Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за борговою розпискою (договором позики) від 28.12.2018 у сумі 230 130 (двісті тридцять тисяч сто тридцять) гривень 95 копійок; покласти на відповідача судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що 28.12.2018 між ним та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладання договору позики відповідачем [PERSON] було власноручно написано боргову розписку, в якій встановлювався розмір позики - 5000 (п`ять тисяч) доларів США; 10% за користування кожен місяць користування грошовими коштами позивача за домовленістю, що становить - 1 000 (одна тисяча) доларів США, та засвідчувався факт передання позивачем і отримання відповідачем вказаної грошової суми та зобов`язання відповідача повернути борг в строк до 08.03.2019. Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті станом на 07.03.2019 у розмірі 158 886 (сто п`ятдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 85 копійок; пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 71 244 (сімдесят одна тисяча двісті сорок чотири) гривні 10 копійок, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.04.2021 справа була передана за підсудністю до Таращанського районного суду Київської області (а.с.25,26). Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 14.06.2021 відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.42-43). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належно та завчасно згідно вимог чинного законодавста (а.с.51). У прохальній частині свого позову просив суд розглядати справу без його участі (а.с.4). Представник позивача - адвокат Дубовик В.В. в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додатково пояснив, що на даний час позика не повернута, відповідач уникає будь-яких контактів із позивачем. 29.07.2021 представником позивача була подана суду заява, в якій він зазначив про зменшення розміру позовних вимог на суму пені у розмірі 71 244,10 грн, оскільки вона не передбачена договором позики (а.с.67). Відповідач [PERSON] в судові засідання 08.07.2021, 13.07.2021 та 29.07.2021 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства. Рекомендовані поштові відправлення суду з викликом на 08.07.2021 та на 29.07.2021 відповідач отримав особисто 17.06.2021 та 15.07.2021 (а.с. 50, 65). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. З наявних у матеріалах справи відомостей суд висновує, що відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи, призначений на 08.07.2021 та 29.07.2021, належно і завчасно відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Водночас, жодних заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки належним чином повідомлений відповідач [PERSON] тричі не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надавши відзив, а представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи, - суд вважав за необхідне провести заочний розгляд даної справи. Ухвалою суду від 08.07.2021, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи (а.с.53). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 28.12.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США, плюс 10 % за кожен місяць; зобов`язувався повернути до 8 березня 2019 року 6 000 (шість тисяч) доларів США, що вбачається з власноручно складеної відповідачем розписки, копія якої приєднана до матеріалів справи (а.с.12). Доказів на підтвердження факту повернення відповідачем [PERSON] коштів за розпискою суду не надано. Поняття та регулювання позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, суд вважає, що написання і підписання відповідачем боргової розписки із зобов`язанням повернути борг до 08.03.2019 свідчить про те, що при укладенні договору позики сторонам позикових відносин, зокрема, і відповідачу, були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (ЄДРСРУ № 83836261) Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Зі змісту копії розписки вбачається, що вона була складена під час отримання грошових коштів, про що свідчить формулювання: «Я, [PERSON] , беру в борг у [PERSON] гроші в сумі п`ять тисяч доларів (5000) + 10% за кожний місяць. Зобов`язуючи повернути до 08 березня 2019 року 6 000 (шість тисяч доларів)…». На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. За умовами договору позики відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг до 08.03.2019, що чітко обумовлено у розписці. За ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Сторони погодили у договорі позики розмір процентів - 10% за кожен місяць користування грошовими коштами. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Оригінал боргової розписки наявний у позивача та був представлений суду для огляду в судовому засіданні 29.07.2021. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки строк повернення позики за розпискою було обумовлено до 08.03.2019, виходячи із офіційного курсу гривні щодо долара США за даними НБУ станом на 08.03.2021, що становить 2648,1142 гривні за 100 доларів США, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача [PERSON] суми боргу за договором позики від 28.12.2018 у розмірі 5 000 доларів США та 20 % за два місяці (січень і лютий 2019 року) користування грошовими коштами, що становить 1 000 доларів США, - у розмірі 158 886,85 грн ((5 000 доларів США + 1 000 доларів США) * 26,481142). Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача [PERSON] пені за прострочення виконання зобов`язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Договором позики, укладеним між сторонами 28.12.2018, не було передбачено пені, як способу забезпечення виконання основного зобов`язання. Дана обставина була визнана представником позивача та вказана у заяві від 29.07.2021, в якій він заявив про зменшення розміру позовних вимог на суму пені у розмірі 71 244, 10 грн. Однак, суд враховує положення п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України, за яким позивач вправі зменшити розмір позовних вимог до початку першого судового засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження. Оскільки перше судове засідання у даній справі відбулось 08.07.2021 - суд позбавлений можливості прийняти заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог і вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його вимоги про стягнення пені. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає у рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 158 886 грн 85 коп. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, обрахований пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у сумі 1 588,87 грн, сплата якого документально підтверджена (а.с.5). На підставі викладеного,

Outcome: partial