Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сенченко Валерій Михайлович, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В позові зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сердюк В.О., та зареєстрованому у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.05.2003 року. Після купівлі квартири на прохання нині покійної [PERSON], він зареєстрував дітей в квартирі. Для цього, вона пообіцяла сплатити позивачу грошові кошти за 2/7 частки квартири, тому домовились про те що, це буде не договір купівлі-продажу 2/7 частки квартири дітям, а прихований договір дарування. 30 вересня 2003 року, позивач [PERSON] подарував [PERSON] і [PERSON] 2/7 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міс нотаріального округу Запорізької області Сенченко Валерієм Михайловичем. Однак, позивач вважає, що відповідачі не набули повного права власності на 2/7 частку квартири, оскільки право власності не було за ними зареєстроване у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, яке на той час здійснювало державну реєстрацію правочинів з нерухомістю. Після того, відповідач [PERSON] почав зловживати алкогольними напоями та у грудні 2015 року, під загрозою застосування фізичної розправи до нього, викинув з квартири все речі позивача, самовільно поміняв замки на вхідних дверях квартири, та не впускав в квартиру. Позивач вважає, що оскільки, договір дарування від 30.09.2003 року, не був зареєстрованим, та відповідачі не зареєстрували право власності на 2/7 частки квартири у ЗМБТІ, то вони не є власниками вказаної частини нерухомості і договір дарування є нікчемним. Позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 2/7 частки квартири [ADDRESS], та вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того позивач пояснив, що квартира [ADDRESS] куплена ним у період шлюбу укладеного 28.07.1989 року з [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, заперечень проти позову не надали. Про день і час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши свідка [PERSON], оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, 12 травня 2003 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сердюк В.О., зареєстровано в реєстрі за №637 та зареєстровано у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.05.2003 року. На даному договорі є відмітка нотаріуса, що 2/7 частки квартири перейшли від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування 2/7 частки квартири, посвідченого Сенченко В.М. 30.09.2003 року за р. №3749. (а.с.16-17) 30 вересня 2003 року, [PERSON], в подальшому ДАРУВАТЕЛЬ, з однієї сторони, і неповнолітній [PERSON], [INFO]., діючий за згодою матері [PERSON], та [PERSON], діяча від імені неповнолітньої [PERSON], як законний представник, в подальшому ОБДАРОВАНІ, з іншої сторони, уклали договір про таке, що ДАРУВАТЕЛЬ подарував, а ОБДАРОВАНІ прийняли у дар у рівних частках 2/7 частки квартири [ADDRESS], загальною пл. 78,00 кв.м., житловою пл. 50,5 кв.м., що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сенченко Валерієм Михайловичем, зареєстровано в реєстрі за №3749. В п.6 даного договору зазначено, що Право власності на вищезазначену квартиру переходить до ОБДАРОВАНИХ з моменту підписання цього договору сторонами та його нотаріального посвідчення. Також зазначено, що на підписання моїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] цього договору, я мати [PERSON], даю згоду. (а.с. 21-22) Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив суду, що квартира [ADDRESS] куплена ним у період шлюбу, укладеного 28.07.1989 року з [PERSON]. Також позивач пояснив, що [PERSON], померла [INFO]. Крім того зазначив, що [PERSON], [PERSON], це його діти, яких він усиновив, та надав на підтвердження Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін у зв'язку з усиновленням (удочірінням) про актовий запис про усиновлення №302 від 30 травня 1994 року. Свідок [PERSON], суду пояснила, що на даний час вона перебуває у шлюбі з [PERSON], разом вони проживають у [ADDRESS], також пояснила, що зимою 2016 року вона разом з чоловіком поїхали до дітей відповідача, а саме [PERSON] та [PERSON], з якими у неї склалися неприязні відношення, тому вона залишилися стояти біля будинку, а чоловік пішов у квартиру до дітей. Коли чоловік, [PERSON], вийшов з будинку, він був дуже роздратований, та пояснив, що син йому погрожував. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 243 ЦК України (1963 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно до ч.3 ст.244 ЦК України (1963 р.) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Статтею 227 ЦК України (1963 р.) визначено, що Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Оскільки договір дарування, про нікчемність якого зараз заявлено позивачем, було укладено 30.09.2003р., тобто до набрання чинності новим ЦК України 2003р., і за загальним правилом до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК 1963 року, який не містить положень про нікчемний правочин. Статтею 204 ЦК України 2003 р. визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України 2003 р. недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Пунктом 4 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Позивач [PERSON] в порушення вимог ст. ст.12, 81 ЦПК України не довів суду, що договір дарування укладений ним 30.09.2003 року щодо дарування 2/7 частини квартири усиновленим неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] є нікчемним. Належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивач суду не надав. В той же час, суд приймає посилання позивача, що відповідачі змінили замок на вхідних дверях до квартири [ADDRESS], що перешкоджає йому користуватися 5/7 часткою квартири, яка належить позивачу на праві приватної власності. З'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 2/7 частки квартири [ADDRESS] є незаконними та недоведеними. Позовні вимоги щодо вселення позивача у квартиру [ADDRESS], суд вважає доведеними належними та допустимими доказами, тому у цій частині заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial