Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 15.02.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 77.2/ІЖ-030.08.1, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит на купівлю квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 120 000 доларів США строком (терміном) по 15.02.2025 року включно. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та позивачем було укладено договір іпотеки від 15.02.2008 року, за умовами якого позивач передав Банку в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру загальною площею 53,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що до певного моменту виконував умов кредитного договору, але від фахівців у галузі права дізнався, що умови кредитного договору є незаконними з огляду на наступне. Кредитний договір порушує вимоги ст. 524 ЦК України, оскільки пряме прийняття іноземної валюти за валюту боргу заборонено, а дозволена тільки прив'язка до іноземної валюти та в зв'язку із цим п. 1.1 договору згідно ч.1 ст. 203 ЦК України є нікчемним. Таким чином, в кредитному договорі не визначена одна з істотних умов договору, а саме: сума зобов'язання. При наданні кредиту в іноземній валюті відповідач не мав індивідуальної ліцензії, а також ні відповідач, ні позивач для використання іноземної валюти як засобу платежу індивідуальної ліцензії не отримували. Крім того, даний договір порушує положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови, зокрема несправедливістю є надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України відповідач покладає виключно на позивача як споживача кредитних послуг. Таким чином, укладений кредитний договір містить в собі істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та ознаки нечесної підприємницької практики. В судовому засіданні позивач та його представники вимоги позову просили задовольнити, а саме: визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір № 77.2/ІЖ-030.04.1 від 15.02.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк»; визнати недійсним з моменту укладання договір іпотеки від 15.02.2008р., укладений між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І., зареєстрований в реєстрі за № 145; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лакусту С.І. виключити з реєстру іпотеку (зареєстровано в реєстрі за № 145) та заборону відчуження нерухомого майна (зареєстровано в реєстрі за № 146), яке було передано у іпотеку за договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» 15.02.2008р., а саме нерухоме майно - двокімнатну квартиру загальною площею 53,60 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS], яка належить [PERSON] Також, представники позивача в своїх поясненнях зазначили, що у 2012 році Деснянський районний суд м. Києва розглянув цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та було стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №77.1/ІЖ-030.08.1 від 15.02.2008 року 2 826 404,73 гривень та на виконання рішення суду було видано виконавчий лист. Таким чином, позивач та його представники вказали, що існує розбіжність між номером кредитного договору, який вказано у рішенні суду та виконавчому листі, виданого на його виконання та тим, який зазначено в оригіналі кредитного договору, наданого банком, копія якого міститься в матеріалах справи. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в судовому засіданні зазначив, що кредитний договір та договір іпотеки укладені з дотриманням всіх вимог законодавства України, вважає, що вимоги, викладені в позовній заяві є незаконними та необґрунтованими. Також вказав, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лакуста С.І. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи не одноразово повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причини неявки суд не повідомляла. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 15.02.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 77.2/ІЖ-030.08.1, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит на купівлю квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на загальну суму 120 000 доларів США строком (терміном) по 15.02.2025 року включно, із встановленням процентної ставки за кредитом в розмірі 12% процентів річних. 05.11.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №77.2/ІЖ-030.08.1 від 15.02.2008 року, відповідно до п. 1 якої пункт 1.3 кредитного договору викладено в новій редакції: «1.3. Процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 17% процентів річних». 15.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» було укладено договір іпотеки, за яким Іпотекодавець ([PERSON].) для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед Іпотекодержателем (Банком) за кредитним договором № 77.2/ІЖ-030.08.1 від 15.02.2008 року передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що умови кредитного договору, укладеного між сторонами, містять несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення умов кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. Відповідач - ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а [PERSON] отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони [PERSON] взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під час укладання кредитного договору, сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але [PERSON] обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті. Тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України. Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками, підпис позичальника міститься на кожному аркуші кредитного договору, що свідчить про його ознайомлення з умовами договору. За положеннями статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до статті 192 ЦК України в Україні може використовуватися іноземна валюта у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.47 та ст. 49 цього Закону визначають операції банків і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 цього Декрету за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. У п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п.5.3 зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в зазначеному Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Банківська ліценція № 27 була видана Відкритому акціонерному товариству «Родовід Банк», зареєстрованому Національним банком України 07 жовтня 1991 року за номером 16, на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». (а.с.60) Дозвіл №27-3 виданий Відкритому акціонерному товариству «Родовід Банк» на право здійсненні операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. (а.с.61) В додатку до Дозволу №27-3 від 04 березня 2005 року зазначено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Родовід Банк». Вказано на операції з валютними цінностями. (а.с.62) Тобто, при підписанні кредитного договору №77.2/ІЖ-030.08.1 від 15.02.2008 року, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів в іноземній валюті, а саме у доларах США були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. 09.02.2015 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-3546/12р., відповідно до якого суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №77.1/ІЖ-030.08.1 від 15.02.2008 року 2 826 404,73 гривень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним кредитного договору, суд також відмовляє у задоволенні інших позовних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки та зобов'язання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. В процесі судового розгляду представником відповідача була надана заява про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності. Позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. По кредитному зобов'язанню, договору іпотеки діє загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним з пропуском строку позовної давності, а саме в жовтні 2015 року. З часу підписання сторонами вказаних в позовній заяві договорів пройшло 7 (сім) років. За ч. 3 ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача подав таку заяву до винесення судом рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв'язку з тим, що суд відмовляє позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог по суті, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed