Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа Чорноморська міська рада про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] за місцем його проживання. В обґрунтування позову посилався та те, що з 2014 року по 2016 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано. Від зазначеного шлюбу у сторін у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася жити разом з відповідачкою по справі. Посилався на те, що відповідач працює вихователькою у дитячому садочку і отримує заробітну платню, яка є недостатньою для утримання двох неповнолітніх дітей. На теперішній час він не може спілкуватися зі своєю донькою, тому він вимушений звернутися до суду для вирішення вказаного питання. В судове засідання сторони не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про слухання справи повідомлялися належним чином, від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про слухання справи за відсутністю сторін, просив суд у задоволенні позову відмовити. Від представника третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Лісіціної О.М. надійшла заява від 25.03.2019 року про слухання справи без її присутності, з урахуванням наданого висновку органу опіки і піклування, а також прав та інтересів. Згідно до положень ст. 223 ЦПК Украйни, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю позивача, тому як неявка останнього не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 липня 2014 року сторони зареєстрували шлюб. [INFO] року у сторін народилась донька [PERSON] . 17.08.2016 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] також має дитину від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що [PERSON] не в змозі самостійно утримувати двох неповнолітніх дітей, стверджував що заробітна плата, яку вона отримує працюючи вихователем дитячого садка є недостатньою для утримання дітей. Також [PERSON] має заборгованість перед банком. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює, має стабільну заробітню платню, задовільні матеріально-побутові умови, графік її роботи дозволяє займатися донькою та піклуватися про неї. Згідно акту обстеження умов проживання від 30.11.2018 року матеріально-побутові умови проживання [PERSON] задовільні, придатні до виховання і розвитку дитини. Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] » виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно ч.ч.5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаний в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У контексті ст.19 СК України письмовий висновок органу опіки та піклування є обов`язковим для прийняття рішення по даній справі. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Отже, для розлучення малолітньої дитини з матір`ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2ст. 161 СК України. Вирішуючи спір, суд звертає увагу зазначені положення, а тому не встановивши виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір`ю, приймає рішення про відмову в позові. З цих підстав з урахуванням доводів визначених вище у мотивувальній частині рішення, суд вважає, що позивач не довів можливість визначення судом місця проживання дитини малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] .

Outcome: dismissed