Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 03.03.2014 року з позовною заявою до Одеської філії товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛАНТА -ВІН» про визнання незаконним та відміну наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заборгованості по заробітній платі, заборгованості за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди, витрат на правову допомогу, стверджуючи, що з 07 лютого 2012 року по 21 лютого 2013 року він працював на посаді торгового представника. Центральний офіс даного підприємства знаходиться в м. Вінниця по вул. Лебединського, 34, свідоцтво № 200016524. За час роботи йому дуже часто затримували виплату заробітної плати, посилаючись на те, що на підприємстві тяжке матеріальне становище, а в січня 2013 року він став вимагати повного розрахунку з ним по заборгованості по заробітній платі і попередив, що буде звертатися до органів прокуратури, після чого з боку служби безпеки підприємства на його адресу стали надходити погрози, а згодом по телефону йому повідомили, що він звільнений. На його неодноразові вимоги виплатити йому заборгованість по заробітній платі відповіді він не отримав, натомість відповідач заявив про те, що у нього заборгованість перед підприємством. Для того, щоб доказати керівництву підприємства, що у нього по роботі не може бути жодного боргу, він просив призначити і провести ретельну перевірку, оскільки на підприємстві велася двійна бухгалтерія, та більшу частину виручки він передавав готівкою керівнику Балтської філії ТОВ «Атланта - Він» [PERSON], а також директору та касиру [PERSON], яка займала ці дві посади одночасно, а решту грошей він перераховував на розрахунковий рахунок господаря підприємства [PERSON], а тому він просив провести взаємоперевірки, на що отримав категоричну відмову і йому було повідомлено, що відносно нього буде проведена перевірка з споживачами, ці перевірки проводилися з його участю до кінця лютого 2013 року і ніяких претензій йому не було висунуто, актів, підтверджуючих допущення ним в процесі роботи і недостачі з його боку складено не було, а в кінці лютого 2013 року він був повідомлений про те, що звільнений за недовіру і йому запропонували передати всі діла іншій особі. Він став вимагати надати йому копію наказу про звільнення для оскарження його в судовому порядку, однак йому в цьому було відмовлено і з цим наказом його ніхто не ознайомив, трудова книжка заповнена не була і в ній відсутній запис про звільнення. Цей наказ № 61 від 21.02.2013 року він побачив вперше в Балтському РВ ГУ МВС України в Одеській області в кінці лютого місяця 2014 року. Він жодного прогулу не вчиняв, в ті дні, коли вказано в актах, він працював, тому просить задовольнити його вимоги у повному обсязі, поновивши його на роботі, стягнувши заборгованість по заробітній платі, заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку, моральну шкоду в сумі 20 тис. грн., зробивши відповідний запис в трудовій книжці і стягнути понесені їм витрати на правову допомогу. В судовому засіданні як позивач, так і його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з урахуванням вимог, вказаних в уточненій позовній заяві. Представники відповідачів Леонова О.В. та Кущ В.О. позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили відмовити йому у їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що заборгованості по заробітній платі не має, оскільки [PERSON] отримував її своєчасно і в повному обсязі, звільнений на законних підставах, оскільки допустив прогули без поважних причин 19,20 і 21 лютого 2013 року, за що був звільнений за ст. 40 п.4 КЗпП України про факти прогулів свідчать акти, складені комісією за 12,15,18,19,20,21 лютого 2013 року. Що стосується стягнення моральної шкоди, то доказів вчинення такої [PERSON] не представив. Заслухавши вимоги позивача [PERSON], його представника адвоката [PERSON], заперечення представників відповідача Леонової О.В. та Куща В.О., покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши всі докази, представлені сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Так, 07 лютого 2012 року [PERSON] подав директору ОФ ТОВ «Атланта-Він» [PERSON] заяву про прийняття його на посаду торгового представника з іспитовим строком на 1 місяць, про що директором ОФ ТОВ «Атланта-Він» були винесено наказ № 12 про прийняття на роботу [PERSON] з 07.02.2012 року на посаду торгового представника згідно штатного розпису. В цьому наказі є запис про те, що [PERSON] ознайомлений з ним, однак підпис самого [PERSON] відсутній і в той же день ОФ ТОВ «Атланта-Він» з [PERSON] уклало трудовий контракт без номеру від 07.02.2012 року, з п.3.1 якого свідчить, що робочий час встановлюється в інтересах працедавця за згодою з працівником, але не вказано, конкретно, скільки годин на добу, на неділю чи місяць повинен відпрацювати працівник, які у нього вихідні дні. В п.3.2. вищевказаного контракту відносно щорічної відпустки немає жодного запису. Згідно наказу № 61 від 21.02.2013 року [PERSON] був звільнений з посади торгового представника в ОФ ТОВ «Атланта-Він» з 21.02.2013 року за прогули (п.4 ст. 40 КЗпП України) за невихід на працю без поважних причин і цьому наказі також немає відомостей про ознайомлення з ним [PERSON] Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві понад п'яти днів, а згідно ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника , підприємство зобов'язане в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Ці вимоги трудового законодавства відповідачем витримані не були, до теперішнього часу позивачу не видана належним чином оформлена трудова книжка із записом про звільнення з роботи. А між тим, відповідно до ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, вимога про видачу копії наказу про звільнення, про видачу належним чином оформленої трудової книжки, відповідачем не було виконано. Що стосується, ніби то допущених позивачем прогулів 19,20 і 21 лютого 2013 року, то суду не представлено доказів того, що саме в ці дні [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин, оскільки представлені відповідачем акти від 12, 15 і 18 лютого 2013 року свідчать про те, що комісія перевірила за місцем проживання [PERSON] і вказала, що за місцем проживання той був відсутнім і що було залишено йому листа з проханням прийти за розрахунком та за розрахунок за невикористану відпустку, адже тоді ще він не був звільнений, то мова про розрахунок не могла взагалі ще йти. Відносно актів від 19,20 і 21 лютого 2013 року , то з них вбачається також, що 19, 20 і 21 лютого 2013 року [PERSON] був відсутнім під час чергової наради керівництва з торговими представниками, на торгових точках(яких саме?) за маршрутами той також не з'являвся, а за місцем проживання [PERSON] теж був відсутнім. Однак, актів про те, що [PERSON] не з'являвся на торгових точках в ці дні, складених з керівництвом цих торгових точок, немає, а відсутність [PERSON] на черговій нараді не може розцінюватися як прогул, оскільки відповідно до ст. 40 п.4 КЗпПУ прогулом є, в тому числі, відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин і взагалі, з представленого трудового контракту не можна зробити висновок про те, яка тривалість робочого часу, де це робоче місце було у [PERSON], п'ятиденний або шестиденний робочий тиждень, тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів, тощо. Як показали свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], робочі наради проходили приблизно пів години, годину. Всі акти, за ствердженням членів комісії [PERSON], [PERSON] і [PERSON], були складені в м. Одеса, в офісі, але виникає питання про те, чому за місцем виявлення вони не були складені в м. Балті і як члени комісії могли встигнути в робочий час з м. Балти, де вони були, як вони стверджують, до 18 годин, приїхати в м. Одесу через мінімум три години, і там складати акти, які є схожими один на другий і всі підписи членів комісії виконані однаково. Тому суд відноситься критично до цих актів і до свідчень членів комісії , і саме з вищевказаних підстав не приймає їх як доказ того, що позивач допустив в ті дні прогули. Крім того, свідок [PERSON] повідомила суду, що була прийнята на роботу в ТОВ «Атланта-Він» з 12 лютого 2013 року и працювала до 28 лютого 2013 року і всі ці дні вона працювала з [PERSON], так як у нього проходила стажування, жодного прогулу той не допускав, вони постійно були разом і разом їздили по троговим точкам отримували закази і здавали виручку. Згідно обвинувального акту, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження відносно [PERSON], копія якого представлена суду, встановлено, що він працював, в тому числі і 20, 22 лютого 2013 року, тобто навіть і після наказу про звільнення. Відносно вимог позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд констатує, що відповідачем представлені відомості на заробітну плату позивача за грудень 2012 року і за січень 2013 року. Інших даних про розмір середньої заробітної плати відповідачем суду не представлено, тому суд виходить з того, що середня заробітна плата складає (січень 2013 р. - 6707+ грудень 2012 р. - 5470= 12177: 2= 6088.50) 6088 грн. 50 коп. З часу звільнення [PERSON] пройшло 10 місяців 2013 року і 7 робочих днів лютого 2013 року, а також 9 місяців 2014 року, що становить 19 місяців і 7 днів. У лютому 2013 року було 24 робочих дні( 6088.50 : 24= 253 грн.68 коп. за 1 робочий день х 7= 1775 грн. 76 коп.), тому час вимушеного прогулу складає на загальну суму 117457 грн. 31 коп. і ця сума підлягає стягненню з відповідача. Що стосується стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за невикористану відпустку, то суду не представлено доказів того, що позивач не отримував заробітну плату на вказаний ним період, а відповідач, навпаки, представив відомості на виплату заробітної плати [PERSON] Даних про те, що ці відомості не відповідають дійсності, або підроблені, суду не представлено, тому підстав в задоволенні цих вимог не має, а також не має підстав в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 20 тис. грн., так як позивачем не представлено доказів спричинення такої шкоди на вищевказану суму. В матеріалах справи також відсутні докази того, що позивач поніс витрати на надання йому правової допомоги, що теж не може бути задоволено. На підставі викладеного,

Outcome: partial