Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з СТзДВ «Гарантія» на свою користь страхове відшкодування в сумі 39\~189,71 грн., стягнути з [PERSON] франшизу в розмірі 1000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 20.11.2013 року у м.Харкові по вул. Клочківській поблизу буд.228 сталося ДПТ за участю водія [PERSON], який рухався на автомобілі Volkswagen д/н АХ 1515СХ та водія [PERSON], який рухався на автомобілі Hyundai д/н АХ 1678. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.12.2013 року у дорожньо-транспортній пригоді винним визнаний [PERSON]. Цивільна відповідальність останнього на момент ДТП була застрахована у СТзДВ «Гарантія». 02.12.2013 року позивач звернувся до страхової компанії із повідомленням про настання страхової події, надав для огляду пошкоджений автомобіль. Страховиком було оглянуто автомобіль, але оцінку вартості збитку не було надано позивачу, тоді останній надав до офісу страхової компанії заяву про доручення до матеріалів справи пакет документів, на підставі яких, як вважає позивач його повинні були сплатити суму страхового відшкодування. Також зазначає, що для відновлення свого автомобілю позивач звернувся до ТОВ «Автодом Харків», де йому було надано рахунок на суму 22\~189,71 грн. та технічний висновок. Крім того, в результаті ДТП на автомобілі позивача було пошкоджено захисну плівку із зображеннями, для поновлення якої згідно рахунку, наданого ПП [PERSON] необхідно 18\~000,00 грн.. Однак страхової так і не отримав, хоча строк виплати відшкодування закінчився ще 05.05.2014 року. Також позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з проханням добровільного відшкодування франшизи за договором страхування у сумі 1000,00 грн., однак до теперішнього часу так і не отримав взазначеної суми. Крім того, фактом ДТП та пошкодженням автомобіля, фактом зникнення з місця ДТП, а також спробами спростування своєї вини в подальшому, [PERSON] завдав позивачу моральної шкоди, оскільки для повноцінного життя і для забезпечення добробуту сімї останній позбавлений можливості використовувати свій автомобіль за призначенням, крім того, було пошкоджено унікальний макет зовнішнього оздоблення автомобілю, в який покладено частку душі позивача, що також викликає душевні страждання останнього. Ремонт та відновлення автомобіля потребують значних коштів, у звязку з чим позивач змушений заощаджувати фінанси своєї родини. Крім того порушено встановлений раніше встановлений уклад життя родини, позивач змушений пересуватися громадським транспортом або вдаватися до послуг таксі, що тягне за собою додатковий матеріальний збиток, порушуючи свій нормальний життєвий ритм, відволікаючись від сімї і своєї повсякденної діяльності. Все викладене завдає позивачеві моральні страждання, яку він оцінює у 5000,00 грн.. На підставі викладеного, позивач був вимушений звернутися із даним позовом до суду. В судове засідання позивач не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача страхового Товариства з Додатковою відповідальністю «Гарантія» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду письмові пояснення, згідно яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, в обґрунтування свої заперечень посилався на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування заявлених ним позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України\~неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Суд вважає, що матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення, тому неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази кожний окремо та у їх сукупності, дійшов наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 20.11.2013 року у м.Харкові на вул..Клочківській поблизу буд.228 сталося ДПТ за участю водія [PERSON], який рухався на автомобілі Volkswagen д/н АХ 1515СХ та водія [PERSON], який рухався на автомобілі Hyundai д/н АХ 1678, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно постанови Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.12.2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності. Постанова набула чинності 03.01.2014 року. Статтею 61 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Власником транспортного засобу Volkswagen д/н АХ 1515СХ є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль Hyundai д/н АХ 1678є забезпеченим транспортним засобом у відповідності до положень Закону України «Про обовязкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961 VІ. Цей факт підтверджується полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0677994 від 21.02.2013 року, укладеного між Страховиком Страховим Товариством з Додатковою відповідальністю «Гарантія» та [PERSON], власником автомобіля Hyundai д/н АХ 1678. Як вбачається зі змісту позовної заяви, власник пошкодженого транспортного засобу [PERSON]Є.І. з метою отримання відшкодування звернувся 02.12.2013 року із повідомленням про настання страхової події до Страхового Товариства з Додатковою відповідальністю «Гарантія» та надав для огляду пошкоджений автомобіль. Страховиком було оглянуто автомобіль, але оцінку вартості збитку не було надано позивачу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається, окрім іншого, на довідку, яка була надана Відділом Державтоінспекції ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON], згідно якої транспортний засіб Volkswagen д/н АХ 1515СХ отримав наступні механічні пошкодження: передній бампер зліва, ліве переднє крило. Суд відноситься критично до вказаного доказу, оскільки відповідно до Наказу МВС України від 04.07.2011 року №389 з реєстрацією в МЮУ 28.07.2011 року за №927/19665 затверджено «Порядок видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду» і форму довідки про дорожньо-транспортну пригоду з датою і вихідним номером. Натомість, надана до суду довідка про механічні пошкодження не є допустимим доказом завдання пошкоджень транспортному засобу внаслідок ДТП, яке мало місце 20.11.2013 року. Для визначення вартості матеріального збитку позивач звернувся до СТО ТОВ «Автодом Харків». Згідно рахунку №16288 від 05.12.2013 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу, становить 22\~189,71 грн.. Крім того, як вбачається з матеріалів позову, до настання ДТП автомобіль позивача було проклеєно захисною плівкою із зображенням та в подальшому, з метою відновлення вказаного покриття, 21.11.2013 року позивачем було укладено договір на виконання послуг з ПП [PERSON] та згідно рахунку №1 вартість робіт за умовами вказаного договору складає 18\~000,00 грн.. 05.12.2013 року позивач надав Страховику документи для отримання страхового відшкодування, однак страхової виплати так і не отримав, у звязку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. У відповідності до положень ст. 6 ЗУ «Про обовязкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми. Відповідно до ч.2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України регулюється Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004 року зі змінами та доповненнями. Як зазначено у статті 22.1 зазначеного вище Закону, у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 своєї постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розяснив судам, що необхідною умовою виникнення обовязку страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004 року (далі Закон), не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Відповідно до ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 9 Закону страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобовязаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривен на одного потерпілого. Відповідно до ст. 29 Закону у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Разом із цим, статтею 5 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено коло субєктів оціночної діяльності, відповідно до якої субєктами оціночної діяльності є субєкти господарювання зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат субєкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Відповідно до ст.6 вказаного закону оцінювачем можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. Частиною 7 Закону передбачено випадки проведення оцінки майна. Так, проведення оцінки майна є обовязковим, зокрема, у випадку визначення збитків або розміру відшкодування. Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того, статтею 59 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК України, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз, однак до суду клопотання не надходило. Натомість, на підтвердження позовних вимог позивач надав до суду рахунок №1, наданого ФОП [PERSON] від 05.12.2013 року та рахунок №16288 від 05.1.20013 року, наданого ТОВ «Автодом Харків» Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів заявленим позивачем вимог щодо розміру завданих йому збитків, останнім суду не надано. А надані розрахунки не є належними та допустимими доказами по справі з урахуванням зазначених вище вимог закону. Посилання позивача в цій частині, зазначені у позові, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми моральної шкоди, суд виходив з наступного. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, закріплено\~\~в ст. 23 ЦК України, а підстави для такого відшкодування передбачені\~ст. 1167 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить. З врахуванням доведеності вини відповідача [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, що було встановлено постановою Дзержинського районного суду м.Харкова, а тому й вини у заподіянні позивачу майнової шкоди, суд дійшов висновку, що внаслідок винних дій [PERSON], [PERSON] завдано моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях позивача та порушенні нормальних (звичних) умов проживання останнього у своєму повсякденному житті. Внаслідок такої поведінки відповідача, позивач зазнав негативних емоційних хвилювань, які виявились у переживаннях з приводу неможливості користування транспортним засобом, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя та зміни його звичного способу, що потребувало часу і матеріальних витрат та в свою чергу призвело до зайвих хвилювань. Виходячи із засад розумності та виваженості, враховуючи небажання відповідача у добровільному порядку відшкодовувати завдану шкоду, тривалість часу моральних страждань, суд, з врахуванням принципу справедливості, вважає, що заявлений розмір моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 1000 грн., що на погляд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем [PERSON] моральних страждань. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial