Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Агентство нерухомості «Квартал» про застосування правових наслідків недійсності правочину, в якому просить застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , грошову суму в розмірі 26 533 грн. (еквівалент 1 000 доларів США за курсом НБУ станом на 12.10.2017 року); стягнути з відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] , витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] , судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.1.предметом вказаного договору був намір укласти договір купівлі-продажу 2/3 житлового будинку, загальною площею 81.3 кв.м., житловою площею 58 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно належало відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину р № 1-1407; р № 1-409 від 02.12.2016 року та договору купівлі-продажу р № 2037 від 07.06.2003 року. Відповідно до п. 2.1.4. договору, сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу вказаного майна в період часу з 16:00 до 18:00, але не пізніше 18:00 години 17 серпня 2017 року, та посвідчити його у приватного нотаріуса Жовнір В.П. за адресою: [ADDRESS] . Також сторони домовилися про ціну вказаного майна, яка становить 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) доларів США. Згідно з п. 2.2.2. договору, позивач в забезпечення виконання зобов`язання і у рахунок належних з нього за договором платежів передала відповідачу аванс у сумі 1000 (одної тисячі) доларів США. Вказаний договір було укладено сторонами в приміщенні філії Агентства нерухомості «Квартал» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 148/2. Укладений договір було завірено печаткою філії АН «Квартал». У строк з 30 липня 2017 до 17 серпня 2017 року до позивача ані від відповідача, ані від АН «Квартал» не надійшло жодних пропозицій про укладення основного договору про купівлю-продаж вказаного майна. Позивач, у продовж вказаного строку, неодноразово намагалася зв`язатися з відповідачем, але остання на зв`язок після 30 липня 2017 року жодного разу за контактним номером не виходила. Також позивач зверталася в АН «Квартал», але чіткої відповіді так і не отримала. 12 вересня 2017 року, позивач звернулась до адвоката з проханням надати консультацію з приводу ситуації, яка склалася. Позивач вважає, що виходячи з тлумачення положень самого договору (а саме, пунктів 1.1; 2.1.4; 2.2.1; 2.2.2; 3,6), сторонами було укладено саме попередній договір, так як вони погодили всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу вказаного майна та встановили строк для укладення основного договору, а тому договір повинен був бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Проте, договір, який було укладено між позивачем та відповідачем, посвідчений лише печаткою АН «Квартал», а до нотаріуса сторони не звертались. Тобто, вказаний договір, так як він не посвідчений нотаріально у встановленому порядку, є нікчемним в силу закону і не утворює жодних юридичних наслідків для його сторін. У випадку, коли правочин є нікчемним в силу закону - підлягає застосуванню двостороння реституція. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Агентство нерухомості «Квартал» про застосування правових наслідків недійсності правочину, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та оголошено заборону відчуження квартири [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер майна: 102035316310. 23 квітня 2018 року від представником третьої особи Товариства з обмеженою відповідністю «Квартал» - Лучко Д.В. надійшли пояснення, відповідно до яких зазначено, що вказаний договір має природу договору (протоколу) про наміри, а не попереднього договору, а тому чинним законодавством не передбачено жодної обов`язкової форми для його вчинення. Тому ТОВ «Квартал» просив відмовити у задоволенні вказаного позову. 11 червня 2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду подано відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що укладений договір є саме договором (протоколом) про наміри, який не має обов`язкової форми його укладення, а тому вказаний договір є дійсним і повинен був виконуватись сторонами. У зв`язку з тим, що основний договір купівлі-продажу продажу житлового будинку не було укладено саме з вини позивача, сплачена сума коштів за вказаним договором не підлягає поверненню позивачу, адже була витрачена відповідачем на вчинення підготовчих дій перед продажем майна (оплати заборгованості за комунальні послуги, витрати на знаття осіб з реєстрації тощо). 07 серпня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення, аналогічні вищенаведеним. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, з підстав, зазначених у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про день час та місце слухання справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, викладені у позові, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив наступне. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, 31 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, який мав назву «Договір про наміри заключити договір купівлі-продажу». Відповідно до пп. 1 п. 1 Договору, «... Предметом договора является намерение заключить договор купли-продажи объекта недвижимости 2/3 ч. жилого дома расположенного по адресу: [ADDRESS] (далее объект недвижимости) …». Проте, згідно з пп. 2.1.4 п. 2.1 Договору, обов`язком продавця (у розумінні Договору - [PERSON] ), зокрема є «… Заключить договор купли - продажи, который должен бать подписан в период времени: с 16-00 до 18-00, но не позднее 18-00 17.08.2017 г., у нотаріуса Жовнир В.П. [ADDRESS] при этом стоимость продаваемого объекта недвижимости должна составлять сумму экв. 12 500 (двенадцать тисяч пятсот) долларов США …». Аналогічне положення, щодо наявності обов`язку укласти договір купівлі-продажу вказаного об`єкту нерухомості міститься і для покупця (в розумінні договору - [PERSON] ) в пп. 2.2.1 п. 2.2 договору. Оскільки вбачаються розбіжності в розумінні умов договору сторонами є необхідність у детальному тлумаченні як окремих умов Договору так і Договору в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213ЦК України. Згідно з частинами 3 та 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до позиції висловленої у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду по справі № 753/11000/14-ц від 18.04.2018 року, «… Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contraproferentem. Contraproferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені», але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Не зупиняючись на етимологічних особливостях походження слів «намерение» та «обязательство», які використовуються в різних частинах укладеного договору вбачається, що при тлумаченні змісту вказаного договору, відповідно до вказаної позиції Верховного Суду, необхідно застосовувати другий і третій рівні тлумачення правочинів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Договором, який був укладений між позивачем і відповідачем 31.07.2017 року, передбачалося у майбутньому укладення основного договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тому, для того щоб договір укладений між сторонами вважався попереднім договором купівлі-продажу, сторони повинні були погодити всі істотні умови, необхідні для договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови щодо:предмету договору;умови, що визначені законом як істотні; умови які є необхідними для договорів даного виду; усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналізуючи положення договору від 31.07.2017 року, вбачається, що у підпунктах 1.1; 2.1.1; 2.1.2; 2.1.4; 2.1.6; 2.2.1; 2.2.2; 3,6; 4.1, позивач і відповідач погодили всі істотні умови, які вважали за необхідне (умови щодо предмету, ціни, строку укладення основного договору купівлі-продажу, виду засобу забезпечення зобов`язання, міри порушення за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, комплектності майна тощо), а підпунктами 2.1.4 та 2.2.1 договору встановили обов`язок укласти основний договір у певний термін, а саме 17.08.2017 року. Тому, зважаючи на наведене є очевидним, що сторони під час укладення вказаного договору спрямовували свою волю саме на укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, адже були погоджені всі істотні умови, встановлено термін та місце укладення основного договору. Більше того, зміст попередніх переговорів між сторонами, які передували укладення договору, вказує на мету укладення угоди, яка б забезпечила укладення основного договору в майбутньому, а в разі його неукладення у зазначений термін, забезпечити відшкодування збитків завданих одній стороні невиконанням або неналежним виконанням взятого на себе другою стороною. Щодо наявності в тексті п. 1.1 договору, який визначає предмет договору, словосполучення «…намерение заключить…», на яке звертає увагу у своєму відзиві відповідач, з урахуванням позиції Верховного Суду наведеної вище, слід вказати, що вказаний пункт Договору, також, необхідно тлумачити через призму принципу «Contraproferentem». Так, вказаний Договір має типову форму, яка розроблена ТОВ «Квартал», формулювання пункту, що визначає предмет Договору не був індивідуально узгоджений та був включений в договір під переважним впливом відповідача. Вказане формулювання зазначеної умови повністю неузгоджене, незрозуміле та логічно не пов`язане з іншим текстом договору, в якому особи виявляють волю саме на встановлення зобов`язання укласти договір купівлі-продажу вказаного об`єкту нерухомості в майбутньому, а тому з огляду на розуміння тексту договору та його норм в сукупності, вказаний пункт договору повинен бути витлумачений як встановлення обов`язку укласти основний договір, а ризик наявності формулювання такої умови повністю несе відповідач. Щодо природи грошових коштів, які було сплачено за аналізованим договором, суд погоджується з позицією позивача з цього приводу та вважає за необхідне зазначити наступне. Так, у пп.2.2.2 п. 2.2. договору встановлено, що «… Для выполнения обязательств, взятых на себя ПРОДАВЦОМ по данному договору (оплата задолженности по коммунальным платежам, оплата расходов по оформлению документов, необходимых для заключения договора и снятия с регистрации всех проживающих в продаваемом объекте недвижимости и т.д.) ПОКУПАТЕЛЬ в момент заключения настоящего договора передает Продавцу денежную сумму в размере экв. 1 000 (одна тисяча) долларов США при заключении договора купли-продажи объекта недвижимости указанная сумма засчитывается в счет суммы уплачиваемой покупателем продавцу за продаваемый объект недвижимости …». Відповідно до частин 1 та 2 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з позицією викладеною Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові по справі № 196/844/16-ц від 27.04.2018 року, «… Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки попередній договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачем не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв`язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню. Задовольняючи позов та стягуючи з відповідачів на користь позивача суму, передану за розпискою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума, яка названа у розписці завдатком фактично є авансом. При цьому суд правильно виходив із того, що передана сума не є завдатком, оскільки не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме -не укладено договору купівлі - продажу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для стягнення усієї суми авансу на користь позивача є обґрунтованими. Таким чином, врахувавши вищевказані правові позиції, а також ті обставини, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для повернення позивачу забезпечуваного платежу як авансу. Доводи касаційної скарги про те, що передача позивачем грошових коштів в іноземній валюті не може розцінюватися як аванс, оскільки передача авансу від однієї особи іншій за угодою на території України може бути здійснено виключно в національній валюті України - гривні також є безпідставними …». Тому, суд приходить до висновку, що грошова сума в еквіваленті 1 000 доларів США, яка була передана позивачем відповідачу на підставі пп. 2.2.2 п. 2.2 Договору є саме авансом, адже сплачена у рахунок належних з нього за основним договором, який вони мали укласти в обумовлений термін, платежів. Щодо обов`язкової форми вказаного договору, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. У п. 1.1 договору, сторони домовилися, про укладення в подальшому договору купівлі-продажу майна, а саме 2/3 житлового будинку. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. В ч. 1 ст. 209 ЦК України закріплено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Таким чином, договір повинен був бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Проте, договір про наміри, який було укладено між позивачем та відповідачем, посвідчений лише печаткою АН «Квартал», а до нотаріуса сторони не звертались. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Враховуючи, що відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, посилання відповідача на попередній договір до уваги не приймається, оскільки такий не породив правових наслідків. Якщо основний договір укладається в письмовій формі і підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, то і попередній договір також повинен укладатися в письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням; недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення попереднього договору має наслідком його нікчемність. Дана позиція викладена в ухвалах колегій Судової палати з цивільних справ: у справі № 6-23147св06 від 04.04.2007 року, у справі № 6-17145св06 від 06.02.2008 року, у справі № 6-8230св07 від 01.04.2009 року. Більше того, вказана позиція знайшла відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 606/810/16-ц від 27.06.2018 року, «…Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку тому факту, що оспорюваний договір юридично є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує у собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу. Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені….». Тобто, вказаний договір, так як він не посвідчений нотаріально у встановленому порядку, є нікчемним в силу закону і не утворює жодних юридичних наслідків для його сторін. У випадку, коли правочин є нікчемним в силу закону - підлягає застосуванню двостороння реституція. Відповідно до правової позиції, яку виклав Верховний Суд України у рішенні по справі за № 6-2723цс16 від 18 січня 2017 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язана повернути позивачеві ту суму грошей, яку було їй надано в якості авансу при укладені сторонами договору у сумі 26533 (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 00 копійок Що ж стосується інших доводів відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору щодо того, що відповідачем вже було фактично почато виконання вказаного договору, а основний договір купівлі-продажу не було укладено через поведінку позивача, суд зазначає, що вказані доводи є можуть бути прийняті судом, адже вказаний укладений договір є нікчемним в силу закону, а тому не міг виконуватись взагалі. Що ж стосується витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача 18 лютого 2020 року подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката по даній справі. Детально дослідивши наданні документи, їх об`єм та зміст, а також участь представників у судовому засіданні, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню. Виходячи із ціни заявленого позову, співмірності та обґрунтованості, а також зважаючи на рішення Ради адвокатів Харківської області «Рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару» № 17 від 21.03.2018 року, суд приходить до висновку, що обґрунтовані витрати на правничу допомогу складають 5 000 (п`ять тисяч)гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial