Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із цим позовом до відповідача [PERSON] Просить ухвалити рішення, яким визнати спільним майном подружжя придбане за спільні кошти майно, а також збудований гараж, огорожу, придбані будівельні матеріали всього на загальну суму 203924 грн. та здійснити поділ вищевказаного майна між сторонами по справі. В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що він разом із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 21.07.2007 року до 27.10.2014 року. У 2007 році було придбано житловий будинок по [ADDRESS]. За час спільного проживання, позивач за спільні з відповідачем кошти здійснили реконструкцію приміщення вказаного будинку, збудували гараж та огорожу, що значно збільшило вартість будинку. Зокрема, позивач стверджує, що власне ним були проведені роботи по монтажу віконних і дверних блоків, підвіконників, підлоги, печі та інших предметів у будинку, гаражі та огорожі, придбано будівельні матеріали для проведення цих робіт, загальна вартість яких за підрахунками позивача складає 89624,00 грн. Також, як стверджує позивач, ним були придбані предмети побутової техніки, а саме: пральна машина вартістю 3200 грн., газова плита (1400 грн.), холодильник (1800 грн.), мікрохвильова піч (600 грн.), плазмовий телевізор (4500 грн.), спальний гарнітур (8500 грн.), кухонний гарнітур (3300 грн.), а всього на загальну суму 23300,00 грн. Крім того, позивач ствердив, що він збудував гараж біля будинку, вартість якого на даний час становить 91000,00 грн. Всього таким чином за час їх спільного проживання було придбано майна та виконано робіт на загальну суму 203924,00 грн. З урахуванням наведеного, позивач просив суд дані позовні вимоги задовольнити повністю, визнавши спільним майном подружжя придбане за спільні кошти майно, а також збудований гараж, огорожу, придбані будівельні матеріали всього на загальну суму 203924 грн. та здійснити їх поділ між сторонами по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, виходячи із наведених вище обставин, покликаючись виключно на показання свідків [PERSON] та [PERSON], котрі є батьком і братом позивача відповідно. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що вищевказаний будинок було придбано до одруження сторін. Із 2007 року сторонами було розпочато ремонт згаданого житлового будинку, який тривав близько півроку та проводився за спільні кошти і зусилля сторін. Зокрема, позивач зауважив, що він робив всю електрику в будинку, замінював пічне опалення, викладав плитку та ламінат, проводив демонтаж віконних і дверних конструкцій, будував гараж і огорожу. Однак, чітко не пригадує калькуляції робіт і придбаних предметів, будь-яких чеків, накладних та інших товаропідтверджуючих документів у нього не має. Також представник позивача зауважила, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, за час якого нажили спільне майно (побутову техніку, гараж, огорожу), придбали будівельні матеріали та провели реконструкцію вищевказаного будинку. Вважають, що наведені обставини були доведені в судовому засіданні показаннями свідків, які ствердили, що позивач брав участь в ремонтних роботах та придбавав будівельні матеріали для реконструкції будинку. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявленого позову заперечили повністю, оскільки вважають його необгрунтованим і таким, що не знайшов свого підтвердження належними і допустимими доказами в ході розгляду даної справи. При цьому, відповідач пояснила, що раніше перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі. У 2007 році вона ще задовго до шлюбу з позивачем, за кошти своєї матері, отримані від продажу її квартири у місті Львові в розмірі 56000 доларів США, особисто придбала житловий будинок по [ADDRESS] за ціною 25000 доларів США. За різницю вказаних коштів відповідач придбала усі будівельні матеріали та оплатила роботи і послуги майстрів з ремонту вказаного будинку, а також придбала автомобіль для позивача. Проте, зауважила, що позивач ніде не працював, а придбання будинку та будівельних матеріалів для нього були здійснені відповідачкою за її особисті кошти ще до шлюбу. Натомість, позивач жодних своїх коштів у будинок та його ремонт не вклав. Жодних доказів на підтвердження заявлених вимог позивач суду не представив, як і не представив жодних документів на спірні огорожу та гараж. Усі свої доводи позивач доводить виключно показаннями свідків, що грунтуються на припущеннях, домислах свідків та не містять жодної конкретики. Крім того, дані доводи позивача повинні підтверджуватись виключно письмовими доказами, які позивач суду не надав. Також, сторона відповідача звернула увагу суду на те, що позов був заявлений за спливом строку позовної давності, оскільки як вбачається з судового рішення про розірвання шлюбу між ними, сторони не проживали разом ще з грудня 2013 року, а даний позов був заявлений лише в січні 2017 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. Відтак, відповідач та її представник вважають заявлений позов безпідставним і не доведеним, а тому просять суд у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю. З'ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали позовної заяви, всебічно, повно і об'єктивно оцінивши подані сторонами та їх представниками докази у їх сукупності, оглянувши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з таких підстав. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21 липня 2007 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1720. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2014 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано. Дане рішення вступило в законну силу 06.11.2014 року. Ще до укладення шлюбу із позивачем, 19 квітня 2007 року відповідач набула у власність житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 66,0 кв.м., житловою - 43,7 кв.м. Вказаний житловий будинок складається із трьох житлових кімнат і кухні. Наведені обставини вбачаються з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 78625438 від 23.01.2017 року та ніким зі сторін не оспорюються. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ст. 60 СК України. У той же час, в силу пункту 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно, набуте нею, ним до шлюбу. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені статтею 60 СК України. Відтак, судом в ході розгляду даного цивільного спору безспірно встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] було придбано відповідачем до укладення шлюбу з позивачем, який в силу пункту 1 статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача. Також у вказаному житловому будинку було розпочато ремонтні роботи в будинку ще до укладення шлюбу між сторонами. Наведені обставини визнаються сторонами по справі та ніким не оспорюються, що в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Також, судом встановлено, що питання про визнання майна спільно набутим майном подружжя та його поділу між сторонами при розірванні судом шлюбу та впродовж трьох наступних років позивач не ставив, про що вбачається із рішення Буського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, а також матеріалів даної цивільної справи. В силу статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вони мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Однак, при зверненні до суду з вимогою про визнання майна спільно набутим майном подружжя та його поділу, позивачем не надано доказів придбання вказаного ним майна за час шлюбу з відповідачем. За змістом статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], котрі є батьком і братом позивача відповідно, суду пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] показав, що будинок по [ADDRESS], був придбаний відповідачкою у занедбаному стані та потребував реконструкції. Свідок разом із своїм сином, а позивачем по справі, їздили на базу, де придбали будівельні матеріали та за кошти самого ж свідка бляху для перекриття. Багато робіт та коштів по ремонту будинку було зроблено та виконано сторонами, зокрема проведено заміну стін, підлоги, дверних та віконних конструкцій в будинку. Натомість позивач по справі викладав плитку в будинку, проводив демонтаж віконних конструкцій, будував паркан і гараж, а також допомагав майстрам по ремонту будинку. Крім того, свідок [PERSON] пояснив, що він безпосередньо вкладав кошти по ремонту будинку, зокрема, свідок витратив близько 15000 грн. для придбання бляхи, а його син, позивач по справі, витратив близько 200000 грн. на реконструкцію будинку, однак будь-яких чеків чи інших підтверджуючих придбання будівельних матеріалів документів вони не зберегли. Також свідок [PERSON] не пригадує скільки часу витратив позивач на здійснення описаних свідком робіт. У той же час, допитаний судом в якості свідка [PERSON], який є братом позивача, суду повідомив, що сторони по справі придбали старий житловий будинок та розпочали у ньому ремонт ще до їх одруження. Зокрема проводили внутрішні роботи по реконструкції будинку та заміну його фасаду. Загальні ремонтні роботи здійснювали майстри. Натомість позивач проводив демонтаж вікон, пічок, проводив електрику, здійснював облицювальні роботи, викладав плитку, будував огорожу та гараж, а свідок допомагав йому робити огорожу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК). Ураховуючи те, що в силу норм процесуального закону обставини щодо доведення факту придбання товарів, проведення робіт чи надання послуг доводяться письмовими доказами, і відповідно не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, зокрема показаннями свідків, покази яких ще і грунтуються на припущеннях, а тому суд їх до уваги не приймає. Також, позивач не представив суду належних і допустимих доказів щодо вартості проведених робіт у будинку та вартості робіт і будівельних матеріалів, застосованих при встановленні огорожі та гаражу (чеки, квитанції, товарні накладні, тощо), намагаючись заповнити свою прогалину у доказуванні наведених вартісних обставин справи, просив замінити спосіб їх доказування належним чином, призначенням будівельно-технічної експертизи, що є процесуально недопустимим, про що судом було постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання представника позивача про призначення даної судової експертизи було відмовлено. Жодних інших належних і допустимих доказів, окрім показань свідків, на підтвердження своїх доводів та міркувань, позивач суду не надав, а описаних ним у позовній заяві та своїх поясненнях фактичних обставин спору суду не довів. Як передбачено частиною першою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, оцінюючи надані сторонами та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed