Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 01.09.2000 року між ним, позивачем, та відповідачем було укладено два договори позики: на суму 168 000, 00 гривень, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000,00 доларам США, та на суму 212 040, 00 гривень, що на день укладення договору - еквівалентно 37 200,00 доларам США. Про отримання коштів у борг відповідач склав відповідні розписки і зобов'язався повернути кошти до 01.01.2001 року. Позивач зазначив, що факт укладання договорів підтверджується складеними [PERSON] розписками від 01.09.2000 року, проте відповідач борг у встановлений розписками строк не повернув, що змусило його звернутися з позовом до суду. Позивач неодноразово подавав зміни та доповнення до позову і уточнював позовні вимоги, зокрема, 15.03.2012 року надав суду уточнену позовну заяву про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, якою просив суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу у розмірі 380 040,00 гривень; індекс інфляції станом на січень 2012 року у розмірі 431 725,44 гривень; неустойку у розмірі три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2001 року по 16.03.2012 року у розмірі 117 198,07 гривень, та судові витрати. Позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги положеннями ст.374 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно з якими за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості, ст.162 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно якої одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом; ст. 214 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, неодноразово надавав суду письмові та усні заперечення щодо позовних вимог [PERSON], пояснив, що отримав грошові кошти від позивача у розмірі 30 000,00 доларів США, проте другу розписку на суму 37 200,00 доларам США його змусили написати під тиском та шантажем, з приводу чого була порушена кримінальна справа, за якою він був визнаний потерпілим. Крім того, відповідач зазначив, що друга розписка була написана як повторна перша вже з урахуванням пені, які він повинен був повернути позивачу. Спір за даним позовом розглядався судами неодноразово. Так рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 29.10.2012 року позов [PERSON] було задоволено та стягнуто зі [PERSON] на його користь борг у сумі 380 040,00 гривень, індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 431 725, 44 гривень, неустойку у розмірі 3% річних від простроченої суми у розмірі 117 198,07 гривень, а всього 928 963, 51 гривень. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.07.2013 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29.10.2012 року було скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, зі [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто борг у сумі 168 000,00 гривень, в іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29.10.2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09.07.2013 року скасовано з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи судові рішення, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що всупереч вимогам ст.ст.57,212 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] та передання останньому вищезазначених грошових сум не на підставі оригіналів розписок, а на підставі їх копій, які були долучені до матеріалів справи. При цьому суд касаційної інстанції вказав, що задовольнивши позовні вимоги частково та стягнувши з відповідача суму боргу в розмірі 168 000,00 гривень і відмовивши у стягненні індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання та 3 % річних від простроченої суми, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин ст. ст. 72, 75 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору), оскільки позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, проте ототожнення правовідносин, що виникають із ст.214 ЦК УРСР «Прострочення виконання боржником грошового зобов'язання» та ст.179 ЦК УРСР «Неустойка», є неприпустимим. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього кодексу застосовується до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на вказане суд вважає, що правовідносини у даній цивільній справі виникли під час дії Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, а тому даний спір регулюється нормами ЦК України в редакції 1963 року. Судом встановлено, що 01.09.2000 року відповідачем [PERSON] було складено дві розписки, з тексту яких вбачається, що він отримав у позивача [PERSON] в борг кошти у розмірі 168 000,00 гривень, що на день отримання коштів складало еквівалент 30 000,00 доларам США, та 212 040,00 гривень, що на день отримання коштів складало еквівалент 37 200,00 доларам США. Згідно ст.374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Відповідно до ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. Відповідно до ст.216 ЦК України в редакції 1963 року зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Знаходження розписки у позикодавця свідчить про те, що боргове зобов'язання не припинено. Як вбачається з наданих позивачем [PERSON] двох розписок від 01.09.2000 року, оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні 19 березня 2015 року, відповідач [PERSON] зобов'язався повернути суму боргу у розмірі 168 000,00 гривень та суму боргу у розмірі 212 040,00 гривень до 01.01.2001 року . Таким чином, боргові зобов'язання відповідача [PERSON] у розмірі 380 040,00 (168 000,00 + 212 040,00) гривень підтверджені оригіналами його розписок, й при цьому належних та допустимих доказів згідно положень ст.ст. 58-59 ЦПК України, які б підтверджували безгрошовість договорів позики, відповідач суду не надав. У відповідності зі ст.214 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяла на час виникнення спірних відносин, та ст.625 ЦК України ( в редакції 2004 року), що діє на час розгляду справи, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням вищевикладеного та положень ст.11 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, а саме: суми інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання з 01 січня 2001 року по січень 2012 року включно та трьох процентів річних з 01 січня 2001 року по 16 березня 2012 року включно. Втім, суд виходить з того, що позивачем невірно обраховано суму інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання з 01.01.2001 року по січень 2012 року, виходячи з того, що індекс інфляції за даний період складає 2,892 (106,1 х 99,4 х 108,2 х 112,3 х 110,3 х 111,6 х 116,6 х 122,3 х 112,3 х 109,1 х 104,6 х 100,2), а відтак - інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 380 040,00 гривень складає 719 035, 60 (380 040,00 х 2,892 = 1 099 075,60 - 380 040,00) гривень. Крім того, позивачем невірно обраховано суму трьох процентів річних з 01.01.2001 року по 16 березня 2012 року, так як кількість прострочених днів з 01 січня 2001 року по 16 березня 2012 року складає 4093 днів, а не 3752 дні, як вказав позивач, а тому - сума трьох процентів річних складає 127 849, 60 (380 040,00 : 100% х 3% : 365 дн./рік х 4093 прострочених днів ) гривень. За таких підстав, оцінивши всі зібрані за справою докази у сукупності, суд дійшов висновку, щопозовні вимоги [PERSON] є доведеними та обґрунтованими, а відтак - на його користь суд стягує зі [PERSON] суму боргу у розмірі 380 040,00 гривень, суму інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 719 035, 60 гривень та суму трьох процентів річних у розмірі 127 849, 60 гривень, в всього - 1 226 925,20 (380 040,00 +719 035,60 + 127 849, 60) гривень. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 269,30 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved