Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, яку в подальшому уточнив, та просить стягнути з відповідача ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на його користь одноразову допомогу при звільненні у сумі 5503,92 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110 078,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він більш як 34 роки - з 26.01.1971 по 16.07.2005 працював помічником машиніста електровоза, машиністом електровоза, машиністом локомотива по вивезенню гірничої маси з кар`єра, машиністом тепловоза тощо, в Інгулецькому ГЗК, звільнений з роботи був 16.07.2005 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. Навесні 2019 року від колишніх співробітників він дізнався про те, що при звільненні підприємство зобов`язано було виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат, як особі, що пропрацювала на одному підприємстві понад 20 років, що передбачено Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки. До цього часу таки кошти йому підприємством не виплачені. Вважає, що Відповідач зобов`язаний сплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі 5503,92 грн., оскільки його середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 1834,64 грн., тому із розрахунку 3 місяців вихідна допомога становить саме таку суму. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2005 по 01.10.2019, тобто за 14 років становить 308 219,52 грн. (1834,64 грн. х 12 міс. х 14 років). Однак, він не може вимагати від підприємства, на якому пропрацював 34 роки, таку велику суму і просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки за 5 років у розмірі 110 078,40 грн. Ухвалою від 15.10.2019 було відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням Відповідача 23.12.2019 судом було витребувано як доказ у справі в ПРОФСПІЛЦІ МЕТАЛУРГІВ І ГІРНИКІВ УКРАЇНИ належним чином завірену копію Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, після надходження якої та ознайомлення з нею, Позивач і уточнив позовну заяву, посилаючись на положення цієї Угоди, ціну позову не змінював. Після отримання позовної заяви Відповідач в установлений нормами ЦПК України строк подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. При цьому посилається на те, що ПРАТ «ІНГЗК» керується у своїй роботі Колективним договором, згідно з яким у 2005-2006 роках при звільненні працівникам, що пропрацювали понад 20 років, виплачувалась допомога у розмірі 3-х місячних окладів, тому Позивачу у серпні 2005 року було виплачено 2317 грн., що відповідає його трьом місячним окладам. Крім того, Відповідач вважає, що, оскільки ПРАТ «ІНГЗК» не є підписантом Галузевої угоди, а отже не є її стороною, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство, а тому вимоги позивача про те, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, є безпідставними та необґрунтованими. Також Відповідач заперечує про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки при розрахунку, оскільки, на його думку, через відсутність права Позивача на отримання вихідної допомоги згідно Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, така допомога йому не нараховувалась, а отже, і підстави для стягнення коштів за затримку її виплати відсутні. При цьому, Відповідач вважає, що одноразова вихідна допомога при виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, а тому Позивач не може вимагати її стягнення. Крім того, Відповідач просить врахувати, що одноразова допомога при звільненні не входить до фонду заробітної плати і відноситься до інших виплат, у зв`язку з чим на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, який звільнився з підприємства 16.07.2005, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці і відповідно скінчився 16.10.2005. Просить застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Разом з тим, представник Відповідача звернув увагу суду на той факт, що різниця між розміром вихідної допомоги та розміром середнього заробітку за час затримки при розрахунку повинна відповідати принципам співмірності і істотності суми заборгованості порівняно з середнім заробітком, при цьому послався на відповідний висновок ВСУ, який був закріплений в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.12.2015, тобто вважає доцільним застосувати принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги. Належним чином повідомлений Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі /а.с.25,104/. Представник Відповідача проти позову заперечувала, підтримала позицію ПрАТ «ІнГЗК», викладену у відзиві на позовну заяву, та просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши думку представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому виходить з наступного. Із трудової книжки позивача встановлено, що з 26.05.1971 по 16.07.2005 працював в Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті, звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України /а.с.4-17/. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до довідки, наданої Відповідачем 13.05.2019 про середньоденну та середньочасову заробітну плату за останні 2 місяці перед звільненням, в травні 2005 року позивач отримав заробітну плату у розмірі 1834,64 грн., відпрацювавши 156 годин (по графіку - 180 годин), в червні 2005 року позивач не працював, оскільки знаходився у щорічній відпустці. Також в довідці вказано, що середньогодинна тарифна ставка позивача становить 11,76 грн., а середньомісячна заробітна плата розраховується із цього показника та кількості година за графіком (11,76 х 156) = 1834,64 грн. /а.с.10/. Із наданих Позивачем копій розрахункових відомостей за травень - серпень 2005 року (цех 13, таб. № 6403) встановлено, що у серпні 2005 року Позивачу виплачена одноразова допомога при виході на пенсію в розмірі 2 317,00 грн /а.с.9/. Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Із Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено, що Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами, - на пенсіонерів, які оформили пенсію на цих підприємствах (п.1.4.). В п.1.5. Угоди зазначено, що її норми і положення є обов`язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у її підписанні, і залишається чинною у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.6.). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди, яка була чинною на день звільнення Позивача, передбачено виплачувати працівникам при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, господарських об`єднань, з однієї сторони, та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі її Центрального комітету, з другої сторони. Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Виконавчим директором Української асоціації підприємств чорної металургії, та іншими повноважними представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію. ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (на час звільнення Позивача - ВАТ «Інгулецький ГЗК») відноситься до підприємств металургійної і гірничодобувної промисловості України, що не оспорюється сторонами, а тому в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню. Тому дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником галузі, до складу якої входить підприємство Відповідача. За таких обставин, суд не приймає заперечення Відповідача в тій частині, що умови Галузевої угоди не розповсюджуються на відповідача і вважає, що положення, затверджені Галузевою угодою на 2005-2006 роки, застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. При цьому суд критично ставиться до пояснень Відповідача в тій частині, що на підприємстві діє свій Колективний договір, укладений між Дирекцією та трудовим колективом, яким передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги особам, які мають право на пенсію, при стажі понад 20 років у розмірі 3-х місячних окладів (а не заробітних плат), оскільки текст колдоговору суду не надано, а до відзиву долучено тільки одну сторінку /а.с.46/, яка не засвідчена як Витяг саме з цього документу, а тому не визнана судом належним доказом. Отже, враховуючи, що Позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав 34 роки стажу роботи на підприємстві відповідача, тобто понад 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1.Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим суд вважає, що Позивач правомірно звернувся до Відповідача з такою вимогою. Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі № 212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Водночас, суд вважає, що не вся заявлена Позивачем сума підлягає до стягнення, виходячи з наступного. Позивач, розраховуючи суму невиплаченої йому вихідної допомоги, керувався розміром середньомісячної заробітної плати - 1834,64 грн. Водночас, суд не погоджується з таким розрахунком позивача, оскільки порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати передбачений у розділі IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами та доповненнями). Так, пунктом 8 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи,організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже, суд вважає, що середньоденна заробітна плата Позивача дорівнює 122,31 грн. (1834,64 грн. : 15 днів); середньомісячне число робочих днів дорівнює 19,5 (розраховано шляхом ділення сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці - з 01.05.2005 по 30.06.2020, яке становить 39 днів на 2). Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача складає 2385,03 грн. (122,31х19,5), тому саме такий її розмір необхідно враховувати при розгляді першої вимоги щодо стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільнені на пенсію. За таких обставин, враховуючи, що, Позивач відпрацював в підприємстві Відповідача більше 20 років, та у відповідності до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки Відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 7155,09 (а не 5503,92 грн., як вважає Позивач). Оскільки Відповідач у серпні 2005 року виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі 2317,00 грн., то до стягнення залишилася сума 4838,09 грн. Розглядаючи вимогу щодо стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд керується наступним. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки Позивачу не були виплачені всі належі йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також суд враховує судову практику, що склалася при розгляді судами України справ відповідної категорії, зокрема у справі № 212/908/17-ц, в якій Постанову Верховного Суду України від 17.08.2019 залишено без задоволення Касаційну скаргу ПрАТ «Центральний ГЗК», та без змін рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.04.2017. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд враховує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року). Водночас, відповідно до положення ч.1 ст.13 ППК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, Однак, суд вважає, що Позивач в своєму позові невірно розрахував розмір невиплаченої йому суми за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки керувався розміром середнього заробітку за місяць, кількістю місяців у році, та кількістю років затримки (1834,64 грн. х 12 місяців х 5 років = 110 078,40 грн.). Так, механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки - розрахунку, наданої Позивачем, середньогодинна тарифна ставка становить 11,76 грн. (1834,64 грн. : 156,0 год.) /а.с.10/. Водночас, оскільки суд визначив, що середньоденна заробітна плата Позивача два останні місяці перед звільненням (травень - червень 2005 року) становила 122,31 грн. (1834,64 : 15 фактично відпрацьованих днів), то вважає, що саме цей показник слід враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому, суд не вважає доцільним здійснювати перерахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за весь період затримки, який становить 14 років, оскільки сам Позивач просив стягнути суму за 5 років. Тому суд вважає, що оскільки за період з 16.07.2005 (день звільнення) по 16.07.2010 року кількість робочих днів склала 1255, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 5 років становить 153 499,05 грн. (122,31 грн. х 1255 днів). Однак, суд вважає обґрунтованою позицію Відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, приходить до висновку про можливість зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України, виходячи з наступного. Як встановлено судом, розмір простроченої заборгованості, щодо виникла через несвоєчасну виплату Позивачу сум розрахунку при звільненні, передбачених колективним договором, становить 4838,09 грн. Позивач звільнився з підприємства Відповідача 16.07.2005, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся тільки у жовтні 2019 року, тобто зі спливом більш ніж 14 років. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення його права на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач не обґрунтовує, оскільки посилається у своєму позові на умови Колективного договору та Галузевої угоди, що свідчить про його обізнаність з передбаченими ними виплатами; розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не зазначає. Суд також враховує, що Відповідач заперечував проти права Позивача на отримання виплат вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому факт порушення його права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлена судом, майже є в 32 рази є більшою, ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, яка відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має бути врахована судом, що розглядає справу. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, суд вважає, що буде справедливим пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, стягнути з Відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем у розмірі 28620, 36 грн. (2385,03 х 12. Вирішуючи питання щодо строку позовної давності, суд виходить із наступного. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплау праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена Позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника Відповідача про застосування до вимог [PERSON] строків позовної давності є безпідставними. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, враховуючи, що Позивач звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави в розмірі 768,40 грн., оскільки такий розмір судового збору був мінімальним у справах майнового характеру на час звернення позивача до суду.

Outcome: partial