Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор», в якому просить визнати за ним право власності на гаражний бокс [ADDRESS], а також зобов'язати відповідача передати у власність вказаний гаражний бокс. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов п.1.1. договору, укладеного між [PERSON] як замовником та ГБК «Авіатор» замовник доручає, а Виконавець зобов»язується зобов'язується збудувати гаражний бокс [ADDRESS], а позивач зобов»язується оплатити за виконану відповідачем роботу та прийняти гаражний бокс. Між гр..[PERSON] та [PERSON] був укладений договір про заміну сторони у договорі, у відповідності до якого всі права замовника будівництва перейшли до позивача, при цьому, рішенням правління ГБК від 27.03.2013 право вимоги визнано за [PERSON] та закріплено за ним гаражний бокс [ADDRESS]. Позивач свої зобов'язання за договором перед відповідачем виконав в повному обсязі однак даний гаражний бокс на даний час не передано у власність позивача. В у судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав і також просив його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 18.02.2003 року між [PERSON] та ГБК «Авіатор» було укладено договір № 134, відповідно до умов якого відповідач зобов'язується збудувати гаражний бокс [ADDRESS], а позивач оплатити 30355,00 грн. за виконану відповідачем роботу (а.с.3-4). Відповідно до п.2.4. вказаного договору, моментом виконання умов договору є підписання акту прийому-передачі виконаних робіт, а статтею 6 передбачено, що договір набуває чинності 18.02.2003 року та діє до 31.12.2006 року. Договором від 20.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і ГБК «Авіатор» укладений договір про заміну сторони у зобов»язанні, відповідно до умов якого всі права та обов»язки що існували на момент укладання цього договору новий замовник [PERSON] приймає на себе від первісного замовника [PERSON] за договором №?134 від 18.02.2003 року (а.с.5-6). Згідно виписки із протоколу №8 засідання правління ГБК «Авіатор» від 27.03.2013 року, [PERSON] було передано право вимоги на гаражний бокс [ADDRESS] (площа 18,5 кв.м.), та визнано стороною (замовником ) договору №?134 від 18.02.2013 року, а також за останнім закріплювався гаражний бокс [ADDRESS] (а.с.7). Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] - є головою правління ГБК «Авіатор». Згідно довідки ГБК «Авіатор», сума пайового внеску за гаражний бокс в розмірі 29289,00 грн. сплачена 31.01.2004 року в повному обсязі. Також зазначено, що Рішенням Київської міської ради земельна ділянка надана ЖБК «Авіатор» в оренду 13.01.2003 року. Гаражний бокс [ADDRESS] в ГБК «Авіатор» побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 22.02.2013 року (а.с.30). Згідно Декларації про готовність об»єкта до експлуатації «Будівництво підземних гаражів за адресою [ADDRESS] вказаний об»єкт будівництва готовий до експлуатації (а.с.46-51). Із наданої копії рішення Господарського суду м.Києва від 11.09.2003 в справі за позовом ГБК «Авіатор» до Київської міської ради про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим та визнання додаткового договору укладеним вбачається, що договір оренди земельної ділянки площею 0,4125 га за адресою : [ADDRESS], укладений між КМР та ГБК «Авіатор» поновлений на строк 10 років до - 13.02.2023 на тих самих умовах, що передбачені договором (а.с.52-60). Вимоги ст. 328 ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 цієї статті встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ч.2 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а ч.3 передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають наступні права: - право власності на нерухомість. Таким чином, в даному випадку мають місце правовідносини, що виникають зі створення нового нерухомого майна, право власності на яке виникає з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов'язковій державній реєстрації. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Відповідно до п. 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 28, 29 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав, зокрема : документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси. За змістом ст. 328, 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно набувається у встановленому законом порядку, а не визнається судом. Посилання позивача на вимоги Закону України «Про кооперацію» суд в даному випадку не приймає до уваги, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено порядок видачі свідоцтва про право власності на новозбудовані об'єкти нерухомого майна в тому числі і членам гаражно-будівельних кооперативів. Посилання позивача на ст. 392 ЦК України суд вважає безпідставним, оскільки позивач не набув права власності на нерухоме майно, тоді як позов про визнання права власності у разі оспорювання чи невизнання цього права іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності - має право пред'являти лише власник майна. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року по справі № 6-131цс13, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 360-7 ЦПК України, порядок та умови набуття права власності на новостворене майно врегульовані положеннями статті 331 ЦК України. Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду. Також Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 15 Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року роз'яснив, що до моменту державної реєстрації право власності на новостворене нерухоме майно не виникає ( ст. 331 ЦК України). Законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Крім того, з пояснень представника ГБК «Авіатор», який діє на підставі довіреності, підписаної позивачем, як головою правління кооперативу, судом встановлено, що право позивача на гаражний бокс відповідачем не оспорюється, однак визнання позову відповідачем в даному випадку судом не приймається, оскільки воно суперечить чинному законодавству, тому суд діє відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed