Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа: ЦНАП м. Покровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В квартирі значиться зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] , відповідачка по справі. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.09.2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Незважаючи на той факт, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, [PERSON] відмовляється добровільно звільнити житло, продовжує ним користуватись, не сплачує комунальні послуги. Відповідачка вселилась в квартиру як член сім`ї позивача, набула право користування чужим майном, що є сервітутом, а припинення сімейних відносин є припиненням сервітуту на підставі ст. 406 ЦК України. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні та в розпорядженні належної йому квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши [PERSON]. такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити її з житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка надала заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що вона зареєстрована та фактично проживає в спірній квартирі з 1993 року по теперішній час, сплачує комунальні послуги. Іншого житла вона не має. Після розірвання шлюбу з позивачем не вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна. Відповідачка просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка, представник відповідачки позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, підтримали наданий відзив на позовну заяву. Представник третьої особи ЦНАП м. Покровська Донецької області в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника. ( а. с. 55). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.1992 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано ( а. с. 9). Згідно довідки ЦНАП м. Покровська за № 08-08/15273 від 22.09.2020 року в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , значяться зареєстрованими дві особи: [PERSON] , зареєстрована з 21.04.1994 року по теперішній час та [PERSON] , зареєстрована з 02.03.1993 року по теперішній час ( а. с. 11). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] [PERSON] є власником квартири ( квартира кооперативна) що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 12). Згідно рішення виконкому Красноармійської міської ради № 492 від 15.09.2004 року - згідно довідки ЖБК «Мрія» [PERSON] сплатив пайовий внесок в сумі 12328 грн. повністю в 1993 році. Вирішено оформити право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] .( а. с. 68). Зазначені обставини підтверджені представником позивача, та не спростовані з боку відповідчки. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно положень ст. 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав [PERSON] на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Згідно зі ст.15 Закону України «Про власність» (який діяв на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час сплати пайових внесків за спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. З матеріалів справи вбачається, що пайові внески за спірну квартиру були внесені в 1993 році в розмірі 12328 грн., тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Виходячи з положень ст. 15 Закону України «Про власність», (який діяв на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) позивач як член ЖБК « Мрія» набув право власності на вказану квартиру після сплати всіх пайових внесків, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповаідачкою, то відповідно до вимог ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст. 60 СК України спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивачки про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши співвласника права користування належним йому майном. Окрім того, суд зазначає, що право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства. Виходячи в вищезазначених норм права позивач не є одноосібним власником спірної квартири, незважаючи на той факт, що квартира зареєстрована за ним, оскільки пайові внески за кооперативну квартиру були сплачені у 1993 році, в період шлюбу, свідоцтво про право власності також оформлено в період шлюбу у 2004 році, а отже, позивач не наділений правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення з такої підстави як припинення шлюбних відносин. Окрім того, позивач не надав суду доказів, що йому з боку відповідачки чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, чим порушуються його права як співвласника. Відповідачка по теперішній час значиться зареєстровано в квартирі, фактично в ній проживає, періодично сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на таку правову норму як ст. 406 ЦК України та обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідачка втратила право користування спірним житлом у зв`язку з припиненням сервітуту, який, в свою чергу припинився внаслідок припинення шлюбних відносин. В даному випадку суд вважає не підлягають застосуванню норми ст. 406 ЦК України, оскільки сервітут, відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України, визначає обсяг прав щодо користування чужим майном, а не майном, яке належить на праві власності колишнім подружжю (кооперативна квартира, за яку були внесені пайові внески та на яку було отримано свідоцтво про право власності в період шлюбу). Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивачем ставиться питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимога про виселення [PERSON] зі спірної квартири є похідною, тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed