Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 28.11.2016, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2009 році він разом з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] отримали позику від [PERSON] у розмірі 9000 доларів США, який на протязі декількох років було повернуто, загальна сума, яку він віддав [PERSON] становила 9000 доларів США та 300 євро. Однак відповідач повідомила, що залишок боргу складає 17000 євро, мотивуючи нарахуванням відсотків за довготривалість, однак він був не згоден із вказаною сумою і призначив зустріч відповідачу. При зустрічі з відповідачем його зустріли два невідомих чоловіки, які погрожували фізичною розправою і він зважаючи на реальну загрозу та побоювання за свою родину був змушений за вказівкою відповідача написати нову розписку та дату поставити 2016 року, хоча це було у 2018 році. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.12.2019 провадження у справі відкрито з призначенням справи до підготовчого судового засідання. 09.01.2020 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що наведені позивачем у позові обставини та правові підстави позову не відповідають обставинам справи і не підтверджуються відповідними доказами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного (а.с.35-36). Ухвалою суду від 17.06.2020 (а.с.82) провадження у справі було зупинено у зв`язку із призначенням в справі судової експертизи давності документа, проведення якої доручено Харківському науково-дослідного інституту судових експертиз імені М.С.Бокаріуса. 07.09.2020 на адресу суду з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса надійшло повідомлення про зняття з виконання судово-технічної експертизи в зв`язку з ненадходженням оплати за експертизу . Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.12.2020 підготовче провадження у справі закрито з призначенням справи до судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 28.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що складено письмову боргову розписку, підписану [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до умов Договору позики [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 17000 євро та зобов`язався повернути позику 01.01.2017 (а.с.6). Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань [PERSON] 19.06.2019 звертався до ВП №2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області з заявою з приводу того, що невідома особа 05.06.2018 примушувала його до виконання цивільно правових зобов`язань, відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018170080000628 від 20.06.2018 (а.с. 4) Відповідно до рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.06.2019 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 28.11.2016 у сумі 16800 євро (а.с.7-12). Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства. Правові наслідки недотримання вимог закону (ч. 3 ст. 203 ЦК України) передбаченні, зокрема в ст. 231 Цивільного кодексу України. Нормами частини першої статті 231 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним договору позики від 28.11.2016 року, з підстав укладення такого договору під впливом психологічного тиску та насильства з боку відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін спірних правовідносин щодо суті спору,

Outcome: dismissed