Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відібрання дитини. Під час справи позивач позовні вимоги уточнив та остаточно просив суд встановити та визнати дії відповідача [PERSON], які виразилися в самоуправстві під час викрадення 15 липня 2013 року малолітнього [PERSON], [INFO], з постійного місця проживання та у невиконанні [PERSON] умов шлюбного договору від 2 серпня 2008 року, а також в усуванні його від участі в виховані, спілкуванні онуків -протиправними. Зобов'язати [PERSON] повернути на місце постійного проживання малолітнього [PERSON], [INFO] у [ADDRESS]. Відібрати дитину - [PERSON], [INFO], який проживає [ADDRESS], від матері [PERSON] яка проживає в м. Дніпропетровську, в гуртожитку за адресою вказану в листі від 25 січня 16 року за № 37/к 178 за підписом начальника Головного Управління Національної Поліції В Дніпропетровської області - Дніпропетровський відділ поліції (міський). Зобов'язати [PERSON] повернути дитину - [PERSON], [INFO], батькові [PERSON] з яким дитина проживала за адресою: [ADDRESS]. Призначити графік спілкування з онуком [PERSON], [INFO] 2 рази на місяць на першу та третьою неділю кожного місяця на 36 годин без матері. Призначити графік спілкування з онуком [PERSON], [INFO] на Новий Рік та на 1 місяць у літку (липень). Зобов'язати [PERSON] привозити ж.д. транспортом онуків у п'ятницю після 16 години та забирати у неділю після 16 години, тому що позивач є інвалідом ВВВ 1 групи та на літок та на празники. Стягнути з [PERSON] 100 000 грн. моральної шкоди за 3 річну перепону в спілкуванні з онуками, та 10 000 грн. матеріальної шкоди за причино-наслідковий зв'язок між усуненням позивача від спілкування з онуками та наслідком тривалого находження мною у лікарні з використанням коштів на ліки. В свою чергу [PERSON], як третя особа по даній цивільній справі заявив самостійні вимоги до відповідача [PERSON] про відновлення порушеного права. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10:00 годині, він разом з сином [PERSON] находилися на дитячому майданчику біля свого будинку. Через хвилин 20 до нього підбіг [PERSON] та обігнавши його зі правої сторони наніс удари кулаком правою рукою в область живота, від яких [PERSON] відчув утруднення подиху та впав коліньми на землю. Після цього, [PERSON] підбіг до [PERSON], схопив його на руки й побіг через двір у напрямку сторони гімназії № 27. У задньому дворі будинку, [PERSON] наздогнав [PERSON], зупинивши його за плече. [PERSON] кинув дитину на землю й почав притримувати та перешкоджати [PERSON], щоб той не підійшов до дитини, проте ззаду підбігла дружина Ілія, і забрала дитину на руки після чого побігла через двори убік гімназії № 27. Побачивши це, [PERSON] зробив спробу наздогнати дружину, але в цей час [PERSON] схопив його за ланцюжок, що перебував на шиї та почав душити його в результаті чого ланцюжок порвався, обидва впали на землю де почали боротися. У момент боротьби [PERSON] намагався не раз душити руками позивача, двічі на короткий час [PERSON] втрачав пам'ять, а потім [PERSON] втік. За таких обставин, [PERSON] зазначає про викрадення сина. Крім того, [PERSON] зазначає, що 2 серпня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено шлюбний договір, умови якого тривалий час порушуються відповідачем. Посилаючись на вищезазначене, [PERSON] просив суд: 1) встановити та визнати самоуправство в протиправних діях [PERSON] які склалися в самовільному викраденні малолітнього [PERSON], [INFO], з постійного місця проживання у м. Запоріжжя та самовільному протиправному невиконанні [PERSON] умов шлюбного договору від 02 серпня 2008 року; 2) у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 7 ЦК та ст. ст. 162, 163 СК України, зобов'язати [PERSON] відновити становище, яке існувало до порушення, тобто зобов'язати [PERSON] повернути на місці постійного проживання малолітнього [PERSON], [INFO], у [ADDRESS]; 3) визначити місце мешкання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем мешкання батька [ADDRESS] або [ADDRESS]; 4) відібрати дитину - [PERSON], [INFO], який проживає провулок Бригадний 6-В, с. Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, від матері [PERSON] яка проживає в м. Дніпропетровську, в гуртожитку за адресою вказану в листі від 25 січня 2016 року за № 37/к 178 за підписом начальника Головного Управління Національної Поліції в Дніпропетровської області; 5) зобов'язати [PERSON] повернути дитину - [PERSON], [INFO], батькові [PERSON] з яким дитина проживала за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивачі надали заяву про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають, просили їх задовольнити та не заперечували проти постановлення по справі заочного рішення. Відповідачка у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями про вручення. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про фактичну відмову відповідача від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України, особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Причин неявки суду відповідачка не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не надавала. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів у порядку ст. 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] по справі між собою є батьком та сином відповідно. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 2008 року по 23 лютого 2014 року, який за рішенням суду було розірвано. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 25 лютого 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та [PERSON]., [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 28 вересня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Також встановлено, що 2 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір (контракт). З умов шлюбного договору вбачається, що договір укладено на підставі ініціювання [PERSON] з метою удосконалення та поліпшення відношень подружжя, ініціювання якого було підтримано позивачем. Як передбачено п. 38 шлюбного договору, у випадку розірвання шлюбу чи окремого проживання (незалежно від причин) подружжя діти подружжя проживатимуть за домовленістю передбаченим цим договором. Дружина та чоловік зобов'язуються не чинити перепони вільному спілкуванню сторін з ними, проведення спільного часу, в тому числі відпочинку і відпусток з ним, виховання сторонами дітей, а також за бажанням дітей, тимчасового проживання дітей разом із іншою стороною договору. З ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2013 року, вбачається, що 2 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про те, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин в м. Запоріжжя, відносно нього та малолітнього [PERSON] вчинено злочин, а саме спроба викрадення дитини [PERSON], способом небезпечним для життя дитини та здоров'я заявника та таке, що супроводжувалося заподіянням їм фізичних страждань, яке вчинене [PERSON], [PERSON] та іншими невідомими особами. Відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2013 року, слідчим суддею під час розгляду скарги [PERSON] встановлено, що 16 липня 2013 року до Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою звернуся [PERSON] про те, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин в [ADDRESS], [PERSON] вчинив відносно нього протиправні дії. Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта ОКЗ «Бюро судово-медичної експертизи» № 2924 від 17 липня 2013 року у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження, а саме: внутрішньо-шкіряні крововиливи на шиї та череві, садни верхніх та нижніх кінцівок, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу (далі - СК) України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини , якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно з ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Як передбачено ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, відібравши неповнолітніх дітей у діда [PERSON] та у батька [PERSON], неправомірно змінила їх місце проживання. Відповідно до положень ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав і обов'язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен прийняти рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані батька сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року в пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно вимог ст. ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Отже, враховуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON] без згоди батька змінила місце проживання дітей, а тому їх слід відібрати у відповідача і повернути батьку. Доказів того, що залишення дітей за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить їх інтересам, відповідач суду не надала, а тому вимоги позивачів в цій частині підлягають задоволенню. [PERSON] та [PERSON] також зазначають, що незаконними діями [PERSON] їм завдано моральну шкоду, адже вони хвилюються за дітей, страждають, оскільки не можуть тривалий час спілкуватися з дітьми та з ними побачитися. Частиною третьою ст. 162 СК України встановлено, що особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Суд вважає, що позивачі вправі вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди та таке відшкодування повинно здійснюватися з підстав, передбачених ст. 162 СК України. Внаслідок самочинної зміни відповідачем місця проживання неповнолітніх дітей та створення перешкод у спілкуванні батька з синами, та діда з онуками, [PERSON] та [PERSON] постійно знаходяться в стресовому стані, тривалий час відчувають глибокі моральні страждання, вимушені докладати значних зусиль для відновлення їх прав і захисту прав дітей, що суттєво позначилося на їх укладі життя та психологічному стані. Крім того, вказані обставини вплинули і на фізичний стан позивача [PERSON], що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні з досліджених медичних довідок. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 цієї ж постанови розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, які зазначав позивач, немайнових витрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має право виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Ураховуючи характер і обсяг моральних страждань, які зазнали позивачі у зв'язку із самочинною зміною [PERSON] місця проживання дітей, а також виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] слід визначити у розмірі по 5000 гривень кожному. Таким чином, позов [PERSON], третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей, підлягає частковому задоволенню. Крім того, суд на підставі ст. 88 ч.3 ЦПК, у зв'язку з тим, що позивачі, на користь яких ухвалено рішення, звільнені від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідачки в дохід держави.

Outcome: partial