Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 30.10.2013 р. з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], треті особи [PERSON], орган опіки та піклування Куйбишевської районної у м.Донецьку ради, відділ Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції м.Донецька про виселення, посилаючись на те, що 02.03.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким він передав у борг останньому грошові кошти у розмірі 1 344 000 грн. строком до 02.09.2011 р. з поверненням позички одноразово в повному обсязі. Пунктом 9 Договору передбачено, що з метою виконання зобов»язання [PERSON] передає, а [PERSON] приймає в заставу житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку, які розташовані в [ADDRESS]. 20.01.2012 року у зв»язку із неповерненням грошових коштів, приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу було вчинено нотаріальний напис про звернення стягнення на зазначений житловий будинок із земельною ділянкою. Але, виконати зазначений виконавчий напис не мається можливості, оскільки у вказаному будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Позивач просив виселити з житлового будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON] та його малолітню дитину [PERSON]. Рішенням Куйбишевського районного суду м.Донецька від 19 березня 2014 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], орган опіки та піклування Куйбишевської районної у м.Донецьку ради, відділ Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції м.Донецька про виселення. Виселено з житлового будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], його неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON]. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] судові витрати у розмірі 229,41 грн. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано вимоги ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо необхідності надання попереднього дозволу органу опіки та піклування для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування на яке мають діти, не враховано, що іншого житла відповідачі не мають, а суд не вирішив питання про надання такого житла згідно ст.109 ЖК України, не врахована думка органу опіки та піклування, який заперечував проти задоволення позову. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги і просив рішення суду залишити без змін. Позивач, інші відповідачі та треті особи в судове засідання не з»явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши доповідача, пояснення відповідача [PERSON] та представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду скасувати в частині виселення малолітньої дитини та стягнення судового збору з [PERSON] та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. Задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], про виселення суд першої інстанції виходив з того, що 02.03.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким [PERSON] отримав у борг 1 344 000 грн., що еквівалентно 168 000 доларів США. Для забезпечення виконання вказаного договору [PERSON] передав у заставу [PERSON] житловий будинок, розташований на земельній ділянці [ADDRESS], який належить йому на праві власності. Передача будинку у заставу здійснена за письмовим погодженням дружини - [PERSON]. Оскільки у встановлений договором строк 02.09.2011 року відповідач не повернув суму боргу, 20.01.2012 року нотаріусом було вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на зазначений будинок та земельну ділянку. 24.07.2012 року було відкрито виконавче провадження та житловий будинок виставлено на продаж, але виконавчі дії не відбулися внаслідок того, що у зазначеному будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина [PERSON], [INFO]. У добровільному порядку відповідачі не виселяються, тому на підставі ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» позов задоволено. Доводи відповідача [PERSON] про те, що відповідачі зареєстровані у спірному будинку до укладення договору позики і згода органу опіки та піклування про передачу будинку у заставу не надавалася, чим порушуються права малолітньої дитини, не прийняті до уваги, оскільки дитина не має права власності у вказаному жилому приміщенні. Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися неможливо, оскільки вони суперечать вимогам матеріального права. Рішення суду оскаржується відповідачем [PERSON] в частині виселення його та його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Так, відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції, яка діяла на час укладення договору застави) для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. З матеріалів справи вбачається, 02.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 168 000 грн. із строком повернення 02.09.2011 р. Згідно п.16 договору позики [PERSON], як власник житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] гарантує, що вказане нерухоме майно не відчужено. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст.203 ЦК) (а.с.6-7). Згідно п.9 зазначеного договору з метою забезпечення виконання зобов»язання за договором позики [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв в заставу житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку в [ADDRESS]. 20.01.2012 р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим номером №72 було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку по [ADDRESS] з метою задоволення вимог [PERSON] у розмірі 1 344 000 грн. (а.с.8). Але, згідно домової книги у заставному житловому будинку зареєстровані [PERSON] та його дружина [PERSON] з 31.01.2006 р., [PERSON] - з 14.03.2006 р. та його малолітній син [PERSON], [INFO] - з 28.05.2010 р. (а.с.22-25). Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону про надання попереднього дозволу органу опіки та піклування при вчиненні правочину щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина та позбавив малолітнього [PERSON], [INFO] права користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] шляхом його виселення. Так, при вирішенні спору про виселення з житлового приміщення зв»язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки слід враховувати ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», яка регулює право дитини на майно. Згідно із ст.3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають право без дозволу органу опіки та піклування укладати угоди, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов»язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов»язання. За таких обставин, рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню, а позивачу слід відмовити у задоволенні позову про виселення малолітньої дитини із спірного житла. 20.01.2012 р. [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено вимогу про звернення стягнення на прдемет застави та запропоновано на підставі ст.109 ЖК України звільнити спірний житловий будинок протягом одного місяця (а.с.15, 31). Відповідачі отримали зазначену вимогу, але не виконали її. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці обов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За таких обставин, доводи відповідача [PERSON] про те, що його права на житло порушені, оскільки при виселенні йому не надано іншого житлового приміщення, а іншого житла він не має безпідставні, оскільки згідно ч. 4 ст.109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. При таких обставинах, рішення суду першої інстанції в частині виселення [PERSON] із спірного житлового будинку, який є залоговим майном відповідає вимогам закону і підстав для його скасування чи зміни не має. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України рішення суду в частині стягнення судового збору з [PERSON] слід скасувати. Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: partial