Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з нього суму основного боргу в розмірі 118759,64 грн., суму пені в розмірі 32497,77 грн., вирішити питання судових витрат. Позов обґрунтовував тим, що 04.07.2017 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно із яким відповідач отримав у нього грошові кошти у сумі 110000,00 грн. та зобов'язався повернути ці кошти в строк до 04.09.2017 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов була представлена розписка позичальника, яка підтверджує передання позивачем визначеної грошової суми. 06.07.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору, згідно із якою п. 1 Договору було викладено у наступній редакції: «Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 110 000 (сто десять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 3700 євро на дату укладення Договору, а останній зобов'язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Позикодавець зобов'язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. Підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка, видана Позикодавцю». Означеною угодою було також змінено строк повернення коштів на 11.01.2018 року. У відповідності до умов договору відповідач зобов'язався повернути позивачу грошовий еквівалент суми в 3700 євро за курсом НБУ на дату повернення, що на момент подання позовної заяви становить 118759,64 грн. Крім того згідно із п. 6 Договору, при неповерненні суми позики своєчасно Позикодавець має право вимагати повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за весь час прострочення. Згідно наданого позивачем розрахунку сума пені за розрахунковий період становить 32497,77 грн. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14.11.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10.01.2019 року призначено проведення підготовчого засідання по справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29.01.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в режимі відеоконференції, повідомлено відповідача [PERSON] про розгляд справи шляхом поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. Позивач в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 04.07.2017 року позикодавець [PERSON] надає позичальнику [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 110000 грн., який зобов'язався повернути ці кошти в строк до 04.09.2017 року (а.с. 7, 8). На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] була написана розписка, яка підтверджує передання позивачем визначеної грошової суми (а.с. 9). 06.07.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики від 04.07.2017 року, згідно із якою п. 1 Договору було викладено у наступній редакції: «Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 110 000 (сто десять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 3700 євро на дату укладення Договору, а останній зобов'язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Позикодавець зобов'язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. Підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка, видана Позикодавцю». Означеною угодою було також змінено строк повернення коштів на 11.01.2018 року (а.с. 10, 11). Вищевказані договір позики від 04.07.2017 року, розписка від 04.07.2017 року та додаткова угода від 06.07.2017 року до договору позики підписані відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до умов договору позики від 04.07.2017 року відповідач зобов'язався повернути позивачу грошовий еквівалент суми в 3700 євро за курсом НБУ на дату повернення. На момент подання позовної заяви, офіційний курс НБУ становив 3209,72 грн. за 100 євро (а.с. 12). Таким чином належна до сплати сума боргу, еквівалентна 3700 євро на дату подання позову, становить 3700 х 32,0972 = 118759,64 грн. Частина 1 ст. 1050 ЦК України визначає що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із п. 6 договору позики від 04.07.2017 року, при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець має право вимагати повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за весь час прострочення (а.с. 7, 8). Право позивача на одержання процентів від суми позики визначено положеннями ст. 1048 ЦК України, яка визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, які передбачають наслідки порушення договору позичальником, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми позики. У даному випадку предметом договору позики були грошові кошти в іноземній валюті , а саме в євро, тому позивач правомірно ставить питання тільки про стягнення пені без інфляційних втрат. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак аналіз ст. 625 ЦК України та інших норм цивільного законодавства дає можливість зробити висновок, згідно із яким індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Таким чином, норми договору (із урахуванням положень додаткової угоди) можуть бути застосовані тільки в частині стягнення з боржника пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за весь час прострочення. Розмір такої пені буде складати 1012,48 євро, що підтверджується наступним розрахунком: Дата початку періодуДата закінчення періодуКількість днівСума боргу, євроОблікова ставка НБУРозрахункова ставкаСума пені, євро 12.01.201825.01.201814370014,52941,16 26.01.201801.03.20183537001632113,53 02.02.201812.07.201813337001734458,39 13.07.201806.09.201856370017,535198,68 07.09.201831.10.20185537001836200,71 Всього 1012,48 Таким чином належна до сплати сума пені, еквівалентна 1012,48 євро на дату подання позову, становить 1012,48 х 32,0972 = 32497,77 грн. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором позики в розмірі 118759,64 грн. та суму пені в розмірі 32497,77 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1512,57 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved