Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок - літ. А-1 загальною площею 45, 5 кв.м., житловою площею 19, 0 кв.м., на житловий будинок під літ. В-2 загальною площею 342, 4 кв.м., житловою площею 71, 5 кв.м., веранду під літ. в1 площею 6, 8 кв.м., сарай під літ. Е площею 29, 3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.06.2004 року він зареєстрував шлюб з [PERSON]. Так як власного житла у них не було, то 04.11.2005 року він купив для потреб сім'ї старий житловий будинок. Придбаний житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0, 1901, яку 10.07.2008 року він приватизував. У 2007 році він розпочав будівництво нового будинку, а в 2010 році провів реконструкцію старого будинку, добудувавши до нього веранду та сходи. У зв'язку з тим, що житловий будинок В-2, веранда в1, сарай Е, а житловий будинок А-1 реконструйовано без виготовлення проектної документації, дані будівлі є самочинною забудовою, а тому він змушений був звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задоволити. Пояснили, що самочинне будівництво здійснено з дотриманням будівельних норм та правил та не порушує права та інтереси інших осіб. Представник відповідача, Угерської сільської ради, Стрийського району, Львівської області, Снігур Р.П. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи- департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції контролю у Львівській області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності із загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно із чч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Так, в судовому засіданні з'ясовано, що 04.11.2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок, з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, серія [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Васьків Л.М., копія якого наявна в матеріалах справи. Даний житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0, 1901 га, яку 10.07.2008 року позивач [PERSON] приватизував, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], копія якого наявна в матеріалах справи. Поясненнями позивача в ході розгляду справи з'ясовано, що у 2007 році він розпочав будівництво нового будинку на власній земельній ділянці, а в 2010 році провів реконструкцію старого будинку А-1, добудувавши до нього веранду «а» та сходи «а1». Згідно виготовленого ФОП [PERSON] технічного паспорта від 28 квітня 2017 року, спірні будівлі, знаходяться по [ADDRESS] Інвентаризаційна вартість даного об'єкту нерухомого майна, відповідно до технічного паспорта, станом на 28 квітня 2017 року становить 1 860 060,00 грн. Як вбачається зі звіту про проведення технічного обстеження житлового будинку, виготовленого ФОП [PERSON], розташованого по вул. [ADDRESS], такий відповідає об'ємно-планувальних рішень вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» та їх готовність до експлуатації. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 1021 ЗК України) або з інших передбачених підстав. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, який зроблений на засіданні Судової палати у цивільних справах від 02 грудня 2015 року, розглянувши справу №6-1328цс15, згідно якого із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом не здобуто доказів того, що самочинним будівництвом спірних об'єктів, яке здійснено позивачем на земельній ділянці, яка ним приватизована у 2008 році, не порушуються права інших осіб; спірні будівлі відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації, тому суд прийшов до переконання про підставність позовних вимог.

Outcome: approved