Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилаються на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 13.07.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.07.2015 року та рішенням про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 13.07.2015 року. Відповідно до\~довідки виданої\~квартальним комітетом\~району «Центральний»\~від 25.02.2019\~року в будинку [ADDRESS] зареєстрований громадянин: [PERSON] , [INFO] . Відповідач з 2015 року в будинку не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, є сторонньою для нього особою. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що у належному йому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який жодного дня не проживав у будинку з моменту його купівлі, тобто з липня 2015 року. В добровільному порядку зняти з реєстраційного обліку він відмовляється, будь-якої домовленості між нами щодо користування будинку не було, не є співвласником будинку, не є членом його сімї. [PERSON] в будинку не має особистих речей, постійно проживає за іншою адресою, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вважає, що [PERSON] порушує його право власності на вільне володіння, користування та розпорядження будинком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що дійсно після продажу будинку [ADDRESS] [PERSON] , який в подальшому продав будинок позивачу, а саме з червня 2015 року не проживає, особистих речей в будинку не має, постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив той факт, що з літа 2015 року по теперішній час після продажу будинку [ADDRESS] його брату [PERSON] відповідач в будинку не проживає. Того ж року його брат продав будинок позивачу, проте відповідач з будинку не виписався, в будинку не проживає, не має будь-яких прав на будинок, має інше місце постійного проживання. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за нявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, вислухавши сторони, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.07.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.07.2015 року та рішенням про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 13.07.2015 року. Відповідно до\~довідки виданої\~квартальним комітетом\~«Центральний» від\~25.02.2019\~року в будинку [ADDRESS] зареєстрований громадянин: [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання з червня 2015 року відповідача [PERSON] ,\~ [INFO] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , підтверджено довідкою квартального комітету «Центральний» від 25.02.2019 року, поясненнями свідка [PERSON] , а також не оспорювалося самим відповідачем. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет праввласника житла над правами інших осіб щодо нього. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право позивача [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому враховуючи припинення права власності відповідача [PERSON] на житловий будинок у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу, він втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з цим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині заявленої вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача за вищевказаною адресою суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~від 11\~грудня 2003\~року №\~1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, вони покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial