Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу, в якій вказав, що 21.03.2013 між ним та [PERSON] в присутності дружини останнього - [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] взяв у нього у борг гроші в сумі 35 000 гривень строком один рік. Оскільки позика була взята [PERSON] в інтересах сім`ї, то відповідачка має обов`язок по поверненню боргу. Від відповідачки йому стало відомо, що позичальник [PERSON] помер або у грудні 2013 року, або у січні 2014 року. Відповідачка як спадкоємець позичальника, запевнила позивача, що поверне йому борг, але не зробила цього. На підставі зазначеного просить стягнути з відповідачки [PERSON] борг у сумі 35 000 гривень. Відповідачка [PERSON] надала відзив, в якому позов не визнала. Зазначила, що 21.03.2013 її померлий чоловік [PERSON] взяв у борг у позивача 35 000 гривень для ведення підприємницької діяльності разом з останнім. 21.03.2014 до неї додому прийшов позивач та став вимагати погасити борг за розпискою. У неї не було грошей, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Позивач змусив її написати нову розписку на суму 56 300 гривень, але грошей у позику від позивача вона не отримувала. Просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення та просила застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ч.ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 21.03.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] позику у сумі 35 000 гривень, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 3,5% у місяць. Строк позики становив один рік. Погашення процентів за користування позикою мало бути здійснюватися щомісячно до 21-го числа у сумі 1 225 гривень, що підтверджується розпискою [PERSON] від 21.03.2013 (а.с.45). Під час укладання договору позики була присутня відповідачка [PERSON] , що підтверджується її підписом у вказаній розписці (а.с.45). До теперішнього часу позика позивачу [PERSON] не повернута, про що свідчить наявність розписки у нього. Позичальник [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15). Згідно ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входили усі права і обов`язки, що належали померлому на момент відкриття спадщини, а отже до складу спадщини входив також і цивільний обов`язок померлого за його борговими зобов`язаннями перед позивачем. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли відповідачка [PERSON] та діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , подавши заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами Спадкової справи №148/2014. (а.с. 81-147) Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281,1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, та підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Згідно до ст.1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 роз`яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Судом встановлено, що про смерть [PERSON] та відкриття спадщини позивач [PERSON] дізнався на початку 2014 року. Враховуючи невизначеність вказаного строку, суд бере за початок перебігу строку, визначеного ч.2 ст.1281 ЦК України, 21.03.2014 - термін закінчення дії договору позики. Таким чином, позивач мав право у шестимісячний термін до 21.09.2014 пред`явити свої вимоги за договором позики до спадкоємців позичальника [PERSON] , або протягом одного року від настання строку вимоги тобто до 21.03.2015 року. Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: коло спадкоємців, які прийняли спадщину; чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] будь-яких доказів пред`явлення вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою ст.1281 ЦК України суду не надав. Із позовом до суду позивач [PERSON] звернувся тільки 17.10.2016 року. Позивачка просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.256, 257 ЦК України). Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року, у справі № 522/407/15-ц (провадження №14-53цс18). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що позивач [PERSON] не дотримався вимог статті 1281 ЦК України і не скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника у передбачений законом шестимісячний строк, а тому, в силу приписів частини четвертої статті 1281 ЦК України, позивач позбавлений права вимоги до спадкоємців. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку що позивач [PERSON] , не пред`явивши вимоги до спадкоємців позичальника, втратив право вимоги за договором позики, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, то в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed