Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами 24.10.2008р. зареєстровано шлюб, який за рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.06.2015р. розірваний. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , 2002р. народження, [PERSON] , 2010р. народження. В період шлюбу 02.12.2010р. ними за спільні сімейні кошти придбана квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири за їхньою спільною згодою оформлений на ім.»я [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вініченко Ж.В. (реєстр №4516). Вказує, що під час оформлення договору купівлі-продажу позивач надав нотаріусу письмову заяву, нотаріально посвідчену про те, що майно набувається за спільні сімейні кошти у спільну власність. Право власності на квартиру зареєстроване в ЧООБТІ, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №28252559 від 06.12.2019р. На даний час ринкова вартість квартири становить 767000грн., що підтверджується висновком від 02.12.2019р. Вважає, що квартира є неподільною річчю і йому не може бути виділено в натурі Ѕ частина квартири, а тому за кожним із подружжя повинно бути визнано право власності по Ѕ частині квартири, вартістю по 383500грн. Після розірвання шлюбу позивач не звертався до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки відповідач визнавала його право на Ѕ частину цієї квартири. З моменту придбання квартири і до 2018 року він проживав у помешканні і з боку відповідача не було жодних заперечень. Він сплачував комунальні послуги і виконував інші дії, пов`язані з утриманням квартири. В 2018р. колишня дружина народила дитину від іншого чоловіка і вона незаконно заселила його в належну сторонам квартиру. Крім того, вказує, що відповідач поводить себе агресивно не лише по відношенню до позивача, а і до їхньої доньки [PERSON] , яка проживає у квартирі. Таким чином, позивач просить суд, - визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя і в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на Ѕ частину цієї квартири, а іншу - Ѕ залишити у власності [PERSON] . Ухвалою суду від 02.01.2020р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. Ухвалою суду від 22.12.2020р. відвід [PERSON] судді визнаний необґрунтованим. Ухвалою суду від 30.12.2020р. відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Позарецької С.М. Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що [PERSON] припинив проживати у квартирі з моменту розірвання шлюбу. У серпні 2015р. він побив відповідача і ця події зареєстрована в правоохоронних органах. З цього моменту відповідач змінила замки та не пускала до житла позивача і таким чином, позбавила його права та можливості володіти, користуватися оспорюваною квартирою. Вважає, що саме з 20.08.2015р. позивач міг дізнатися про порушення свого права власності, що виключає право володіння та користування, яких позивач був позбавлений. Позивач обіцяв не претендувати на квартиру, не переймався комунальними послугами, матеріально не допомагав дітям, за період 2015-2016р.р. виникла заборгованість по оплаті комунальних послуг, які погасила відповідач. Дата позовної заяви 16.12.2019р., тобто подана поза межами строку позовної давності, оскільки початок строку 20.08.2015р. Крім того, вказує, що 21.04.2010р. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка також є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, до складу майна подружжя входить і земельна ділянка. Також повинні бути враховані інтереси дітей, які проживають у квартирі. Крім того, вказує, що квартира придбана за грошові кошти батька відповідача, а не за спільні кошти. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та не доведеними. Позивачем подана відповідь на позов, за якою просить позовні вимоги задовольнити. Вказує, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували презумпцію, що це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Про визнання майна особистою приватною власністю відповідач не заявляла вимог. Крім того, вважає, що станом на 20.08.2015р. права позивача відповідачем не були порушені, оскільки замок на вхідних дверях змінений ним особисто, т.я. був зламаний. Ключі знаходяться у позивача і на даний час і доступ до квартири він також має, а тому не заявляє вимоги про вселення. Відповідач не зверталася до суду із позовом про визнання позивача таким, що втратив права користування жилим приміщенням, як і не пред`явила зустрічний позов. Відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, за якими просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Топор І.О. повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, враховуючи доводи позову та відповіді на відзив. Крім того, заперечували проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності. Крім того, просили стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, але без витрат на правничу допомогу адвоката. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Постригань Т.Л. заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні та застосувати строки позовної давності, враховуючи доводи відзиву, заперечень та письмових пояснень. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є головою ЖСК №63 і, що з 2010р. до 2018 року сторони жили разом із дітьми у квартирі [ADDRESS] . Протягом 2017-2018р.р. відповідач виїздила за кордон працювати, а позивач залишався вдома з дітьми, про що їй повідомила [PERSON] особисто. [PERSON] у квартирі не зареєстрований, але вона не бачила, щоб він вивозив з квартири речі. З 2018р. вона не бачила [PERSON] і в кінці 2018р. - на початку 2019р. вона дізналась, що сторони розійшлися. В 2020р. [PERSON] поремонтував балкон квартири. В судовому засіданні свідок [PERSON] - дочка сторін, показала, що в 2015р. батьки розлучилися, але батько проживав у квартирі і після розлучення. Замок замінив батько, т.я. зламався замок, але у батька є ключі від квартири і досі. Коли у 2017р. мати їздила за кордон, то з дітьми жив у квартирі батько. В 2020р. батько зробив ремонт балкону. Співмешканець матері з`явився у квартирі в 2018р. восени і почав проживати із матір`ю. Між батьками мають місце напружені відносини. Після заселення до квартири співмешканця матері, батько перестав жити у квартирі. Свідок [PERSON] показав, що у 2015р. його попросив [PERSON] замінити замок на вхідних дверях квартири, оскільки бувший чоловік [PERSON] має ключі від квартири, і треба, щоб він не міг потрапити до квартири, що він і зробив. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] його дружина з вересня 2020р. З [PERSON] неприязні відносини. [PERSON] (позивач) у квартири з 2018р. не жив. Крім того, у нього з [PERSON] спільна дочка, 2019р. народження. Він (свідок) проживає за іншою адресою, а [PERSON] проживає за своєю адресою, він до неї ходить і допомагає, іноді ночує. Коли дружина виїздила за кордон працювати, то він не знає, хто проживав у квартирі. Доступ до квартири [PERSON] має, а він (свідок) ключів не має, йому відчиняє двері [PERSON] . У сторін неприязні відносини і у нього з [PERSON] теж неприязні стосунки. Про ремонт балкону йому не відомо. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON] , вона живе на першому поверсі у [ADDRESS] (її власність) постійно, хоча зареєстрована в іншій кватирі, а [PERSON] на поверсі вище у [ADDRESS] . У 2012р. вона познайомилась із [PERSON] із скандалу, який він вчинив (дим від куріння йшов з її квартири [ADDRESS] до квартири [ADDRESS] [PERSON] ). Вона рідко бачила [PERSON] , а з весни 2015р. взагалі його не бачила. Була у квартирі [PERSON] і чоловічих речей не бачила, а лише речі дитячі. Не зустрічалась із [PERSON] , оскільки вона ходить на роботу. Про сварки позивача та відповідача нічого сказати не може. За місцем своєї реєстрації вона буває, т.я. там її офіс. З 2012р. вона не здавала в оренду свою квартиру [ADDRESS] . Останній раз була в квартирі [ADDRESS] в 2020р. Не товаришує з [PERSON] , а просто є сусідами. [PERSON] живе одна з дітьми, чоловіка в неї немає. Чи ремонтувався балкон, не може сказати, оскільки балкон [ADDRESS] виходить на інший бік будинку. Чи виїздила [PERSON] за кордон працювати, не знає. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази і їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.10.200р. перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси 24.06.2015р. (справа №712/6504/15). Судове рішення набрало законної сили 07.07.2015р. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , 2002р. народження, [PERSON] , 2010р. народження. Крім того, [PERSON] має дитину дочку [PERSON] , 2019р. народження. На виконання ухвали суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом 23.12.2020р. надані документи щодо придбання спірної квартири. Зокрема встановлено, що 02.12.2010р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. (реєстр №4516) посвідчено правочин - договір купівлі-продажу квартири. За договором [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] Дані обставини підтверджуються також і витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «ЧООБТІ» 06.12.2010р. Крім того, встановлено, що відповідно до заяви, яка 02.12.2010р. посвідчена нотаріусом Вінніченко Ж.В., [PERSON] дав згоду на укладення договору про купівлю його дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] . При цьому, договір укладається в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Відповідно до консультативного висновку №31-19 від 02.12.2019р., вартість квартири [ADDRESS] становить 767000грн. Крім того, судом за матеріалами, що надані відповідачем, встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21.04.2010р. приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Грищенко С.Г. (реєстр №732) [PERSON] є власником земельної ділянки, що в [ADDRESS] , площею 0,0670га. При цьому, відповідно до заяви від 21.04.2010р., що посвідчена нотаріусом, [PERSON] дала згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] вказаної земельної ділянки за кошти, які є спільною сумісною власністю і купується ними у спільну сумісну власність подружжя. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними, враховуючи норми ст. 70СК. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 68 СК, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ст. 69 СК України). За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Висновки щодо застосування стоків позовної давності при розгляді справ про поділ майна подружжя містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17. Таким чином, вирішуючи даний спір, у справі, яка переглядається, як на думку суду, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована. Так встановлено, що спірна квартира придбана в період шлюбу сторін, за їхньою згодою і в інтересах сім`ї; відповідачем не надано до суду доказів, які б підтверджували її твердження про те, що квартира придбана за її грошові кошти чи кошти, які належали б іншим особам, а тому є її особистою власністю, враховуючи норми ст. 57 СК України. Навпаки, письмові докази, які досліджені судом, спростовують такі її доводи. Сторони не повідомили та судом не встановлено обставин про те, що будь-хто із них вчиняв дії щодо відчуження нерухомого майна. Крім того, на час звернення позивача [PERSON] до суду з цим позовом (надійшов до суду 16.12.2019р.), судом встановлено, що позов [PERSON] про поділ майна подружжя є єдиним позовом; ні [PERSON] , ні [PERSON] з іншими такими ж аналогічними позовами (зустрічним позовом) до суду не зверталися (в тому числі і щодо поділу іншого майна подружжя), про що безпосередньо зазначили в судовому засіданні; безпідставними є твердження відповідача та її представника про те, що позивач пропустив строки позовної давності, пред`являючи даний позов до відповідача, оскільки вони до цього позову взагалі не ділили спільне сумісне майно подружжя. Крім того, слід зазначити, що наявність конфлікту між сторонами не свідчить про те, що він стосувався саме поділу майна подружжя. Той факт, що між учасниками справи, зокрема між сторонами, між чоловіком [PERSON]. - [PERSON] (свідок) та позивачем [PERSON] , між батьками дітей сторін щодо їхнього проживання, виховання та спілкування, існують конфлікти та неприязні відносини, не є тими обставинами, які б давали підстави для застосування строків позовної давності щодо поділу квартири, як спільного майна подружжя. Крім того, обставини, які вказує відповідач, - про те, що позивач після розірвання шлюбу не проживає у квартирі, не сплачує комунальні послуги, також не спростовують презумпцію спільності права власності майна подружжя, яке було ними придбане в період шлюбу. Суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки у нього не було підстав вважати, що його право власності порушується, не визнається чи оспорюється. Матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірну квартиру), зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем. Судом встановлено, що позивач має ключі від вхідних дверей квартири, має право вільного входження до квартири, незважаючи на те, що фактично проживає за іншою адресою з однією із спільних дітей; у 2020р. здійснив ремонт балкону спірної квартири. Посилання відповідача на протокол №20 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.10.2019р., як на встановлені обставини про те, що з 2015р. позивач дізнався про порушення свого права власності на квартиру, є безпідставними, оскільки засідання комісії стосувалося інших правовідносин, зокрема - питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2010р. народження. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем [PERSON] суду не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, незважаючи на те, що це є її процесуальним обов`язком саме відповідача. Таким чином, за результатами розгляду справи, враховуючи норми ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а тому слід визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частини квартири [ADDRESS] за кожним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3835грн. 00коп., що сплачений при подачі позову, відповідно до квитанції від 11.12.2019р. Обставин, що дають підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору, судом під час розгляду справи не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved