Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Позов мотивує тим, що наказом Кправління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 28.11.2014 був призначений на посаду генерального директора Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання на контрактній основі з 01.12.2014 по 01.12.2017. Крім того, будучи доктором наук, працював за сумісництвом викладачем у Львівському національному медичному університеті ім.. Данила Галицького, Східноєвропейському національному університеті ім.. Лесі Українки і Луцькому базовому медичному коледжі. 22.01.2016 начальником СВ ГУНП у Волинській області щодо нього в ЄДРДР було зареєстроване кримінальне провадження №12016030000000012 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 27.01.2016 він був відсторонений від роботи на посаді генерального директора - головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання терміном на 2 місяці, тобто до 27.03.2016. Ухвалою суду від 11.04.2016 в підготовчому засіданні він був надалі відсторонений від роботи на посаді генерального директора - головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання строком на 60 днів, тобто до 08.06.2016. В цей період працював лікарем-ординатором. Вироком Луцького міськрайонного суду від 05.05.2017 його було виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 вирок суду першої інстанції було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25.10.2019 вирок суду першої інстанції повторно було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 08.04.2020 вирок суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду залишені без змін. Оскільки 26.01.2016 він був затриманий органом досудового розслідування, 27.01.2016 щодо нього було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту і відсторонено від виконання обов`язків генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, зарплата йому не нараховувалася і не виплачувалася. З 11.04.2016 по 08.06.2016 він працював лише лікарем у Волинському обласному протитуберкульозному закладі і отримував заробітну плату лише за цю роботу. Вважає, що йому були завдані збитки у розмірі невиплаченої заробітної плати за період з 27.01.2016 по 27.03.2016 в повному обсязі, а з 11.04.2016 по 08.06.2016 він отримував лише зарплату лікаря ординатора, то в цей період була завдана шкода на різницю суми заробітної плати. Для розрахунку середнього заробітку позивач покликався на те, що за основним місцем робота за останні повні два місяці роботи листопад-грудень 2015 року він отримав зарплату 190965,60 грн.+32489,17 грн. Крім того, працюючи викладачем в Східноєвропейському національному університеті ім. Лесі Українки за вказаний період він отримав заробітну плату 2289,02 грн. та 381,50 грн. В Луцькому базовому коледжі йому зарплата не нараховувалась. За 2015 рік у Львівському національному медичному університеті ім. Данила Галицького він отримав 16709,97 грн., дані про щомісячні виплати відсутні. Уточнюючи позовні вимоги вважає, що в його користь підлягає стягненню сума коштів, які він не отримав в результаті незаконного відсторонення його від посади за основним місцем роботи і по сумісництву, з урахуванням інфляційних втрат, всього в розмірі 140 178,82 грн. А тому, просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання вказану суму шкоди, а, також просив пропорційно стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. Ухвалою від 18.06.2020 було відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. У встановлений ухвалою строк від відповідачів у справі надійшли відзиви на позовну заяву. У відзиві представник відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області не заперечуючи встановлене законом право особи на відшкодування шкоди у випадку постановлення виправдувального вироку, вказувала на існування встановленого Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокурора тури і суду» спеціального порядку звернення за відшкодуванням шкоди, який позивачем не дотримано. А тому вважає, що справа підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. В задоволенні вимоги позову про стягнення судових витрат просить відмовити, оскільки стягнення витрат за надання правничої допомоги з конкретного органу досудового розслідування чи прокуратури суперечить закону (а.с.41-43). У відзиві представник Волинської обласної прокуратури не заперечуючи встановлене законом право особи на відшкодування шкоди у випадку постановлення виправдувального вироку, вказувала на існування встановленого Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокурора тури і суду» спеціального порядку звернення за відшкодуванням шкоди, який позивачем не дотримано, що виключає під ставність таких позовних вимог. Що стосується витрат на надання правничої допомоги, то вказує на те, що заявлений розмір таких витрат не є спів мірним зі складністю справи. А тому просить закрити справу в частині стягнення матеріальної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, в частині стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити (а.с.49-56). У відзиві представник Державної казначейської служби України вказує на те, що позивачем не надано жодних належних доказів , які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури. В ухвалі Волинського апеляційного суду від 25.10.2019, якою залишено без змін вирок Луцького міськрайонного суду від 05.05.2017, яким виправдано [PERSON] , відсутні висновки про протиправність дій працівників поліції і прокуратури. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, а тому не може бути відповідачем у даній справі (а.с.67-68). 16.07.2020 від позивача надійшли уточнені позовні вимоги (а.с.61-64). В судовому засіданні 15.09.2020 представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві, уточнених позовних вимогах підстав, просив позов задовольнити. Представники відповідачів Волинської обласної прокуратури Романішина Т.Л., Державного казначейства України Соловей В.С. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Представник Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожук О.В. в судове засідання 15.09.2020 не з`явилась. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінальної справи №161/2761/16-к, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, втілено в конституційні та цивільно-правові норми - ст.56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду»), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених в частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку суду. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», у наведених в ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; шрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу. Відповідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі розпорядження Волинської обласної ради №345-р від 28.11.2014 (а.с.12) наказом начальника Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації №463-ос від 03.12.2014 (а.с. 13) був призначений на посаду генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання на контрактній основі терміном з 01.12.2014 по 01.12.2017. 26.01.2016 року [PERSON] було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 388 КК України. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 27.01.2016 [PERSON] відсторонено від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання на 2 (два) місяці, тобто до 27.03.2016. Крім того, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 27.01.2016 відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, до 27.03.2016. В подальшому ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11.04.2016 [PERSON] було повторно відсторонено від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання строком на 60 днів, а саме до 09.06.2016 включно. В той же день 11.04.2016 ухвалою Луцького міськрайонного суду від в задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно [PERSON] було відмовлено. Застосовано відносно нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Вироком Луцького міськрайонного суду від 05.05.2017 [PERSON] було виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 вирок суду першої інстанції було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25.10.2019 вирок суду першої інстанції повторно було залишено в силі (а.с.16-24). Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 08.04.2020 вирок суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду залишені без змін. Оскільки, мало місце незаконне притягнення відповідачами Головним управлінням Національної поліції у Волинській області та Волинською обласною прокуратурою позивача як підозрюваного та обвинуваченого, яке потягло відсторонення його від посади та обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, а в подальшому кримінальне провадження щодо позивача закрито судом за недоведеністю його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, а тому, він має право на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Покликання сторони відповідачів на те, що позивачем не дотримано порядку, встановленого Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокурора тури і суду», що є підставою для закриття провадження у справі, не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має безумовне право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до ч.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» матеріальною шкодою є, в тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він особа втратила внаслідок незаконних дій. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, розмір сум, які передбачені п. 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вирішуючи питання строків втрати позивачем заробітку суд враховує, що заробіток та інші грошові доходи позивачем було втрачено (повністю або частково) у два періоди. Перший період - з 27.01.2016 по 27.03.2016 включно (41 робочий день), коли позивач був не лише відсторонений від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, але й щодо нього було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, а відтак, в цей період він не міг працювати ні за основним місцем роботи, ні за сумісництвом. А відтак, врахуванню підлягає і втрачений позивачем заробіток як за основним місцем роботи так за сумісництвом. Другий період - з 11.04.2016 по 09.06.2016 включно (41 робочий день), коли позивач був відсторонений лише від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання і міг виконувати іншу оплачувану роботу. А відтак, врахуванню підлягає лише недоотриманий дохід, який позивач міг отримати працюючи на посаді головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання. Разом з тим, судом встановлено, що в перший період позивач двічі перебував на листку непрацездатності: з 26.01.2016 по 03.02.2016 та з 17.02.2016 по 26.02.2016, що підтверджується повідомленням КП «Волинський обласний фізіопульмонологічний медичний центр» Волинської обласної ради від 22.07.2020 (а.