Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідача три процента річних від простроченої поверненням суми за період з 08.02.2010 року по 20.10.2016 року в сумі 18057,54 грн., що за курсом НБУ станом на 20.10.2016 року еквівалентно 703,64 доларів США, та 35000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що 08.09.2008 року та 01.11.2009 року між сторонами були укладені договори про надання посередницьких послуг, пов'язаних із представленням інтересів [PERSON] у цивільній справі у Фрунзенському районному суді м. Харкова, оформлення документів по РВК та БТІ, за якими відповідачем отримано обумовлену у вказаних договорах вартість послуг. Однак відповідач своїх договірних зобов'язань не виконала, у зв'язку з чим заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року по справі №2033\\7167\\12 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 28 000,00 грн.. Проте, до цього часу рішення суду відповідачем не виконано, суми отримані [PERSON] згідно договорів від 08.09.2008 року та по договору від 01.11.2009 року в сумі еквівалентній З500,00 доларів США відповідачем позивачу не повернуті. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України, відповідач зобов'язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов'язує відповідача самостійно цікавитись перебігом розгляду судом пред'явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечував позивач, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне. 08 вересня 2008 року та 01 листопада 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені договори про надання посередницьких послуг, за умовами яких відповідач прийняла на себе зобов'язання представляти інтереси [PERSON] в цивільному процесі у Фрунзенському районному суді м. Харкова, оформлювати документи по РВК та БТІ (а.с. 8, 9). Вартість послуг згідно договору від 08 вересня 2008 року склала 17500,00 грн., та згідно договору від 01 листопада 2009 року - 3500,00 доларів США. Відповідачем були отримані гроші в розмірі еквівалентному 3500,00 доларів США, але послуги позивач не отримав. У зв'язку з невиконанням відповідачем умови вказаних договорів, позивач звернувся до Фрунзенського районного суду з позовом про стягнення суми, за результатами розгляду якого заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року по справі №2033\\7167\\12 провадження №2\\645\\2342\\13 з [PERSON] на користь позивача стягнуто 28 000,00 грн. (а.с. 23). У вказаному заочному рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року по справі №2033\\7167\\12 зазначено, що факт отримання грошей відповідачкою підтверджується договорами та розписками від 15 грудня 2009 року та від 26 січня 2010 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач наголосив, що заочне рішення Фрунзенського суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, до цього часу відповідачем не виконано, суми, отримані [PERSON] згідно договорів від 08 вересня 2008 року та від 01 листопада 2009 року в сумі еквівалентній З500,00 доларів США, йому не повернуті. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог нього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ялового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 268 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судовим розглядом встановлено, що відповідач отримала від відповідача вартість послуг за укладеними між сторонами договорами, проте умови договору так і не виконала, отже, неповернута вартість послуг згідно договору від 08 вересня 2008 року та договору від 01 листопада 2009 року склала в розмірі еквівалентному 3500,00 доларів США. За загальними правилами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 625 ЦК України. Як роз'яснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті -2 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті чого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення Фрунзенського районного суду Харкова від 19 листопада 2013 року, яким стягнуто з відповідача розмір вартості послуг в сумі 28000,00 грн., що на момент стягнення було еквівалентно 3500,00 доларів США, [PERSON] виконано не було, що підтверджується Постановою державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47425719 від 23.05.2016 року (а.с. 14). Таким чином, грошове зобов'язання залишилося не виконаним і, відповідно, не припинилося. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Водночас, приписи статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення. З урахуванням наведеного, та у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача 3 % річних від суми невиконаного відповідачем зобов'язання (3500 доларів США), яка за період з 08.02.2010 року по 20.1.2016 року складає 18057,54 грн. (екв. 703,64 доларів США). Таким чином, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 18057,54 грн. 3 % річних законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 35000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм, ні чинним законодавством ні договором, укладеним сторонами, не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1790цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial