Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «УАЗ 3163», державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], що належав [PERSON], був конфіскований на користь держави та придбаний [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що у липні 2014 року [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 42 000 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. За змістом розписки дані кошти відповідач мав спрямувати на придбання транспортного засобу марки «УАЗ 3163», та повернути у термін до 01.06.2015 року, а у випадку неповернення грошових коштів, відповідач взяв на себе зобов'язання передати у власність [PERSON] автомобіль марки «УАЗ 3163». Згідно із повідомленням про проведення електронних торгів від 15.07.2014 року та актом державного виконавця від 06.08.2014 року, відповідач [PERSON] став переможцем торгів, набув у власність вказаний вище транспортний засіб, оплативши його повну вартість. Однак, в обумовлений розпискою термін грошові кошти, отримані у позивача, не повернув. У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про визнання позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що у липні 2014 року передав відповідачу грошові кошти у сумі 42 000 гривень у позику, що підтверджується відповідною розпискою. Крім того, позивач стверджує, що власником автомобіля марки «УАЗ 3163», державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], питання про визнання права власності на який позивач ставить питання у поданому позові, належить відповідачу [PERSON] Разом з тим, як вбачається з облікової картки транспортного засобу, наданої на запит суду УДАІ УМВС України у Вінницькій області, транспортний засіб марки «УАЗ 3163», державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі довідки-рахунку № ЄГП479495 від 26.04.2007 року. Матеріали цивільної справи не містять доказів, які б підтверджували доводи позивача про належність транспортного засобу відповідачу [PERSON] Крім того, на підтвердження обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема, щодо передачі позивачем грошових коштів у позику відповідачу, умов, на яких такі кошти були передані, а також взагалі існування розписки відповідача [PERSON] про їх отримання, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. При цьому, суд в порядку ч. 4 ст. 174 ЦПК України, не приймає визнання відповідачем позову, оскільки останнє суперечить закону з наведених вище підстав. Крім іншого, суд окремо звертає увагу наступне. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення саме його цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed