Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати договір купівлі-продажу від 26.12.2007 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 9382 укладений між [PERSON], який передав у власність [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] частково недійсним та визнати право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що йому, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS], кожен зі співвласників мав право власності на 1/6 частину зазначеної квартири. 26.12.2007 року зазначена квартира була ними продана на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] Продаж квартири було здійснено за 100000,00 доларів США, ним особисто був зроблений ремонт у зазначеній квартирі вартість якого складала 10000,00 доларів США. Тобто частина з продажу квартири була у розмірі 16600 доларів США. Шлюб між ним та [PERSON] у 2007 році було розірвано, діти [PERSON] та [PERSON] залишились проживати разом з матірю, а він залишився проживати разом з батьками. За домовленістю між співвласниками в той же день 26.12.2007 року було придбано квартиру [ADDRESS] вартістю 55000,00 доларів США, право власності на яку було оформлено на [PERSON] та [PERSON] Його частка грошових коштів отриманих від продажу квартири по вул. Дружби Народів була сплачена за спірну квартиру, однак право власності на 1/3 частину цієї квартири за ним оформлено не було. Відповідачі під час укладення договору купівлі-продажу зазначили, що реєструвати за ним право власності немає необхідності, оскільки вони у майбутньому оформлять на нього договір дарування, однак на протязі чотирьох років вони цього не робили, посилаючись на різні обставини. 02.11.2011 року вони уклали спадковий договір, відповідно до умов якого він повинен був утримувати батьків до дня смерті та після їх смерті спірна квартира мала перейти у його власність. Він довіряв відповідачам, оскільки вони його батьки. Після укладення спадкового договору він матеріально допомагав батькам, зробив ремонт у спірній квартирі, зберігав там свої цінні речі, придбавав техніку та меблювання, надав гроші для сплати комунальних послуг. 24.06.2016 року ухвалою суду було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до нього про розірвання спадкового договору та зняття заборони відчуження майна, з цього часу він дізнався про своє порушене право. Рішенням суд спадковий договір було розірвано та скасовано заборону на відчуження квартири. Його рідна сестра [PERSON] була проти укладення спадкового договору та метою визнання недійсним спадкового договору була у майбутньому передача права власності на спірну квартиру [PERSON] Відповідачі зловживаючи його довірою тривалий час отримували від нього матеріальну допомогу, але не бажали передавати у власність квартиру. Якщо б він не дав відповідачам сплатити свою частку грошових коштів на придбання спірної квартири, що є істотною умовою, то договір не був би укладений. Відповідачі щоб укласти договір купівлі-продажу ввели його в оману, пообіцявши передати на його користь право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору дарування, який в подальшому оформили як спадковий договір та за позовом відповідачів зазначений договір був розірваний судом. Оскільки він був введений в оману, вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] має бути визнаний часткового недійсним та за ним має бути визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що дійсно 26.12.2007 року була продана квартира № 23 за адресою: м. Харків вул. Дружби Народів 208 та в той же відповідачами була придбана спірна квартира [ADDRESS]. При купівлі спірної квартири позивач був присутнім, не заперечував проти оформлення за ними права власності. Позивач посилається на те, що при укладенні його було введено в оману, однак він не був стороною правочину, який просить визнати частково недійсним. Позовні вимоги [PERSON] безпосередньо стосуються прав та інтересів продавця спірної квартири [PERSON], який є стороною оспорюваного правочину, однак не залучений до участі у справі. Посилання позивача, що відповідачі переконали його не оформлювати на себе право власності на 1/3 частину спірної квартири жодним чином не підтверджується, при розгляді цивільної справи про визнання спадкового договору недійсним мова про договір купівлі-продажу спірної квартири не йшла. Просила звернути увагу суду на строки позовної давності, які становлять 5 років. Після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири пройшло 10 років, за всі ці роки позивачу ніщо не перешкоджало звернутись до суду з позовом, посилання позивача, що строк позовної давності слід рахувати з моменту відкриття провадження у справі про розірвання спадкового договору є помилковим. Просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, в звязку з припиненням нотаріальної діяльності, згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 499/3 від 07.10.2016 року та № 562/3 від 01.11.2016 року. 11.04.2017 року позивачем [PERSON] подано заяву про забезпечення позову. 13.04.2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, ухвалою суду заборонено відчуження квартири [ADDRESS]. 29.05.2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи № 641/4766/16-ц про розірвання спадкового договору. Ухвалою суду від 29.05.2017 року в задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено в звязку з безпідставністю. 15.08.2017 року позивачем [PERSON] подано заяву про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 13.09.2017 року заяву [PERSON] задоволено частково, витребувані у приватного нотаріуса ХМНО належним чином завірені копії договорів купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на житло. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло № 5А-04-243928 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. 26.12.2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які також діяли як законні представники [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер № 9370. Згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2017 року [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер № 9378. Згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2007 року [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений приватний нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер № 9382. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМ БТІ» № 17461559 від 23.01.2008 року [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], частка кожного співвласника становить ?. 02.11.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий № 4170. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2017 року спадковий договір від 02.11.2011 року, який був укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.03.2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2017 року залишено без змін. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16.03.2017 року залишено без змін. Так, п.1 ч.2ст.11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. За положеннямист.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч.ч.1,2ст. 215 ЦК України). При цьому, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зокрема, за правилами ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Субєктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Ураховуючи викладені норми законодавства, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених\~статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. На підтвердження підстав недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто для кваліфікації правочину, укладеного внаслідок обману, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обовязків сторін. При цьому, це певні винні, умисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості та наслідки правочину, які насправді настати не можуть і є відомими та бажаними для однієї із сторін. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб спонукати сторону вчинити правочин. Разом з тим, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,\~вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що йому, відповідачам та його колишній дружині та двом дітям належала на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS], яка була продана ними 26.12.2007 року за 98000,00 доларів США. В зазначеній квартирі ним був повністю зроблений ремонт, вартість якого складала 10000,00 доларів США. Таким чином його частина грошових коштів з продажу зазначеної квартири складає 16333,33 доларів США. 05.12.2007 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, за їх домовленістю діти залишилися проживати разом з нею. За домовленістю між усіма співвласниками за грошові кошти від продажу квартири по вул. Дружби Народів в м. Харкові було придбано дві квартири: двокімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 54000,00 доларів США, право власності на яку оформлено на [PERSON] та [PERSON], грошова сума належна йому від продажу попередньої квартири була сплачена у розмірі 16333,33 доларів США та ще 5000 доларів США особистих коштів, а право власності на 1/3 частину спірної квартири досі не оформлено та не зареєстровано. Він був особисто присутнім 26.12.2007 року при оформленні договорів і ці обставини йому відомі особисто. Інша квартира була придбана для дітей та дружини за 38500,00 доларів США та розташована за адресою: [ADDRESS]. При укладенні договору купівлі-продажу батьки ввели його в оману, запевнивши, що передадуть йому право власності на спірну квартиру, але в майбутньому оформили спадковий договір який потім скасували на підставі рішення суду. Якби він знав, що батьки не збираються оформлювати на його право власності на спірну квартиру, він би оформив на себе 1/3 частину спірної квартири у нотаріуса, або не надав їй свої грошові кошти. Відповідачі скористались його довірою, навмисно ввели його в оману, чим завдали значну матеріальну шкоду. Про своє порушене право він дізнався, коди батьки звернулись до суду з позовом про розірвання спадкового договору. Аналізуючи пояснення надані позивачем в якості свідка суд приходить до висновку, що він був обізнаний про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, був присутнім при його укладенні та йому відомі усі умови договору. Як зазначив сам позивач, що відповідачі ввели його в оману та таким чином заволоділи його грошовими коштами, чим спричинили значну матеріальну шкоду, однак дана обставина немає відношення до укладення договору купівлі-продажу, оскільки за його умовами була визначена вартість майна та за нього сплачені грошові кошти. Походження джерел з яких були отримані грошові кошти для купівлі квартири не мають відношення до обовязкової умови для укладення договору. Та у разі отримання грошових коштів під впливом омани він іншої особи не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а є підставою для стягнення коштів з особи, яка ввела в оману. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Виходячи з розяснень, викладених у п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~\~ Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом, оскільки він був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, був обізнаний про сторін договору та умови його укладення, про це позивач зазначав як у позовній заяві так і при наданні пояснень в судовому засіданні під час допиту в якості свідка. Посилання позивача та його представника, що позивачу стало відомо про порушення його прав, коли було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання спадкового договору є безпідставними. Однак суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку з його безпідставністю. Позивачем та його представником у судовому засіданні не доведено, що мав місце обман, що одна сторона правочину ввела іншу сторону правочину в оман. Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відповідно до умов договору сторони досягли всіх істотних умов необхідних для його укладення. [PERSON] зазначає, що його ввели в оману, однак він не був стороною укладеного договору. Посилання позивача на те, що без його грошових коштів отриманих від продажу квартири по вул. Дружби Народів 208 в м. Харкові відповідачі не могли би укласти договір купівлі-продажу не є підставою для визнання договору недійсним. В даному випадку, якщо [PERSON] вважає, що відповідачі шляхом омани заволоділи його грошовими коштами, то це є підставою для звернення до суду з позовом про стягнення суми. [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право власності на спірну квартиру, яке відповідно до\~ст. 41 Конституції України,\~ст. 321 ЦК України\~є непорушним, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.\~\~ На підставі викладеного та

Outcome: dismissed