Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі в сумі, еквівалентній 8288 доларам США, обґрунтувавши свій позов тим, що 29.11.2013 року відповідач позичив у нього 6500 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 29 листопада 2014 року, про що була складена розписка. Вказував, що відповідач своїх зобов'язань не виконав. У зв'язку із чим просив суд стягнути з відповідача суму за договором позики у розмірі 6500 доларів США, суму процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 29.11.2013 року по 28.07.2015 року, що складає 1660 доларів США, 3% річних за період з 30.11.2013 року по 28.07.2015 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 128 долара США. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.19) надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, долучив до матеріалів справи оригінал розписки від 29.11.2013 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. Через канцелярію суду 21.09.2015 року подав заяву про відкладення слухання справи з підстав того, що бажає скористатися послугами юриста, проте суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне. Так, судом вбачається, що відповідач своєчасно отримав судовий виклик на перше судове засідання, яке було призначено на 09.09.2015 року та копію позову разом із додатками, про що свідчить корінець поштового відправлення (а.с.15), проте до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 169 ЦПК України суд відклав слухання справи та призначив наступну дату слухання справи на 22 вересня 2015 року на 16 годину 00 хвилин, про що відповідач був особисто завчасно повідомлений, а саме 14.09.2015 року (а.с.20). Проте, тільки 21 вересня 2015 року надав до суду заяви про відкладення судового засідання та про ознайомлення із матеріалами справи. З урахуванням цього та необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вважає обґрунтування заявленого клопотання про відкладення слухання справи є своєрідним зловживанням з боку [PERSON] своїми процесуальними правами, оскільки судом було надано достатньо часу для їх реалізації у повному обсязі, а докази неможливості їх реалізувати з поважних підстав до матеріалів справи долучені не були. У зв'язку із чим, суд розглянув цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 29 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов яких відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 6500 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 29.11.2013 року (а.с.5). Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 29.11.2013 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, на підтвердження якого [PERSON] склав розписку, де визначив суму коштів, яку позичив у [PERSON] З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики у розмірі 6500 доларів США є обґрунтованими. Щодо вимог [PERSON] відносно нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування позикою та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 30.11.2014 року по 28.07.2015 року, яка у загальному розмірі становить 128 доларів США / 6500 доларів США х 3%:100х240:365/. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 29 листопада 2013 року по 28.07.2015 року, що складає 1660 доларів США виходячи з наступного: - з 29.11.2013 року по 14 квітня 2014 року сума процентів складає 158 доларів США (6500 доларів США х 6,5% : 365 дн. х 137 дн.). - з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року сума процентів складає 157 доларів США (6500 доларів США х 9,5% : 365 дн. Х93 дн.). - з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року сума процентів складає 264 доларів США (6500 доларів США х 12,5% : 365 дн. Х119 дн.). - з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року сума процентів складає 211 доларів США (6500 доларів США х 14,0% : 365 дн. Х85 дн.). - з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року сума процентів складає 90 доларів США (6500 доларів США х 19,5% : 365 дн. Х26 дн.). - з 04 березня 2015 року по 28 липня 2015 року сума процентів складає 780 доларів США (6500 доларів США х 30% : 365 дн. Х146 дн.). Щодо валюти виконання зобов'язання, то це обґрунтовується наступним. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тому суд,

Outcome: approved