Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить зазначена квартира. У належній позивачу квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO]. Проте відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 2008 року, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, точне місце проживання відповідача позивачу не відоме. Таким чином, протягом останніх 10 років відповідач не проживає в зазначеній квартирі, не несе будь-яких витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, чим порушує права позивача на розпорядження та користування на власний розсуд належним йому на праві приватної власності житловим приміщенням. У зв'язку з викладеним позивач просив визнати [PERSON], [INFO], уродженку с. Іверське Олександрівського району Донецької області, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Від відповідача жодних заяв або доказів поважності своєї неявки до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що позивач [PERSON], 1986 року народження, є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії ННР № 177329 від 17 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. (а.с. 9), копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141568087, сформованого 17.10.2018 року приватним нотаріусом Шиманським І.Ю. (а.с. 10), та копією технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-13). У належній позивачу квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO],що підтверджується копією домової книги (а.с. 14-20). Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі підтверджується також копією довідки № 02-26/1415 від 12.11.2018 року, виданої Виконавчим комітетом Новодонецької селищної ради (а.с. 24). Згідно копії акта від 07 листопада 2018 року, складеного секретарем Новодонецької селищної ради, було проведено обстеження помешкання за адресою: [ADDRESS], в ході якого було встановлено, що в зазначеній квартирі зареєстрована, зокрема, відповідач [PERSON], [INFO], яка зі слів господаря квартири та сусідів не мешкає за місцем реєстрації з 2008 року (а.с. 25). Таким чином, судом було встановлено, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації більше 10 років. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Факт реєстрації відповідача у належному [PERSON] будинку обмежує його права як власника розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Так, відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не проживає понад 10 років, не бере участі в утриманні квартири шляхом оплати комунальних послуг. Вказане безсумнівно порушує права власника цього майна. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved