Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого було збільшено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, про визначення способу участі у вихованні дітей. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва 19.03.2008 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір'ю. Починаючи з вересня 2008 року відповідач перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, чим порушує його прав, як батька. Також, відповідач ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування (розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації м.Києва № 3742 від 22.12.2009 року), яким визначено способи участі батька у вихованні дітей. Крім того, відповідач переховує дітей від нього, не повідомляє про зміну фактичного місця проживання (перебування) та місця навчання дітей, в зв'язку з чим він не має можливості брати активну участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми. Посилаючись на викладені обставини, згідно заяви про зміну предмету позову (збільшення позовних вимог) від 19.06.2015 року (а.с.58-60 т.1), позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: 1.Зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з їх спільними малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; 2.Визначити наступний спосіб його участі у вихованні синів, а саме: дозволити його спільний відпочинок із синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в першу половину літніх канікул в період з 01 червня по 15 липня кожного року, в тому числі за межами території України, надавши йому дозвіл на оформлення та отримання документів (в тому числі паспортів) для тимчасового виїзду за межі території України неповнолітніх дітей, за відсутності згоди та супроводу матері [PERSON] з поверненням дітей після відпочинку до місця проживання (перебування) матері [PERSON]; 3.Зобов'язати відповідача [PERSON]: -До 21 травня кожного року (за 10 днів до встановленого дня спільного відпочинку з дітьми) письмово повідомляти позивача за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання за адресою: [ADDRESS], та орган опіки та піклування за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дітей, про фактичне місце перебування дітей, де позивач матиме можливість забрати дітей на спільний відпочинок; -За 10 днів до зміни (переведення, вибуття із) навчального закладу, де навчаються діти, а також за 10 днів до початку нового навчального року письмово повідомляти позивача за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання за адресою: [ADDRESS], та орган опіки та піклування за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дітей, про назву та місцезнаходження нового навчального закладу, де будуть навчатись діти. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову (збільшення позовних вимог) від 19.06.2015 року підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Позивач та його представник також зазначили, що на даний час їм стало відомо про те, що відповідач вивезла дітей до Греції, де вони на даний час проживають. Позивач зауважив, що має можливість відвідувати дітей у Греції та згоден до них приїздити. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково. Так, відповідач та її представник не заперечували проти задоволення вимог про зобов'язання не чинити позивачу перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми. Проти вимог про встановлення способу участі батька у вихованні дітей заперечували, вказуючи на необґрунтованість висновку органу опіки, також на те, що діти не бажають спілкуватись з батьком. Щодо вимог про зобов'язання відповідача письмово повідомляти позивача та орган опіки про зміну місця проживання та навчання дітей відповідач та її представник також заперечували, вказуючи на їх безпідставність. Відповідач підтвердила, що вона разом з дітьми мешкає у Греції, де діти відвідують навчальні заклади. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації Київської області [PERSON] в судовому засіданні підтримала надане розпорядження Бориспільської райдержадміністрації № 3742 від 22.12.2009 року «Про затвердження рішення районної комісії з питань захисту прав дитини «Про вирішення спору щодо участі [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON].», а також висновок № 7-46-3837 від 23.10.2015 року, зазначивши, що встановлюючи саме такий графік, який зазначений у висновку, керувалися чинним законодавством України та діяли в інтересах дітей. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В своїх листах протягом розгляду справи третя особа просила розглядати справу у відсутність її представника, оскільки діти на території Деснянського району м.Києва не проживають. Враховуючи обставини справи, з урахуванням положень ст.19 СК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.05.2004 року, який розірвано рішенням суду від 29.03.2008 року (а.с.10-11 т.1). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.13-14 т.1). Як встановлено судом, і даний факт визнано позивачем та відповідачем, після припинення відносин між сторонами діти проживають разом з матір'ю [PERSON] З наданих сторонами доказів вбачається, що між сторонами склався стійкий конфлікт з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, внаслідок чого обидві сторони звертались до органів опіки та піклування, правоохоронних органів та суду з цього приводу. Розпорядженням Органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації від 22.12.2009 року № 3742 встановлено порядок зустрічей позивача з дітьми, а саме: - кожну першу та третю суботу з 10.00 год. по неділю до 15.00 год., враховуючи стан здоров'я дітей та за їх взаємною згодою; - позивачу забирати в призначені дні дітей з місця проживання та повертати їх до матері у встановлений час; - у разі зміни графіку днів побачень кожен з батьків дітей повинен повідомити іншому про таку зміну (а.с.17 т.1). Згідно висновку Органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації від 23.10.2015 року № 7-46-3837 вищевказане розпорядження залишено діючим, а також надано можливість позивачу проводити спільно час з його синами, використовуючи ? частину всіх шкільних канікул (а.с.5 т.2). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як визначено ст.ст.150, 151 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дочки, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з їх спільними малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], підлягають задоволенню. При цьому суд враховує і визнання відповідачем та її представником позовних вимог в цій частині. Також, з урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що підстави для усунення батька від спілкування з дітьми відсутні, а тому, враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку. Визначаючи конкретний порядок участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд виходить також з положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відтак, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (збільшення позовних вимог) від 19.06.2015 року, а також враховуючи висновок Органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації від 23.10.2015 року № 7-46-3837, наданий на виконання ст.19 СК України, суд вважає можливим визначити наступний спосіб участі [PERSON], [INFO], у вихованні та спілкуванні синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а саме дозволити спільний відпочинок [PERSON], [INFO], із синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], протягом ? частини літніх канікул кожного року без присутності матері [PERSON], [INFO], з поверненням дітей після відпочинку до місця проживання (перебування) матері [PERSON], [INFO]. При цьому суд виходить з того, що визначення чіткої дати проведення спільного відпочинку позивача разом з дітьми з 01 червня кожного року може не узгоджуватись з графіком закінчення їх навчального року та проведення іспитів. Відтак, встановлення такої дати може створити істотні перешкоди в отриманні дітьми відповідної освіти та перешкодить їх нормальному розвитку. Вимога ж позивача про надання йому дозвіл на оформлення та отримання документів (в тому числі паспортів) для тимчасового виїзду за межі території України неповнолітніх дітей за відсутності згоди матері [PERSON] не може бути задоволена, з огляду на наступне. Так, як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26.06.2018 року № 184/Ц-8602, починаючи з 2015 року діти сторін неодноразово перетинали державний кордон України, що свідчить про наявність у них документів (в тому числі паспортів) для тимчасового виїзду за межі території України. Тому, необхідності у наданні дозволу на повторне виготовлення таких документів немає. Також, пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Наведене свідчить про те, що надання згоди другого з батьків на виїзд дітей закордон прямо визначено чинним законодавством. Проте, на даний час спір між сторонами щодо надання згоди відповідачем на виїзд дітей на відпочинок з позивачем за межі країни їх проживання відсутній, а тому пред'явлення таких вимог на даний момент є передчасним і вони не можуть бути задоволені. Крім того, в разі ненадання відповідачем згоди на виїзд дітей за кордон позивач має право звернутись до суду з відповідним позовом у передбаченому законом порядку. Що стосується вимог позивача про зобов'язання відповідача письмово повідомляти його та органи опіки та піклування про зміну місця проживання та навчання дітей, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, так як вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial