Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: визнати, що будинок на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, є його особистою приватною власністю; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 03.03.2006 року він та його мати [PERSON] домовились про всі істотні умови укладення договору купівлі-продажу із продавцем будинку по вул. Хутір Сагайдачний, 5 у смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, [PERSON] Цього ж дня, його матір [PERSON] звернулася до директора СТОВ «Вільшанка» із проханням надати їй у рахунок заробітної плати необхідну суму коштів для купівлі вказаного будинку 8000 гривень. 10.03.2003 року, мати подарувала йому кошти у сумі 8000 гривень, щоб він розрахувався із продавцем будинку. На підтвердження отримання коштів у сумі 8000 гривень у дарунок, саме на купівлю будинку, він, у присутності свідків, написав матері розписку. Того ж дня він повністю розрахувався із продавцем та, оскільки документи для оформлення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу у продавця не були повністю готові, то вони домовились посвідчити його у нотаріуса відразу, як тільки будуть виготовлені документи. За тиждень до підписання договору купівлі-продажу, а саме: 27.06.2003 року, він уклав шлюб із [PERSON] (дошлюбне прізвище Рєзникова) [PERSON] чином, всі істотні умови договору, в тому числі і розрахунок за договором купівлі-продажу будинку по вул. Хутір Сагайдачний, 5 у смт. Вільшана, були фактично виконані ним до укладення шлюбу з [PERSON], та ще й за подаровані йому матірю гроші, а документально договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріусом вже під час шлюбу з відповідачем і, згідно ст.. 60 СК України є спільною власністю подружжя. Проте, вважає, що вказаний будинок є його особистою власністю, так як фактично був придбаний до укладення шлюбу з [PERSON] та за кошти, подаровані йому матірю. Оскільки, взаємовідносини між ним та [PERSON] не склалися, то вони прожили мало часу і у 2004 році, [PERSON] остаточно пішла від нього забравши їхню спільну дитину та двох дітей від першого шлюбу. Починаючи з 2004 року за адресою вул. Хутір Сагайдачний, 5 у смт. Вільшана, [PERSON] не проживає, витрат по утриманню будинку не несе, поточних ремонтів не здійснює, ніяких речей у вказаному будинку не має. Йому відомо, що [PERSON] та діти проживають [INFO]. Враховуючи викладене, просив: визнати, що будинок на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, є його особистою приватною власністю; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області. В свою чергу, відповідач [PERSON]П звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: УДМС України в Черкаській області, відділ у справах сімї та молоді Городищенської РДА, про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя і поділ жилого будинку у співвідношенні 2/3 до 1/3 частини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона та [PERSON] 27.06.2003 року зареєстрували шлюб. Згідно договору купівлі-продажу, житловий будинок на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області був придбаний та оформлений на імя [PERSON] 04.07.2003 року, тобто через 8 днів після укладення шлюбу. Під час судового засідання про їхнє розлучення в Городищенському районному суді з позивачем в 2006 році, [PERSON], на пропозицію судді, завірив її, що він поверне їй половину вартості за будинок в сумі 4000 гривень, а головуюча суддя зобовязала його написати розписку про повернення грошей, яку позивач до даного часу не написав та гроші не повернув, лише обіцяв з року в рік, що виконає свої зобовязання, але, як виявилося [PERSON], на даний час, лише має намір зняти її з реєстрації у спірному будинку, так як її реєстрація є перешкодою при продажу будинку. Таким чином, зважаючи на усну домовленість між [PERSON] та нею під час судового засідання, вона всі роки після розлучення вважала, що позивач або поверне їй гроші за половину вартості будинку або подарує їхній дочці [PERSON]М, [INFO], 1/2 частину будинку. Проте, після надходження позовної заяви до суду, вона зрозуміла, що позивач обманув її з тією метою, щоб вона своєчасно будинок не поділила і не визнала за собою право власності на його частину. На даний час, їй відомо, що [PERSON] має намір продати будинок за близько 70000 гривень, а тому дізналася про порушення свого права лише з часу отримання позовної заяви [PERSON] [PERSON] [PERSON] зазначила, що кошти для придбання будинку в 2003 році в сумі 6000 гривень, вона позичила у [PERSON], про що є відповідна розписка. Кошти останній вона повернула вже після їхнього розлучення з [PERSON] Вважає, що твердження останнього, що 10.03.2003 року його мати [PERSON] подарувала йому кошти у сумі 8000 гривень, які вона отримала в КСП «Вільшанка» для купівлі-продажу жилого будинку є абсурдними. [PERSON] взагалі не надав ніяких доказів договору дарування, а лише посилається на отримання матірю грошей від 03.03.2002 року у сумі 8000 гривень, що теж не може бути доказом, так як з часу отримання довідки до часу укладення договору купівлі-продажу жилого будинку пройшло 3 місяці, в тому невідомо, яким чином були використані дані кошти. [PERSON] вважає, що вимоги про визнання її такою, що втратила право на користування житлом не можуть бути задоволені, оскільки будинок вони з [PERSON] придбали у шлюбі і він є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, тобто вона має право власності на частину будинку. Окрім того, з нею проживають двоє неповнолітніх дітей, в тому числі і їхня спільна з [PERSON] донька, і в разі визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, діти також втрачають право на користування ним. Враховуючи викладене, просила: визнати жилий будинок, що знаходиться на Хуторі Сагайдачний, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області спільною сумісною власністю її та [PERSON]; визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного жилого будинку, так як з нею проживають двоє неповнолітніх дітей, а аліменти, які сплачує [PERSON] є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спірного будинку; стягнути з [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні, представник позивача по первісному позову [PERSON] [PERSON] вимоги останнього підтримала в повному обсязі. Вимоги по зустрічному позову не визнала та просила застосувати до вимог [PERSON] строк позовної давності. Відповідач по первісному позову [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечували. Вимоги по зустрічному позову підтримали. Вислухавши представника позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON], яка є представником відповідача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом [PERSON], яка є позивачем за зустрічним позовом, та її представника, свідків, повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд вважає наступне. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується копією [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 27.06.2003 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Рєзникова) Н.П. зареєстрували свій шлюб. 14.03.2006 року, згідно рішення Городищенського районного суду, вказаний шлюб було розірвано. Згідно копії договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного 04.07.2003 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними спорудами, що розташований на хуторі Сагайдачному, 5, смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, на приватизованій земельній ділянці, розміром 0,60 га. Продаж цей вчинено за 8000 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання даного договору. Позивач за первісним позовом [PERSON] вважає, що жилий будинок з надвірними спорудами, що розташований на хуторі Сагайдачному, 5, смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, є його особистою власністю та просить суд визнати це. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається, зокрема на те, що спірний будинок був придбаний до укладення шлюбу та за кошти, подаровані йому саме на придбання будинку. В підтвердження своїх вимог, позивач за первісним позовом надав суду довідку №146 від 03.03.2003 року, видану СТОВ «Вільшанка» про те, що 03.03.2003 року, його мати, [PERSON], взяла у директора СТОВ «Вільшанка» [PERSON], в рахунок заробітної плати, кошти в сумі 8000 гривень, на купівлю будинку на хуторі Сагайдачний, 5 с.м.т. Вільшана, для свого сина [PERSON] В подальшому, 10.03.2003 року, [PERSON], у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] подарувала ці 8000 гривень своєму синові, [PERSON] в підтвердження чого, позивач надав розписку від 10.03.2003 року, написану ним у присутності свідків [PERSON] та [PERSON], у якій вказується, що він отримав від матері, [PERSON] гроші в дарунок на покупку будинку, який розташований за адресою вул. Хутір Сагайдачний, 5, в смт. Вільшана, в сумі 8000 гривень. Зазначені обставини та те, що будинок був придбаний саме в березні 2003 року та саме для [PERSON], а не його сімї, підтвердили допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Заперечуючи факт придбання спірного будинку за кошти [PERSON], які він отримав в дар, відповідач [PERSON] надала суду розписку [PERSON], складену 14.09.2015 року про те, що остання, у 2003 році, позичила своїй сестрі, [PERSON], гроші на хату в сумі 6000 гривень. Зазначені обставини, [PERSON], також підтвердила будучи допитаною в якості свідка. Вирішуючи даний спір, суд критично оцінює та не бере до уваги в якості доказів по справі надані стороною позивача за первісним позовом довідку №146 від 03.03.2003 року, видану СТОВ «Вільшанка» та розписку від 10.03.2003 року, яку надав [PERSON] своїй матері [PERSON] в присутності двох своїх тіток (сестер матері) [PERSON] та [PERSON], та вважає, що вони не підтверджують тих фактів, про які в них йдеться, оскільки, ніяких інших доказів про те, що свідок по справі [PERSON] (мати позивача) працювала в СТОВ «Вільшанка» та останній, згідно бухгалтерських документів, саме в березні 2003 року, були видані кошти в сумі 8000 гривень, позивач суду не надав. [PERSON], викликає сумнів дата видачі даної довідки та призначення виданих коштів, а саме: «…на купівлю будинку на хуторі Сагайдачний, 5 с.м.т. Вільшана, для сина [PERSON]А.»., оскільки, на думку суду, в разі видачі такої довідки, керівництву СТОВ не мало значення куди витратить [PERSON] отримані кошти. Беручи до уваги, що [PERSON] не пояснила суду, з якою метою, вона, 03.03.2003 року, отримуючи кошти, попросила видати їй таку довідку, враховуючи, що син [PERSON]А та відповідач [PERSON] на той час проживали однією сімєю та чекали на народження дитини, суд вважає, що зазначена довідка, була видана керівництвом СТОВ «Вільшанка» зі слів [PERSON] при підготовці позовної заяви до суду. Щодо розписки від 10.03.2003 року, яку надав [PERSON] своїй матері [PERSON] в присутності двох своїх тіток (сестер матері) [PERSON] та [PERSON], то суд, враховуючи такий склад учасників (всі є близькими родичами) та те, що ані представник позивача, ані свідок [PERSON] не надали зрозумілих пояснень необхідності складання такої розписки у невстановлений законом спосіб та порядок (нотаріально посвідчений договір дарування), суд вважає, що вона, також складалась при підготовці позову до суду. З вищенаведених підстав, суд не бере до уваги як доказ по справі пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є близькими родичами позивача та, на думку суду, особами зацікавленими у вирішенні даного спору на користь останнього. Щодо доданої до матеріалів зустрічного позову розписки [PERSON], від 14.09.2015 року, та підпис якої посвідчено Вільшанською селищною радою, також 14.09.2015 року, про те що вона у 2003 році позичила своїй сестрі, [PERSON], гроші на хату в сумі 6000 (шість тисяч) гривень, то суд також не бере її до уваги, як доказ по справі, оскільки розписка складається на підтвердження передачі коштів та в момент їх передачі. Крім того, дана розписка написана сестрою відповідача [PERSON] - [PERSON] під час розгляду справи в суді, що, також викликає сумнів у її дійсності. З наведених вище підстав, суд не бере до уваги як доказ по справі пояснення свідка [PERSON], оскільки вважає її особою зацікавленою у вирішенні спору на користь [PERSON] Таким чином, враховуючи вищенаведене, а саме: час укладення шлюбу між сторонами (27.06.2003 року), дату укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами (04.07.2003 року), а також докази, якими [PERSON] обґрунтовує свої вимоги, суд вважає, що позивач за первісним позовом [PERSON] не довів в судовому засіданні та не підтвердив належними доказами те, що спірний будинок був придбаний ним ще до укладення шлюбу з відповідачем та за кошти отримані ним в дар від своєї матері. Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дана позиція закріплена законодавцем і в ч. 3 ст. 368 ЦК України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про закріплення законодавцем презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, навіть у випадках, коли майно, яке придбане подружжям під час шлюбу, зареєстроване на когось одного з них. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 1 ст. 68 СК України зазначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, тому враховуючи вище викладене, суд вважає, що вбачаються всі підстави для визнання жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований на хуторі Сагайдачному, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, на приватизованій земельній ділянці, розміром 0,60 га., обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому зустрічна позовна заява [PERSON] у цій частині підлягає до задоволення, а у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя слід відмовити. [PERSON], враховуючи викладене, не підлягає до задоволення вимога позивача [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, оскільки, їй, як власнику частини будинку, відповідно до ст. 317 ЦК України, належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Щодо вимог позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] в частині: визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного жилого будинку, так як з нею проживають двоє неповнолітніх дітей, а аліменти, які сплачує [PERSON] є недостатніми для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей, суд вважає наступне. Згідно з ч. 1 та ч.3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Дана позиція закріплена законодавцем і в ч. 2 ст. 372 ЦК України. Згідно довідки про склад сімї, виданої Вільшанською селищною радою, Городищенського району, Черкаської області 10.11.2015 року, №02-34/1615, [PERSON] фактично проживає в с.м.т. Вільшана по вул. Миру, 39, а зареєстрована по хут. Сагайдачний, 5 та до складу її сімї входять син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Як вбачається із довідки, у сторін по справі є одна спільна дитина дочка [PERSON] Підтримуючи дану позовну вимогу, [PERSON] та її представник не надали жодного доказу про те чи сплачує [PERSON] аліменти на утримання дочки та який їх розмір, що позбавило суд можливості переконатись в тому, що розмір аліментів, які одержує [PERSON], недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку їхньої дочки. За таких обставин, суд не вбачає підстав для збільшення частки [PERSON] до 2/3 частин спірного будинку, а тому дана вимога, в силу ч.1 ст. 70 СК України, підлягає до часткового задоволення. Тобто, за позивачем за зустрічною позовною заявою слід визнати право власності на 1/2 будинковолодіння на хуторі Сагайдачному, 5, смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, визнаного судом спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання поважним пропущення строку позовної давності про поділ жилого будинку та заяви представника позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] про застосування до вимог позивача за зустрічним позовом строків позовної давності, в якій остання зазначала, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] пропустила трирічний термін давності звернення до суду, який, на її думку, почав спливати після дати розірвання шлюбу з 09.08.2006 року і закінчився 09.08.2009 року, то суд вважає що ані дана вимога, ані заява до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Зі змісту даної норми закону вбачається, що законодавець не привязує до дати розірвання шлюбу початок строку, з якого починає рахуватись строк позовної давності звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Заслухавши представника позивача за первісним позовом, відповідача за первісним позовом, яка є позивачем за зустрічним позовом та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом, при зверненні до суду не пропустила встановлених законом строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у вересні 2015 року, що підтверджується її поясненнями, наведеними в позові та наданими нею та її представником у судовому засіданні про те, що 08.08.2006 року, в судовому засіданні в цивільній справі про розірвання шлюбу з позивачем [PERSON], останній пообіцяв їй повернути половину вартості придбаного будинку в розмірі 4000 гривень. Після цього, при її зверненні до [PERSON] з питанням повернення половини коштів за придбаний будинок, останній кожного разу обіцяв повернути кошти пізніше. Таким чином, позивач не предявляла вимог про розподіл спільно набутого майна до того часу, коли їй стало зрозуміло, що відповідач не виконає домовленості щодо повернення половини вартості спірного будинку і її права порушені. Факт існування такої домовленості та того, що відповідач її виконувати не збирався, також, на думку суду, підтверджується і тим, що останній, маючи право, після спливу одного року з дати розірвання шлюбу чи з дати, коли позивач перестала проживати у будинку на хуторі Сагайдачному, 5 в смт. Вільшана, Городищенського району, Черкаської області, звернутися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користуватися житлом, зазначених дій не вчинив, а зробив це після спливу, на його думку, строку позовної давності, встановленого нормами діючого Сімейного та Цивільного кодексів України, протягом якого позивач могла б звернутися до суду з позовом про поділ майна. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вище наведеного не спростувала, а сам [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явився. Таким чином, ані вимога позивача за зустрічним позовом про визнання поважним пропущеного строку позовної давності, ані заява представника позивача за первісним позовом про застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору, до задоволення не підлягають. В судовому засіданні, а саме під час судових дебатів, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] збільшив позовні вимоги та просив: визнати за [PERSON] 1/2 частину спірного будинковолодіння та провести поділ будинку в натурі за варіантом 2 висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 05-16 від 16.05.2016 року. Так, дійсно, під час розгляду справи, згідно ухвали Городищенського районного суду від 09.03.2016 року, за письмовою заявою позивача за зустрічним позовом [PERSON], у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання щодо вартості будинку, варіантів його розподілу та можливості проведення робіт по переобладнанню. Після надходження результатів експертизи (17.05.2016 року) будь-яких письмових заяв з вимогами щодо виділу частини майна в натурі (про збільшення позовних вимог) до суду не надходило. Враховуючи викладе суд не бере до уваги вимоги представника позивача за зустрічним позовом, заявлені ним у судових дебатах, про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння та проведення поділу будинку в натурі за варіантом 2 висновку експерта, так як це суперечить ч. 8 ст. 193 ЦПК України, та розглянув справу в межах позовних вимог, заявлених у зустрічному позові. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 3115 гривень 40 копійок. Враховуючи викладене,

Outcome: approved