Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 27.01.2014 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю - 1/3 часткою двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] та вселити його в зазначені квартиру. 29.04.2014 р. до суду надійшла доповнена позовна заява від [PERSON], в якій він просить позов задовольнити. Виділити йому в користування житлову кімнату 4 площею 11,7 кв. м. в квартирі [ADDRESS], залишивши в користуванні відповідачів кімнату 5 площею 23,4 кв. м. Інші приміщення: коридор 1 площею 4,3 кв. м., вбиральню 2 площею 1,1 кв. м. та кухню 3 площею 6,6 кв. м. залишити в загальному користуванні співвласників. Усунути перешкоди в користуванні власністю - 1/3 часткою двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] та вселити його в зазначену квартиру. В обґрунтування заявленого позову позивач [PERSON] зазначає, що він, його колишня дружина та дочка є співвласниками двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. З 2010 р. відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні власністю, постійно влаштовують сварки, роблять спільне життя нестерпним, а в серпні 2012 р. відповідач [PERSON] витягла в нього ключі від квартири і з цього часу він взагалі позбавлений права користуватися квартиру, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлені своєчасно та належним чином. [PERSON] надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, також шляхом розміщення оголошення в газеті «Слобідський Край» від 01.11.2014 р. № 131 (22095). Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі нотаріальної довіреності від 10.04.2014 р., посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованою в реєстрі за № 2062 надходили заяви 28.10.2014 р. та 06.11.2014 р. про відкладення слухання по справі, але ніяких доказів поважності неявки в судове засідання він не надав. Від відповідача [PERSON] 14.04.2014 р. до суду надійшли заперечення, в яких вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вона зазначає, що позивач зловживає алкогольними напоями, постійно вчиняє сварки, маленька дитина їхньої спільної доньки вимушено стає свідком цих сварок, що негативно відображається на її стані здоров'я, позивач робить нестерпним спільне життя, не сплачує за комунальні послуги, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували те, що в діях відповідачів вбачається склад цивільного правопорушення, спрямованого на порушення прав та інтересів позивача на вільне володіння та користування часткою в спірній квартирі. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO] р. н. в м. Харкові, про що в Книзі реєстрації народжень 21.06.1979 р. зроблено відповідний актовий запис за № 6789, її батьками записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 22.08.2007 р. Серія [NUMBER]. За договором купівлі - продажу № Р3 - 719 від 27.06.1996 р., укладеного на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», [PERSON] продала, а [PERSON] купив двокімнатну квартиру, жилою площею 35,1 кв. м., загальною площею 48,0 кв. м., за адресою: [ADDRESS]. Квартира продана за сімсот мільйонів крб. Даний договір зареєстрований в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 17.07.1996 р. реєстровий № П - 1 - 18789. Також на ім'я [PERSON] виготовлений технічний паспорт, в якому зазначено, що квартира за адресою: [ADDRESS] посімейного, спільного заселення, розташована на 3 поверсі 6 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 35,1 кв. м., у тому числі 1 кімната 11,7 кв. м., 2 кімната 23,4 кв. м., кухні площею 6,6 кв. м., вбиральні 1,1 кв. м., коридору 4,3 кв. м., квартира обладнана балконом 3,0 кв. м., загальна площа квартири 48,0 кв. м., висота приміщень 3,05 м. За ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинною на момент укладання договору купівлі - продажу від 27.06.1996 р.) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинною на момент укладання договору купівлі - продажу від 27.06.1996 р.) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За змістом ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної сумісної власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6 - 12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. За ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS], перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON], даного факту сторони не спростовували, тобто ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, тобто кожному з них належить по ? частини цієї квартири. Відповідач [PERSON] є спільною донькою позивача та відповідача [PERSON], але не є власницею цієї квартири на час розгляду справи судом, а тому не може претендувати на це майно. Відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, частина якої належить останньому на праві власності, не допускають його до квартири, як зазначає відповідач [PERSON] в своїх запереченнях, позивач сам вчиняє сварки, зловживає алкогольними напоями, а тому спільне проживання є неможливим. Житлова площа спірної квартири складає 35,1 кв. м. Позивач просить виділити йому в користування кімнату площею 11,7 кв. м., а відповідачам надати кімнату площею 23,4 кв. м., що перевищує ідеальну частку відповідача [PERSON] у спільній власності. У матеріалах справи відсутні докази, що відповідач [PERSON] заперечує проти встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою. Приймаючи до уваги те, що кімната більшої площі виділяється у користування відповідачу [PERSON], суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування житловим приміщенням є доцільним. За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову частково, позивач зазначає, що він є власником 1/3 частини спірної квартири, але матеріалами справи його твердження спростовується, оскільки він і його дружина [PERSON] є співвласниками цієї квартири, інших доказів сторони суду не надавали, а тому суд задовольняє позовні вимоги частково, визначаючи, що частка позивача у спірній квартирі є ?, і саме цією часткою він має право користуватися. За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Одночасно пропорційно з відповідачів [PERSON], [PERSON] у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 243,60 грн. На підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. ст. 16, 316, 317, 321, 368 - 370, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial