Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 58 900 грн., інфляційних витрат в розмірі 34 046,6 грн., боргу за неустойкою 537 462.5 грн. а всього 630 409 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 4 грудня 2012 року, між ним та [PERSON], був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до умов даного договору відповідач отримав від нього у позику грошові кошти в сумі 58 900 грн., що еквівалентно на момент укладення договору за курсом НБУ 7 180 $ США. Вказує на те, що позика за договором є безвідсотковою. Термін надання позики становив 21 день з 04 грудня 2012 року по 24 грудня 2012 року. Крім цього в позові вказує на те, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики та розпискою від 04 грудня 2012 року. В порушенні договірних зобов'язань, що виникли між ним та відповідачем, останній 25 грудня 2012 року суму позики йому не повернув, пояснюючи це складним матеріальним становищем. Вказує на те, що його неодноразові нагадування про необхідність повернення грошей результату не дали. При цьому, факт наявності зобов'язання повернути гроші за Договором позики відповідач не заперечує. Вказує, що збитки від інфляції за період з 25.12.2012 р. по 11.08.2015 р. становлять - 34 046. 6 грн. (тридцять чотири тисячі сорок шість гривень 60 коп.). Таким чином, за весь період прострочення окрім основної суми боргу по Договору позики - 58 900 грн., борг внаслідок збитків по інфляції становить 34 046,6 грн. Разом 92 946.6 грн. (дев'яносто дві тисячі дев'ятсот сорок шість гривень 60 коп.). Відповідно до п. 6.2. Договору у разі порушення Позичальником терміну чи порядку повернення позики, передбаченої Договором, він сплачує Позикодавцю неустойку в розмірі 2.5 % від суми позики за кожен день прострочення. Враховуючи те, що відповідач вчасно не повернув суму позики, вважає, що він повинен сплати неустойку у розмірі 2,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Сума боргу становить 58 900 грн. по 2.5 % за кожен день прострочення за 365 дні. Борг за неустойкою становить 537 462.5 грн. (п'ятсот тридцять сім тисяч чотириста шіст десят дві гривні і 50 коп.). що на момент написання позову (11.08.2015р.) еквівалентно за курсом НБУ 25 233 $ США (двадцяти п'яти тисячам двохсот тридцяти трьом доларам США). З врахуванням положень ст.625 ЦК України та умов Договору про сплату пені у разі несвоєчасного виконання зобов»язання по поверненню суми боргу, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 92 946,6 грн. по Договору позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та неустойку в розмірі 537 462,5 грн. Разом це 630 409 грн. (шістсот тридцять тисяч чотириста дев'ять гривень), що еквівалентно за курсом НБУ (1$ США / 21.3 грн.) 29 596.6 $ США (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто шість доларів і 60 центів США). В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві Відповідно до положень ст. 123 ЦПК України [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики від 4 грудня 2012 року, а саме положення, згідно якого позичальник сплачує неустойку у розмірі 2.5% суми позики за кожен день прострочення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 4 грудня 2012 р. між сторонами було укладено договір позики з терміном виконання 21 день. Пунктом 6.2 договору передбачено, що позичальник сплачує неустойку у розмірі 2.5% суми позики за кожен день прострочення. Вважає, що відповідно до ст. 3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Частина 2 ст. 551 ЦКУ, що допускає збільшення договором розміру неустойки, встановленої законом, є загальним правилом та не виключає застосування спеціальних правил законів, навіть якщо вони були прийняті до набрання чинності новим ЦКУ. Вважає, що наведене стосується Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», яким розмір пені за прострочення виконання грошових зобов'язань, що може встановлюватись договором, обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ на день прострочення. Враховуючи викладене, просить визнати частково недійсним договір позики, згідно якого сторони домовилися, що позичальник сплачує неустойку у розмірі 2.5% суми позики за кожен день прострочення, як такий що суперечить чинному законодавству. В ході судового розгляду представник позивача по зустрічному позову [PERSON] підтримав позовні вимоги зустрічної позовної заяви і обґрунтування зустрічного позову в повному обсязі та просив суд зустрічний позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, в основному позові просив відмовити. Крім цього, просив застосувати строки позовної давності до вимог по стягненню пені. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON], який в кінці 2012 року просив позичити йому гроші для погашення боргів перед [PERSON], вона відмовила. В березні 2013 року він знову звернувся з цим проханням, на що вона запропонувала орендну плату з своїх приміщень. Всіма організаційними питаннями займався її представник [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він, був довіренною особою [PERSON], яка дала розпорядження перераховувати кошти за оренду її приміщень позивачу. Вислухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 4 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до п.1.1 предметом якого є надання у власність позичальнику грошових коштів в сумі 58 900 грн., що еквівалентно на момент укладення договору за курсом НБУ 7 180 $ США. Згідно з п.2.3 Договору позика є безвідсотковою. Згідно п.3.1 термін надання позики становив 21 день з 04 грудня 2012 року по 24 грудня 2012 року. Сторони домовились, що позика надається готівкою в день підписання договору позики. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 4 грудня 2012 року [PERSON] на підтвердження отримання грошових коштів в сумі 58900 грн написана розписка про отримання грошей. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст..1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов»язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з умов Договору позики, а саме п.4.1. позичальник зобов»язався повернути позику до 25 грудня 2012 року до 12:00 год. Згідно з п.6.2 Договору позики сторони домовилися, що у разі порушення строків повернення позики, позичальник сплачує неустойку в розмірі 2,5% від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов»язання. Згідно з ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] зобов»язання за Договором позики від 4.12.2012 р. щодо повернення суми боргу не виконав. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача до [PERSON] про стягнення суми боргу, пені та інфляційних втрат за Договором позики є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Розрахунок пені, інфляційних втрат від суми боргу за Договорами позики, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення такого розрахунку та умовах Договору позики, а тому може бути взятий судом до уваги. Щодо позовної вимоги по зустрічному позову про визнання частково недійсним договору позики, суд вважає її неогрунтованою. Посилання позивача по зустрічному позову на положення ст. 3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до Рішення КС України у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 11 липня 2013 року за № 7-рп/2013 по справі № 1-12/2013 роз»ясненно, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). На підставі викладеного, правовідносини, що виникли між сторонами фізичними особами - по справі не можуть регулюватися положеннями Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до пункту 6.2 Договору позики сторони домовилися, що у разі порушення строків повернення позики, позичальник сплачує неустойку в розмірі 2,5% від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов»язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань. Відповідно ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або інших умов та вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики є безпідставними і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В судовому засіданні встановлено, що нарахування пені позивачем здійснено відповідно до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України, оскільки пеня розрахована позивачем не перевищує один рік. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати у справі, понесені ним при зверненні до суду і підтверджені документально, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved