Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилається на те, що 03.01.2012 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду головного інженера. 31.12.2015 року наказом №32-ВК, його було звільнено з займаної посади згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Дане звільнення вважає незаконним та безпідставним, так як трудовий договір від 03.01.2012 року було укладено між ним та відповідачем терміном до 31 грудня 2016 року, про що свідчить додаткова угода до трудового договору від 31 грудня 2013 року. Всі інші умови трудового договору від 03.01.2012 року сторони погодили залишити без змін. Вказує на те, що його не було попереджено про звільнення за два тижні, як це передбачено п.5.3 Договору, про те, що він звільнений його повідомили в усній формі 30.12.2015 року. В судовому засіданні позивач підтримав подану ним позовну заяву з підстав, зазначених у позові, просив його задоволити. Додатково пояснив, що на даний час він працевлаштований, однак за час робити у відповідача, у нього був конфлікт з адміністрацією заводу і тому його звільнили. 23.05.2015 року не працював і не міг підписувати будь-які документи, однак не заперечує, що на контракті від 23.05.2015 року стоїть його підпис. 31.12.2015 року він отримав наказ про звільнення та вважає його незаконним. Представник відповідача Петрик Н.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову пославшись на письмове заперечення. Вказала, що колишній директор заводу п.Швадчак не мав права підписувати контракт з позивачем так як перебував на лікарняному, і згідно статуту він не мав права підписувати документи на які посилається позивач. Жодні накази, які були прийняті на підприємстві не скасовані, профспілки на заводі немає. Відзначила, що звільнення позивача відбулось законно. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, щозгідно контракту (трудового договору) від 03 січня 2012 року, укладеного між ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» в особі виконуючого обов»язки генерального директора Швадчака В.Ф. та [PERSON], останнього було прийнято на роботу у вищезгадане підприємство на посаду головного інженера. Термін дії договору - 31 грудня 2013 року. Позивач вказує на те, що додатковою угодою від 31 грудня 2013 року до контракту від 03 січня 2012 року було продовжено термін дії договору (контракту) до 31 грудня 2016 року. Дана додаткова угода була підписана між позивачем та в.о. генерального директора Швадчаком В.Ф. Однак, як вбачається з долучених представником відповідача листків тимчасової непрацездатності, в.о. генерального директора ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» Швадчака В.Ф., останній з 23.09.2013 року по 17.01.2014 рік перебував на лікарняному, а відтак не був наділений правом укладати та підписувати будь-які договори. Судом встановлено, що в зв»язку з приведенням статутних документів у відповідність з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства», ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» перейменоване в ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод». З оглянутого наказу ПАТ «ДМЗ» №48/1 від 21.05.2015 року переукладено контракти з усім керівним складом підприємства і відповідно 23 травня 2015 року між позивачем та ПАТ «ДМЗ» в особі директора Товариства Ільницького В.О. укладено контракт (трудовий договір), термін дії якого зазначено 31 грудня 2015 року включно. З оглянутого наказу № 32-вк від 31.12.2015 року вбачається, що позивача було звільнено цього ж числа з посади головного інженера ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» згідно п.2 ст.36 КЗпП України, закінчення строку трудового договору. 31 грудня 2015 року позивачу було у відповідності до ст.47 КЗпП видано трудову книжку та вручено наказ про звільнення. Ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір угода між працівником та роботодавцем, за якою працівник зобов»язується виконувати певну роботу та додержувати правил внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положеннями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Згідно з ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до п. 9 вище вказаної Постанови оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Посилання позивача на те, що він мав бути попереджений про звільнення не заслуговують на увагу, оскільки п.5.3 ст.5 Контракту від 03.02.2012 року та Контракту від 23.05.2015 року передбачено, що при достроковому розірванні даного договору у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов»язань, передбачених договором, він розривається з попередженням відповідної сторони за два тижні. Додаткова угода до контракту від 03 січня 2012 року, укладена між позивачем та в.о. генерального директора ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» Швадчаком В.Ф. не має юридичної сили, так як укладена та підписана останнім в період його перебування на лікарняному. Роботодавцем правильно визначено дату закінчення дії строкового трудового договору з позивачем. Оцінюючи представлені у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що трудовий договір сторін було правомірно припинено 31.12.2015 року на підставі наказу № 32-ВК ВІД 31.12.2015 року, яким позивача звільнено із займаної ним посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, за закінченням строку трудового договору. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі не підлягають до задоволення. Разом з тим, позовна вимога щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є підставною, оскільки суд дійшов до висновку про законне звільнення позивача з роботи. Відповідно до ст. 79 ч.1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Звідси, прохання позивача про стягнення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи не передбачене чинним законодавством. Більше того, у відповідності до ст. 88 вищезгаданого Кодексу, в даному випадку судові витрати не підлягають до стягнення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed