Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та свої вимоги мотивує тим, що 15 січня 2013 року він уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про отримання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Споживчий кредитний рахунок № [NUMBER] використовувався позивачем за допомогою кредитної картки. 30 червня 2015 року з рахунків позивача, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», невідомими особами було вчинено викрадення грошових коштів на загальну суму 71 548,51 грн., з яких: 46 586,33 грн. коштів позивача з основного (підприємницького) рахунку, а також 24 962,18 грн. коштів відповідача-1 за рахунок встановленого ним кредитного ліміту споживчого кредитного рахунку №SAMDN52000073928202, що у подальшому стало причиною виникнення спірних відносин між позивачем та відповідачем-1. Станом на 30 червня 2015 року баланс по кредитному рахунку № [NUMBER] складав 1545,33 грн. (які складали власні кошти позивача внаслідок погашення ним 23 червня 2015 року кредиту у більшій, ніж було необхідно, сумі), тобто, позивач ніякого боргу перед відповідачем-1 не мав. До того ж, у використанні кредитних коштів у позивача не було ніякої необхідності, оскільки крім 1545,33 грн. власних коштів, що знаходились на кредитному рахунку, станом на 30 червня 2015 року на його основному (підприємницькому) рахунку на момент викрадення знаходилось більше 133 000,00 грн. Вказані обставини, а також відсутність будь-якої вини позивача [PERSON] у викраденні коштів з його рахунків, належним чином були досліджені і встановлені Зарічним районним судом Сумської області під час розгляду справи №591/1090/16-ц. Так, згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року по справі №591/1090/16-ц, ПАТ КБ «ПриватБанк» було визнано боржником позивача [PERSON] на суму 89644,36 грн., у тому числі: - 46586,33 грн. - особисті кошти [PERSON] , безпідставно списані з його банківських рахунків; - 2 096,59 грн. - суми комісії, утриманої банком (Позивачем) за несанкціоноване перерахування ним коштів з основного та кредитного рахунків [PERSON] на його картковий рахунок для виплат; - 25 266,44 грн. - пеня за неналежний переказ коштів; - 15 695,00 грн. - відсотки та штрафні санкції, безпідставно нараховані ПАТ КБ «ПриватБанк» та утримані ним з [PERSON] за несанкціонований овердрафт, користування кредитом та за прострочення його повернення. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року по справі №591/1090/16- ц вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, а вищевказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду було залишено без змін. З 22 лютого 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року по справі №591/1090/16-ц набрало законної сили; на його виконання Соборним відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області були відкриті виконавчі провадження ВП №53591425 та ВП №53591312, які у 2018 році були виконані належним чином. Крім того, за даним фактом за заявою позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12015200440004238 від 21 липня 2015 року, досудове розслідування якого здійснюється Сумським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Сумській області до цього часу з причини ненадання відповідачем-1 слідчому ніякої інформації та документів. Але, не зважаючи на вищенаведені обставини, у липні 2017 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Зарічного районного суду м. Суми із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 53718,04 грн. за кредитним договором №SAMDN52000073928202 від 15 січня 2013 року, тобто всупереч рішенню у справі №591/1090/16-ц, яке набрало законної сили, відповідач-1 протиправно намагався стягнути з позивача кошти, якими той не користувався і які були викрадені виключно з вини працівників відповідача-1. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року по справі №591/3812/17 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] неіснуючої заборгованості було відмовлено. Вказане судове рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року по справі №591/3812/17, а також Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року по справі №591/3812/17 (провадження № 61-212св17), а апеляційна та касаційна скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» були відхилені та залишені без задоволення. Таким чином, у справах №591/1090/16-ц та №591/3812/17 судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено та підтверджено факт викрадення коштів з рахунків позивача, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк» (у тому числі і коштів за рахунок кредитного ліміту в сумі 24 962,18 грн.), відсутність вини позивача у викраденні коштів, а також відсутність будь-якої заборгованості позивача перед відповідачем-1. Однак, не зважаючи на наведені вище обставини, відповідач-1 продовжив нараховувати позивачу відсотки, комісію та пеню і вимагати сплати неіснуючої заборгованості, що підтверджується СМС-повідомленнями, які після припинення позивачем будь-яких відносин з відповідачем-1 з січня 2016 року щомісячно надходять на мобільний номер позивача. Крім того, відповідач-1 вніс недостовірну інформацію щодо позивача як недобросовісного позичальника про прострочення ним платежів по викраденому кредитному ліміту до бази кредитних історій Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (ТОВ «УБКІ», відповідач-2), що призвело до безпідставного формування негативної кредитної історії позивача та позбавило позивача можливості отримувати банківські кредити як споживчі, так і для забезпечення підприємницької діяльності. Так, намагаючись отримати кредит, у листопаді 2016 р. позивач звертався до ПАТ «Укрсиббанк», у лютому 2018 р. до ПАТ «Правекс Банк», у червні 2018 р. до ПАТ «Банк Форвард», але у наданні кредиту йому було відмовлено. З вказаної причини у червні 2018 р. позивач звернувся до відповідача-1 із вимогою про спростування недостовірної інформацію про неіснуючу заборгованість по кредитному договору надану ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» (ТОВ «УБКІ») та інших Товариств для формування кредитної історії [PERSON] , але відповідач-1 відповіді на вимогу не надав і недостовірну інформацію не спростував. У зв`язку із черговою відмовою у наданні кредиту, у квітні 2019 р. позивач звернувся до відповідача-2 (ТОВ «УБКІ») із запитом про надання інформації з його кредитної історії. 08 квітня 2019 року позивач отримав від відповідача-2 звіт з кредитної історії станом на 08 квітня 2019 року, із якого вбачається, що позивач начебто є боржником відповідача-1 на суму 35154,23 грн. по відкритому кредитному договору SAMDN52000073928202. Наведена у Звіті інформація про рух коштів по кредитному рахунку SAMDN52000073928202 є неправдивою і недостовірною, зокрема, суперечить обставинам, встановленими судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справах №591/1090/16-ц та №591/3812/17 на підставі банківських виписок, згідно яких «...станом на 30 червня 2015року баланс по кредитному рахунку №SAMDN52000073928202 складав 1545,33 грн. (власні кошти позивача внаслідок погашення кредиту у більших, ніж було необхідно, сумах), тобто, позивач ніякого боргу перед банком не мав», в той час як у Звіті за травень 2015 року вказано про наявність заборгованості в сумі 14 884,85 грн., а за червень 2015 року вже 25507,89 грн. Але, навіть не зважаючи на заявлену відповідачем-1 неіснуючу заборгованість в сумі 35154,23 грн., щомісячними CMC-повідомленнями відповідач-1 вимагав і продовжує вимагати від позивача оплати грошових коштів в значно більших розмірах, зокрема від 53718,04 грн. у липні 2017 року до 112618,94 грн. у червні 2018 року та до 255 422,08 грн. у червні 2019 року. У травні 2019 року позивач повторно звернувся до відповідача-1 із вимогою від 13 травня 2019 року про припинення протиправних вимог щодо сплати неіснуючого боргу та про спростування і видалення недостовірної інформації із бази кредитних історій позичальників ТОВ «Українське бюро кредитних історій», але відповідач-1 вимогу знову проігнорував, відповіді не надав і недостовірну інформацію не видалив. Одночасно позивач звернувся до відповідача-2 ТОВ «УБКІ» із заявою від 13 травня 2019 року про видалення недостовірної інформації із кредитної історії [PERSON] 06 червня 2019 року позивач отримав від відповідача-2 лист №950 від 31 травня 2019 року, яким той у задоволенні законних і обґрунтованих вимог позивачеві відмовив з тієї причини, що за повідомленням відповідача-1 дана інформація начебто є коректною і виправленню не підлягає, а також запропонував звернутись до суду. На думку позивача фактичні обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що інформація про існування простроченої заборгованості позивача по викраденому кредитному ліміту є недостовірною, а відповідач-1 неправомірно її поширив. Позивач також вважає, що протиправними діями відповідача-1, а саме вимаганнями сплати неіснуючої заборгованості, поширенні неправдивої інформації та спотворенням кредитної історії йому вже більше 3-х років завдаються моральні страждання, які полягають у викраденні належних позивачу коштів з його рахунків, відкритих в установі відповідача-1, у необхідності звернення до суду із позовом для захисту своїх прав та інтересів, у наданні відповідачем-1 до суду неправдивої інформації щодо обставин викрадення коштів та наявності заборгованості і причин її виникнення, у тривалому (більше 2-х років) утриманні відповідачем-1 коштів позивача та у тривалому ухиленні від виконання судового рішення по справі № 591/1090/16-ц, у систематичному та надоїдливому вимаганні оплати неіснуючої заборгованості за викраденим кредитним лімітом та нарахованих на неї відсотків і штрафів, у ігноруванні неодноразових клопотань та вимог позивача щодо повернення коштів та припинення вимагання повернення неіснуючого боргу, у ігноруванні та блокуванні розслідування кримінального провадження №12015200440004238 від 21 липня 2015 року, у поданні до Зарічного районного суду м. Суми безпідставного позову про стягнення з позивача 53718,04 грн. неіснуючої заборгованості по викраденому з вини відповідача-1 кредитному ліміту (справа №591/3812/17), в умисному псуванні кредитної історії позивача шляхом внесення до неї завідомо недостовірної і неправдивої інформації про наявність у позивача простроченої заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 35154,23 грн., а також у тривалому порушенні прав позивача як споживача банківських послуг, оскільки з січня 2016 року і до цього часу позивач з вини відповідача-1 позбавлений можливості користуватись споживчим кредитом та кредитами для забезпечення та розвитку своєї підприємницької діяльності, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду для захисту своїх порушених прав. Всі перелічені протиправні дії відповідача та спричинені ними негативні наслідки вже тривалий час псують позивачу життя, завдають душевних страждань, погіршують настрій, впливають на стан здоров`я, створюють перешкоди у відносинах з близькими людьми та колегами, значно шкодять підприємницькій діяльності та підривають його ділову репутацію перед банківськими установами і партнерами по бізнесу. З вказаних причин для захисту своїх прав та з`ясування обґрунтованості постійних і наполегливих вимог відповідача-1 про сплату неіснуючої заборгованості, позивач був змушений неодноразово звертатись з консультаціями до фахівців у галузі права та банківській діяльності, до бухгалтерів та правоохоронців, а також до колег та партнерів по бізнесу у пошуках коштів для підприємницької діяльності та вирішення термінових побутових та сімейних проблем, оскільки незаконні дії відповідача-1 позбавили позивача можливості отримати необхідні кошти у банківських установах. Враховуючи тривалий час (більше 3-х років) порушення відповідачем-1 прав і законних інтересів позивача, його відмову добровільно спростувати поширену ним недостовірну інформацію та виправити кредитну історію позивача, ігнорування ним законних вимог та обґрунтованих пояснень позивача, протиправні щомісячні вимоги сплати грошових сум у розмірі від 53 718,04 грн. до 255 422,08 грн., а також значну кількість сфер життя та напрямків діяльності позивача, на які негативно вплинули і продовжуюсь впливати протиправні дії відповідача-1, позивач вважає, що йому завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 70 000,00 гривень. Договір про отримання банківських послуг № SAMDN52000073928202 від 15 січня 2015 року із встановленим кредитним лімітом 25 000,00 грн., укладений між позивачем (як фізичною особою) та відповідачем-1 шляхом підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» є договором про споживчий кредит, який погашається щомісячними платежами до 25 числа поточного місяця. Позивач умови договору № SAMDN2000073928202 від 15 січня 2015 року жодного разу не порушив, своєчасно (щомісячно) погашаючи суми використаних ним кредитних коштів - позивач на відкритий кредитний рахунок навіть вносив більші суми, ніж ті, що ним використовувались, а у викраденні коштів за рахунок встановленого кредитного ліміту, яке відбулось 30 червня 2015 року, його вина відсутня. Всі подальші спірні відносини між позивачем та відповідачем-1 та грубі порушення відповідачем-1 прав позивача як користувача банківськими послугами виникли саме із неналежного виконання відповідачем-1 своїх обов`язків як банківської установи по кредитному договору №SAMDN2000073928202 від 15 січня 2015 року. Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати недостовірною інформацію про прострочення виконання зобов`язань та існування заборгованості з виплати кредиту по кредитному договору, надану ПАТ КБ «ПриватБанк» ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для формування кредитної історії [PERSON] ; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити поширення (розповсюдження) у будь-який спосіб будь-яким третім особами недостовірної інформації щодо прострочення оплати та існування у позивача заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 15 січня 2013 року; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» внести зміни в кредитну історію позивача, вилучивши з кредитної історії інформацію про прострочення ним виконання зобов`язань за кредитним договором від 15 січня 2013 року та про існування заборгованості з виплати кредиту; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 70000 грн. 00 коп. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 липня 2019 року відкрите провадження у вказаній справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15 жовтня 2019 року, 16 год. 20 хв. 15 жовтня 2019 року у зв`язку з зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. в розгляді цивільної справи №591/1668/19, провадження №2/591/1684/19, підготовче засідання відкладено до 22 січня 2020 року, 15 год. 00 хв. 22 січня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 24 березня 2020 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи та неявкою в судове засідання представника АТ КБ «ПриватБанк». 24 березня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 27 травня 2020 року , 11 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 26 травня 2020 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN2000073928202 від 15 січня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Факт укладання договору між сторонами підтверджується рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року та доказуванню не підлягає. Підписавши анкету-заяву, Позивач ознайомився та приєднався до Умов та правил, що є складовою частиною укладеного Позивачем договору. Відповідно до п. 2.1.1.4.3 Умов, Клієнт згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» дає згоду на передачу та отримання Банком від/до бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії, як для укладення договору про надання банківських послуг, так і на період його дії, факт згоди Клієнта підтверджується підписанням заяви. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Отже, позивач просить суд про вилучення інформації, однак, відповідно до чинного законодавства, Бюро не має на те правових підстав, оскільки зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає її. На сьогоднішній день відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки договір є діючим та не припиняв свою дію. Щодо позовної вимоги про визнання недостовірною інформацію про прострочення виконання зобов`язань та існування заборгованості з виплати кредиту по кредитному договору №SAMDN2000073928202 від 15 січня 2013 року, зобов`язання банк припинити поширення (розповсюдження) у будь-який спосіб будь-яким третім особам недостовірної інформації щодо прострочення оплати та існування у [PERSON] заборгованості зазначає наступне, із змісту позовної заяви і доданих до неї документів не вбачається порушення прав та інтересів позивача [PERSON] , яке стало б підставою для звернення до суду за їх захистом, не надано доказів яким чином та у який спосіб банк поширює та розповсюджує недостовірну інформацію, чим порушує права позивача. Скріншоти СМС- повідомлень АТ КБ «Приватбанк» з вимогами про оплату заборгованості, надісланих на мобільний номер позивача не можуть бути доказом поширення та розповсюдження інформації третім особам, оскільки вони приходять безпосередньо на мобільний телефон [PERSON] . Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Договірні відносини між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем на підставі договору №SAMDN2000073928202 від 15 січня 2013 року не передбачають стягнення моральної шкоди. У зобов`язаннях за кредитним договором законодавством не передбачено стягнення відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т. І а.с. 197-200). 27 травня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 20 липня 2020 року, 11 год. 15 хв. у зв`язку з клопотанням представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про відкладення. 06 липня 2020 року від представника [PERSON] - адвоката [PERSON]. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що з твердженням ПАТ КБ «ПриватБанку» про те, що договір про отримання банківських послуг до цього часу є дійсним, а отже ніяких підстав для спростування недостовірної інформації про існування заборгованості по даному договору у відповідача начебто не існує, позивач категорично незгодний, оскільки будь-які відносини з Відповідачем-1 є припиненими щонайменше з січня 2016 року. Позивач картковим кредитним рахунком не користується, кредитної картки та доступу до цього рахунку у нього немає, про що Відповідачу-1 добре відомо і про що він неодноразово повідомлявся позивачем. Як зазначено у позовній заяві, причиною припинення позивачем будь-яких відносин з відповідачем-1, у тому числі і по користуванню споживчим кредитним рахунком №SAMDN2000073928202 стали відверто неправомірні і непрофесійні дії відповідача-1, в результаті яких з рахунків позивача були викрадені значні кошти, у тому числі і 24 962,18 грн. встановленого відповідачем-1 кредитного ліміту, а також подальше безпідставне списання ним коштів з підприємницького рахунку позивача на погашення викраденого кредитного ліміту та нарахування величезних відсотків, штрафів та пені на суму кредитного ліміту, викраденого з вини працівників відповідача-1. Вже більше 4-х років ніяких відносин між позивачем та відповідачем-1 не існує, відкритих в установі відповідача-1 банківських рахунків позивач не має, як не має і кредитних карток, виданих ним. Під час розгляду справ №591/1090/16-ц та №591/3812/17 судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено та підтверджено факт викрадення коштів з рахунків позивача, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк» (у тому числі і коштів за рахунок кредитного ліміту в сумі 24 962,18 гри.), відсутність вини позивача у викраденні коштів, а також відсутність будь-якої заборгованості позивача перед відповідачем-1. Не зважаючи на це, зазначені судові рішення та законні і обґрунтовані вимоги позивача відповідачем-1 повністю проігноровані, відповідач-1 продовжує безпідставно нараховувати позивачу відсотки та штрафи на суму 24 962,18 грн. викраденого кредиту та продовжує вимагати оплату коштів на суму вже близько 400 000,00 грн. Крім того, відповідач-1 безпідставно розмістив у базі даних відповідача-2 інформацію про неіснуючий борг позивача, чим вже протягом 4,5 років позбавляє позивача можливості користуватись банківськими послугами з отримання підприємницьких та споживчих кредитів. Посилаючись на вказані обставини, вважає наведені у відзиві на позовну заяву заперечення відповідача -1 необґрунтованими, незаконними та такими, що суперечать матеріалам справи і просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. ІІ а.с.10-11). 20 липня 2020 року від представника ТОВ «Українське бюро кредитних історій» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідно до обставин справи, 15 січня 2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №SAMDN2000073928202 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання умов та правил надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, позивач ознайомився та приєднався до Умов та правил, що є складовою частиною укладеного позивачем договору. Відповідно до п.2.1.1.4.3 Умов, Клієнт згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», дає згоду на передачу та отримання Банком від/до бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії, як для укладення договору про надання банківських послуг, так і на період його дії, факт згоди Клієнта підтверджується підписанням заяви. Оскільки на цей час не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не було визнано недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, у відповідача немає підстав для спростування та вилучення такої інформації та, відповідно, позовні вимоги у такому разі не можуть бути задоволені. З огляду на викладене, просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі (т. І а.с. 22-24). 20 липня 2020 року підготовче засідання відкладено до 22 вересня 2020 року, 11 год. 15 хв. у зв`язку з тим, що від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 вересня 2020 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу для розгляду по суті на 18 січня 2021 року, 15 год. 00 хв. 18 січня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 31 березня 2021 року у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та клопотанням представника АТ КБ «ПриватБанк». 31 березня 2021 року по справі оголошена перерва до 21 липня 2021 року, 10 год. 00 хв. у зв`язку з тим, що представник відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не може продовжувати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку. 21 липня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 28 жовтня 2021 року, 13 год. 40 хв. у зв`язку з клопотанням представника відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про відкладення. В зазначеному судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Кисельов В.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів АТ КБ «Приват Банк», ТОВ «Українське бюро кредитних історій» в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 15 січня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про отримання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Споживчий кредитний рахунок № [NUMBER] використовувався позивачем за допомогою кредитної картки (т. І а.с. 202-203). Умови та правила користування банківським рахунком регулюються відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. І а.с. 204-237). 30 червня 2015 року з рахунків позивача, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк» невідомими особами було вчинено викрадення грошових коштів на загальну суму 71548,51 грн., з яких: 46586,33 грн. коштів позивача з основного (підприємницького) рахунку, а також 24962,18 грн. коштів за рахунок встановленого кредитного ліміту споживчого кредитного рахунку №SAMDN52000073928202. З копії витягу з кримінального провадження №12015200440004238 вбачається, що 21 липня 2015 року надійшла заява від потерпілого [PERSON] про те, що в період часу з 20 червня 2015 року до 30 червня 2015 року невстановлена особа викрала з розрахункової та кредитної картки «ПриватБанку», що належала [PERSON] грошові кошти в сумі 79000 грн., чим завдала останньому матеріального збитку на вказану суму (т. І а.с.115). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року по справі №591/1090/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України про відшкодування майнової шкоди та стягнення пені, вимоги позивача задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 89 644,36 грн., у тому числі:46 586,33 грн. - особисті кошти [PERSON] , безпідставно списані з його банківських рахунків; 2096,59 грн. - суми комісії, утриманої банком за несанкціоноване перерахування ним коштів з основного та кредитного рахунків позивача на його картковий рахунок для виплат; 25 266,44 грн. - пеня за неналежний переказ коштів; 15 695,00 грн. - відсотки та штрафні санкції, нараховані та утримані ПАТ КБ «ПриватБанк за несанкціонований овердрафт, користування кредитом та за прострочення його повернення (т. І а.с.66-74). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року по справі №591/1090/16- ц рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року у даній справі залишено без змін (т. І а.с.75-77). Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року залишено без змін (т. І а.с.79-80). Вказаними рішеннями судів встановлено обставини того, що банк не надав доказів, які б спростували доводи позивача про те, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв несанкціонованому списанню грошових коштів з його рахунків, не розголошував інформацію, яка б давала змогу ініціювати платіжні операції, а тому банк зобов`язаний сплатити позивачу, який невідкладно повідомив банк про платіжні операції, що ним не здійснювалися, кошти, які були несанкціоновано зняті з його рахунків. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року по справі №591/3812/17 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні позовних вимог відмовлено (т. І а.с.81-82). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року по справі №591/3812/17 рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року в даній справі залишено без змін (т. І а.с.83-85). Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року по справі №591/3812/17 (провадження №61-212св17), касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року залишено без змін (т. І а.с.86-88). Вказаними рішеннями судів встановлено обставини того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] використовував кредитні кошти, та у нього існувала заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 15 січня 2013 року станом на 30 червня 2015 року. Заборгованість, яку просить стягнути ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 13 червня 2017 року, утворилася в результаті несанкціонованої трансакції невстановленими особами за кредитним рахунком відповідача. Зі звіту з кредитної історії [PERSON] вбачається, що в ньому наявна інформація за договором №SAMDN52000073928202 за датою видачі кредиту 15 січня 2013 року про поточну та прострочену заборгованість в сумі 35154 грн. 23 коп. (а.с. 40-44). АТ КБ «ПриватБанк» на адресу [PERSON] 21 червня 2019 року надав відповідь, в якій зазначив, що відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2017 року (справа №591/1090/16-ц) з Банка на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти та судовий збір. На теперішній час, рішення Зарічного районного суду м. Суми виконано. Зазначається, що вказаний документ не зобов`язує Банк анулювати заборгованість, яка виникла по кредитній картці № [NUMBER] . Наявність вказаного рішення суду не припиняє зобов`язання за договором, оскільки статті 598-609 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки зобов`язання за договором не виконані, [PERSON] має заборгованість перед банком по кредитній картці. Також з урахуванням вище викладеної інформації у Банка відсутні підстави анулювати запис про наявність боргу в Бюро кредитних історій (т. І а.с.158). Відносини у сфері формування та обігу кредитних історій регулюються Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV (далі - Закон № 2704-IV). У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; кредитний звіт - сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії; суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного договору або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. Згідно з статтями 1, 3 Закону № 2704-IV, інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з користувачем. У частині першій статті 4 Закону № 2704-IV визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії. У частині першій статті 5 Закону № 2704-IV передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Статтею 7 Закону № 2704-IV визначено інформацію, що міститься в кредитній історії, зокрема, кредитна історія містить відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання. У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону № 2704-IV реєстр запитів містить таку інформацію: а) дата запитів про надання кредитних звітів та інформація про надання кредитних звітів; б) відомості про Користувача, який надав інформацію до кредитної історії суб`єкта кредитної історії, а також про Користувача або Бюро, яким було зроблено запит про надання інформації, що складає кредитну історію: для фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності: прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер, місце проживання та номер телефону; для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код та відомості про уповноважену особу - представника Користувача або Бюро, яка зробила запит, місцезнаходження та номер телефону; в) вид наданого кредитного звіту. За нормами частин 1, 2 ст. 9 Закону №2704-IV інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону. Стосовно кредитних правочинів, на які поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування», Користувач передає інформацію до Бюро не пізніше двох робочих днів з дня укладення кредитного правочину або зміни інформації про суб`єкта кредитної історії, визначеної пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону. Під час судового розгляду відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 35154 грн. 23 коп., інформація про яку зазначена в його кредитній історії. При цьому банком не спростовано доводи позивача про відсутність заборгованості за укладеним між цими сторонами кредитним договором та обставини цього підтверджено рішеннями судів у справах №591/1090/16-ц та № 591/3812/17. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. З реєстру запитів кредитної історії [PERSON] вбачається наявність запитів 08 червня 2018 року від Банку Форвард з метою моніторингу клієнта організації, 15 лютого 2018 року від ПРАВЕКС-БАНКУ за заявкою на кредит та 19 листопада 2016 року від УКРСИББАНКУ за заявкою на кредит. Вказані обставини свідчать про поширення інформації про наявність заборгованості за кредитним договором укладеним між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк», що не відповідає дійсності, та порушує право позивача. Таким чином позовні вимоги про визнання недостовірною інформації про прострочення виконання зобов`язань та існування заборгованості з виплати кредиту по кредитному договору №SAMDN52000073928202 від 15 січня 2013 року, надану ПАТ КБ «ПриватБанк» ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для формування кредитної історії позивача підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. В той же час під час судового розгляду позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт поширення ПАТ КБ «ПриватБанк» недостовірної інформації щодо прострочення оплати та існування у позивача заборгованості за кредитним договором від 15 січня 2013 року у будь-який спосіб (ніж внесення відомостей у кредитну історію) та будь-яким третім особам, а тому позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 2704-IV бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7 (відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії), у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7 (відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії; інформацію про суб`єкта кредитної історії, яка складається із сукупності документованої інформації про особу з державних реєстрів, інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел; відомості про операції з інформацією, яка складає кредитну історію), у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Враховуючи те, що АТ КБ «ПриватБанк» заперечує обставину відсутності простроченої заборгованості за кредитним договором та, як користувач Бюро, не здійснює заходів по усуненню інформації щодо наявності заборгованості та прострочення з кредитної історії, для відновлення порушених прав позивача, суд вважає належним способом захисту зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» внести зміни в кредитну історію [PERSON] , вилучивши з кредитної історії інформацію про прострочення ним виконання зобов`язань за кредитним договором №SAMDN52000073928202 від 15 січня 2013 року та про існування заборгованості з виплати кредиту, оскільки у відповідності до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», саме на Бюро кредитних історій покладено обов`язок збору, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію (стаття 3 вказаного Закону) та вилучення інформації з кредитної історії (ст. 10 вказаного закону). Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (як майнової, так і моральної) є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Моральна шкоди на підставі ст.1167 ЦК України, відшкодовується у деліктних правовідносинах. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом, тобто законодавець вказує на випадки компенсації моральної шкоди: визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (наприклад, ст. 4, яка визначає право на відшкодування моральної шкоди, завданої тільки внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Умовами укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 15 січня 2013 року та ст.1054 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання не передбачено, також відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», який підлягає застосуванню до вказаних правовідносин, також не передбачено можливість відшкодування моральної шкоди. При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт викрадення з вини АТ КБ «ПриватБанк» коштів з його рахунків, ігнорування та блокування розслідування кримінального провадження, умисного псування кредитної історії позивача. Обставини необхідності звернення позивача до суду та вимагання оплати неіснуючої заборгованості за викраденим кредитним лімітом та нарахованих на неї відсотків і штрафів, ігнорування клопотань та вимог позивача щодо повернення коштів не є підставою для стягнення моральної шкоди. Таким чином не можуть бути задоволенні позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 70000 грн. 00 коп. та в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Outcome: partial