с.78), і був відсторонений від виконання посадових обов`язків у перший період з 02.02.2016 по 27.03.2016 включно (37 робочих днів), у другий період з 11.04.2016 по 09.06.2016 включно (41 робочий день). Хоча позивача було відсторонено від посади за основним місцем роботи на підставі ухвали суду від 27.01.2016 лише 02.02.2016, однак з 27.01.2016 він уже перебував під цілодобовим домашнім арештом. А тому, січень 2016 року не може рахуватись як календарний місяць для обчислення середнього заробітку згідно з установленим Постановою КМУ від 08.02.1995 №100 порядком. Відповідно, середньоденний заробіток позивача слід обчислювати з урахуванням заробітної плати, отриманої ним за листопад-грудень 2015 року. Разом з тим, оскільки відповідно до закону відшкодовується не тільки заробіток, а й інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій, тому за перший період підлягають відшкодуванню і інші доходи, які не були отримані позивачем, в тому числі на роботі за сумісництвом та від викладацької діяльності. При чому, втрачений дохід не за основним місцем роботи слід рахувати за весь період відсторонення, тобто за 41 робочий день. Так, середньоденний заробіток позивача за основним місцем роботи на посаді генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання з урахуванням довідки про його доходи за 2015 рік (а.с.27) становить (19095,60+32489,17:44) 1172 грн. Відтак, втрачений позивачем дохід за основним місцем роботи за період 02.02.2016 по 27.03.2016 включно (37 робочих днів) становить (1172х37)- 43 364 грн. Середньоденний заробіток позивача за сумісництвом на посаді доцента на посаді професора Східноєвропейського національного університету ім. Лесі Українки з урахуванням довідки про його доходи за 2015 рік (а.с.28) становить (2289,02+381,50:44) 60,69 грн. Відтак, втрачений позивачем дохід за сумісництвом у Східноєвропейському національному університеті ім. Лесі Українки за період 27.01.2016 по 27.03.2016 включно (41 робочий день) становить - 2488,29 грн. Дохід позивача за місцем роботи викладачем курсів в Луцькому базовому медичному коледжі за 2015 рік з урахуванням довідки про його доходи за 2015 рік (а.с.29) становить (1453,68:12х2:44) 5,51 грн., а втрачений за період 27.01.2016 по 27.03.2016 включно (41 робочий день) становить - 225,76 грн. Середньоденний заробіток за місцем роботи в ЛНМУ ім. Данила Галицького урахуванням довідки про його доходи за 2015 рік (а.с.65) становить (1940,33+2133,74:44) 92,59 грн., а втрачений за період 27.01.2016 по 27.03.2016 включно (41 робочий день) становив би - 3796,19 грн. Разом з тим, з ГУ ДПС у Волинській області (а.с.75) вбачається, що в лютому 2016 року в ЛНМУ ім. Данила Галицького [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 5959,28 грн., що перевищує суму розрахованого втраченого заробітку. А тому, заробіток за цим місцем роботи позивача у вказаний період не можна вважати втраченим і враховувати його в остаточному розрахунку. Тобто, загалом позивачем [PERSON] було втрачено заробітну плату та інші доходи, які не були ним отримані в період 27.01.2016 по 27.03.2016 включно в сумі (43 364+2488,29+225,76) 46078,05 грн. Що стосується другого періоду з 11.04.2016 по 09.06.2016 включно (41 робочий день), то втрачений позивачем дохід за основним місцем роботи за це період становив би (1172х41) 48 052 грн. Разом з тим, суд враховує те, що позивач був відсторонений лише від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання не перебував під домашнім арештом, в період відсторонення працював отримував доходи за місцем роботи за сумісництвом в КП «Волинський обласний фізіопульмонологічний медичний центр», що підтверджується довідкою про доходи №154 від 21.07.2020 (а.с.79), а також поясненнями позивача в позовній заяві про те, що в період відсторонення він працював лікарем-ординатором, і за цей період отримав дохід в розмірі (2306,79+2609,30+782,79) 5698,88 грн. А тому, до відшкодування позивачу підлягає сума втраченої заробітної плати за мінусом отриманого доходу, а всього в розмірі (48 052-5698,88) 42 353,12 грн. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної позивачу в зв`язку з втратою заробітної плати та інших доходів за час досудового та судового слідства становить (46078,05+42 353,12) 88 431,17 грн. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з підп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 88 431,17 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат, то суд дійшов наступного висновку. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний характер відповідних нарахувань. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також слід зазначити, що відшкодування шкоди -- це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись інфляційні, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування інфляційних на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. А тому, вимоги про стягнення в користь позивача недоотриманої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції до задоволення не підлягають. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До інших судових витрат відносяться, в тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 11.06.2020 позивачем [PERSON] було сплачено адвокату Кондратюку В.В. 8000 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором №28/20 від 01.06.2020 та Актом прийому-передачі виконаних робіт від 11.06.2020 (а.с. 33-35). Сплачена позивачем адвокату сума є меншою максимального розміру витрат за надані відповідно до акту послуги. Стороною відповідачів не доведено неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу. Разом з тим, такі витрати підлягають стягненню в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки Державна казначейська служба не порушувала прав позивача і не відповідає за заподіяну шкоду, суд не вбачає підстав стягнення з неї в користь позивача судових витрат. Тому, відповідно до вимог ст..141 ЦПК Україниз Головного управління Національної поліції у Волинській області та Волинської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача слід стягнути витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме (8000х63,08%=5046,40) по 2523,20 грн. з кожного.

Outcome: partial