Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого зазначив, що з 25.09.2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння. Неповнолітня дитина проживає з відповідачем, спір про місце проживання дитини відсутній. Спільне господарство не ведеться. Зазначає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу неможливі. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. (а.с. 6). Відповідач у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, з позовними вимогами згодна, строк на примирення просила не надавати. (а.с. 24). Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позовних вимог ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії І-АП № 166483 від 25.09.2004 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], Відділом реєстрації актів цивільного стану Сватівського районного управління юстиції Луганської області 25.09.2004 р. було зареєстровано шлюб, актовий запис № 88 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЕД № 029015 від 13.12.2005 р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сватівського районного управління юстиції Луганської області. (а.с.5). Позивач в позові зазначив, що подружнє життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння. Неповнолітня дитина проживає з відповідачем, спір про місце проживання дитини відсутній. Спільне господарство не ведеться. Також вказав, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу неможливі. Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотань про зміну прізвища не надходило. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved