Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ТОВ «Спарта» та просить зобов`язати відповідача здійснити розрахунок при звільненні та видати копію наказу (розпорядження) про звільнення з 30.04.2021 року. В обґрунтування позову зазначив, що з 12 жовтня 2018 року він був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «Спарта». 30 березня 2021 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням з посади директора ТОВ «Спарта» з 30 квітня 2021 року. Починаючи з 1 травня 2021 року вважає себе звільненим з роботи, так як з цієї дати він не приступав до роботи, не виконував свої посадові обов`язки, був відсутній на роботі та не відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням. 14 червня 2021 року позивачем направлялась заява відповідачу про видачу йому копії наказу (розпорядження) про звільнення та проведення розрахунку при звільненні. Проте ТОВ «Спарта» не видало йому копію наказу (розпорядження) про звільнення, не здійснило розрахунок при звільненні Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 23 червня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року розглдя справи ухвалено проводити в заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Спарта» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, заяв про відкладення судового засідання не надав. Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивач [PERSON] працював на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарта», що підтверджується наданою позивачем копією наказу № 28-к від 12 жовтня 2018 року. 30 березня 2021 року [PERSON] написав заяву про звільнення з посади директора ТОВ «Спарта» за власним бажанням з 30.04.2021, яка зареєстрована в ТОВ «Спарта» за вхідним № 30/03 від 30.03.2021 (а.с. 11-копія заяви). 14 червня 2021 року [PERSON] звернувся із заявою до ТОВ «Спарта» про видачу йому копії наказу (розпорядження) про звільнення і здійснення розрахунку при звільненні, яка була направлена ТОВ «Спарта» поштовим зв`язком (а.с. 12- копія заяви, а.с. 13-копія квитанції, накладної, опису вкладення), однак залишена без реагування. Відповідно до вимог статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно положень частини першої статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом статті 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами частин першої, другої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про його звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу в день звільнення наказу (розпорядження) про звільнення, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають судовому захисту. У зв`язку з цим суд вважає, що співмірним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача по справі - ТОВ «Спарта» видати [PERSON] належно оформлену копію наказу (розпорядження) про звільнення на підставі поданої ним заяви від 30.03.2021. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами частини першої статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: лютий 2021 року (20 робочих днів) - 8 347,50 грн, березень 2021 року (22 робочих дні) - 8 514,45 грн, що разом складає 8 347,50 + 8 514,45 = 16 861,95 гривень, поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (20+22) = 401 гривня 48 копійок. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, складає: 30 днів (згідно тексту заявлених вимог) х 401,48 грн. = 12 044,40 грн. Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1816,00 грн.. сплачений ним при подачі позову (а.с. 1,2), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. К

Outcome: approved