Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачкою по справі він зареєстрував шлюб 10 серпня 1996 року у виконкомі Дубриницької сільської ради народних депутатів Перечинського району, актовий запис №05. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Однак подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Відповідачка завжди намагається нав'язати йому свою думку щодо їх сімейного життя, принижує його гідність, застосовує моральне насильство. Все це призвело до того, що він втратив до неї почуття любові, довіри та поваги. Оскільки продовжувати подальше спільне життя з відповідачкою він не бажає, тому просить шлюб між ними розірвати, а дітей залишити на подальшому проживанні та вихованні при матері - [PERSON] До початку розгляду справи по суті відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], в якому просить стягнути з такого на її користь аліменти на утримання дітей, а саме: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно на двох дітей (з розрахунку по 1500 грн. на кожну дитину) до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] останнім часом повністю самоусунувся від виховання та утримання дітей, а всі зароблені кошти витрачає на власні потреби, хоча його доход за 2013 рік становив 1794350 грн. Їй одній, при невеликих доходах, дуже важко забезпечувати дітей всім необхідним, тим більше, що дочка [PERSON] на даний час навчається на 1-му курсі денної форми навчання в Ужгородському національному університеті на контрактній основі (загальна вартість освітньої послуги становить 32000 грн.), а тому просить позов задовольнити. У судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з'явився, однак подав заперечення на зустрічну позовну заяву, у якому просить зустрічний позов задовольнити частково та стягувати з нього аліменти на утримання дітей, а саме доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1800 грн. щомісячно на двох дітей (з розрахунку по 900 грн. на кожну дитину) до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а в решті позову відмовити. Так, дійсно за 2013 рік в мене були значні доходи, але це було зумовлено стабільним фінансовим станом ринку економіки і політичним станом в державі. У 2014 році його дохід різко впав. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] не надала суду жодного доказу про те, що його доходи за цей рік залишилися на рівні минулорічних. Враховуючи те, що на даний час його доходи є дуже незначними, а заявлений розмір аліментів в сумі 3000 грн. щомісячно на двох дітей перевищує більше ніж 50 відсотків його доходів, а розмір прожиткового мінімуму, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» на дітей віком від 6 до 18 років становить 1286 грн., що складає по 643 грн. з кожного з батьків на одну дитину, тому погоджується сплачувати по 900 грн. щомісячно на кожну дитину. Крім цього зазначає, що твердження [PERSON] про те, що він самоусунувся від виховання дітей і підтримання їх матеріально і морально, не відповідають дійсності, оскільки він всіляко підтримує дітей і, маючи хоч якісь доходи, в першу чергу витрачає їх саме на дітей. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, у якій просить справу розглядати без її участі та задовольнити зустрічну позовну заяву, при цьому первісний позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], 10 серпня 1996 року було зареєстровано шлюб у виконкомі Дубриницької сільської Ради народних депутатів Перечинського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу від 10 серпня 1996 року зроблено відповідний актовий запис за №05. Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідно свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №03 від 08 лютого 1997 року та свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №1 від 05 січня 2005 року. Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють одне одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням того, що позов подано одним із подружжя, а також того, що продовжувати подальше спільне сімейне життя сторони не бажають, а отже подальше збереження їхнього шлюбу буде суперечити їх же інтересам та інтересам їх дітей, тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно положень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. З врахуванням вищевикладеного суд вважає, що дітей, а саме доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], після розлучення слід залишити проживати при матері [PERSON]. При вирішенні зустрічного позову [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не бажає виховувати та утримувати своїх дітей, а саме доньку [PERSON] та сина [PERSON], зароблені кошти витрачає на власні потреби. Отже, такими діями, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] порушує свої зобов'язання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Як уже зазначалося вище у принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов'язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання своїх неповнолітніх дітей, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у частці від його доходу. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сім'ї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дітей та платника аліментів є задовільними, такий у 2013 році отримав дохід від підприємницької діяльності у розмірі 1794350,00 грн., а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 1500 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття. Твердження відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що у нього різко впав дохід, у порівнянні з минулим роком, що не дає йому змоги сплачувати аліменти у розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, суд до уваги не приймає, оскільки такі ніякими належними та допустимими доказами не підтверджені. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів [PERSON] подано 20 жовтня 2014 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з [PERSON] на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат здійснюватиметься в порядку ст.88 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved