Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» у якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним кредитний договір №8 від 31.01.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що у 2008 році [PERSON] працював водієм в Фермерському господарстві «Семеха». У зв`язку із тим, що його роботодавець, в особі [PERSON] , тривалий час не виплачував заробітну плату, звернувся до нього з приводу погашення існуючої заборгованості по заробітній платі. [PERSON] запропонував оформити на позивача кредит в банку, а коли позивач відмовився від такої пропозиції, [PERSON] використовуючи погрози та психологічний тиск почав стверджувати, що за відмову від підписання кредитного договору звільнить його з роботи та не виплатить заборгованої заробітної плати. Під тиском погроз зі сторони [PERSON] позивач надав згоду на укладення кредитного договору. У свою чергу [PERSON] повідомив, що усі документи ним вже підготовлені і позивачу залишається лише відвідати відділення банку для їх підписання. Відтак, 31.01.2008 року [PERSON] відвіз позивача у відділення ВАТ «Державний ощадний України», де надав йому для підпису кредитний договір №8 від 31.01.2008 року. Того ж дня [PERSON] отримав кредитні кошти та погасив з них кредит по іншому позичальнику та віддав позивачу заборгованість по зарплаті. 03 червня 2015 року позивач звернувся із заявою до начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області з проханням притягнути [PERSON] до відповідальності за його шахрайські дії пов`язані із укладення спірного кредитного договору. 12 червня 2015 року Тернопільський MB УМВС України в Тернопільській області листом №В-324 повідомив позивача, що [PERSON] тіло кредиту у розмірі 150 000,00 грн. погасив, проте проценти у розмірі 45 000,00 грн. ще сплачує та обіцяє в подальшому сплатити. У внесенні відомостей до ЄРДР позивачу було відмовлено. 03 грудня 2015 року було порушено кримінальне провадження №12015210010003513 відносно [PERSON] про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. Органом досудового розслідування [PERSON] обвинувачувався у тому, що 31 січня 2008 року [PERSON] з метою підтвердження своєї платоспроможності, під час отримання кредиту, подав до філії Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350, що в м. Тернополі по вул. Чалдаєва, 1, довідку про доходи видану на його ім`я, в якій містились завідомо неправдиві відомості. Під час судового розгляду кримінального провадження №12015210010003513 судом, внаслідок допиту свідка обвинувачення [PERSON] було встановлено, що [PERSON] не подавав жодних документів для отримання кредиту, натомість погашення кредиту здійснював виключно [PERSON] . Також, під час розгляду судом зазначеного кримінального провадження було встановлено, що [PERSON] з метою отримання кредиту, власноручно видавав довідку про дохід [PERSON] та особисто подавав документи до банку для видачі кредиту. Також, [PERSON] повідомив, що видача кредиту відбувалася внаслідок домовленостей із [PERSON] , про які він відмовляється повідомити суду на підставі ст. 63 Конституції України. За наслідком розгляду судом кримінального провадження №12015210010003513 було винесено виправдувальний вирок, яким [PERSON] визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року). Водночас, судом у мотивувальній частині вироку зазначено, що виправдовуючи [PERSON] було встановлено, що саме [PERSON] надавав в банк всі необхідні документи для отримання кредиту, кредитні зобов`язання за договором виконувалися фактично [PERSON] , сам кредит брався з огляду домовленостей між [PERSON] та [PERSON] , а також те, що саме [PERSON] був зацікавлений в отриманні кредиту, а не [PERSON] В ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року також було зазначено, що умисел [PERSON] був направлений лише на отримання заробітної плати, яку заборгував йому [PERSON] . На даний кредитний договір він погодився по тій причині, що [PERSON] погрожував звільнити з роботи і не виплатити йому заборгованість по зарплаті. Позивач вважає, що укладення між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору №8 від 31.01.2008 року, не відповідало його внутрішній волі, було вчинено під впливом тиску та погроз зі сторони [PERSON] , який був єдиною особою, зацікавленою в укладені такого договору, а відтак такий договір підлягає визнанню недійсним у відповідності до положень ч. 1 ст. 231 ЦК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] до ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське міське відділення №6350, [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та переведення прав та обов`язків за кредитним договором в частині вимог до [PERSON] , залишено без розгляду. Представник Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» позов не визнав, подавши заперечення (відзив) на уточнену позовну заяву відповідно до якого зазначив, що в уточненій позовній заяві позивач зазначає, що надав згоду на укладення кредитного договору, тим самим визнавши факт укладення кредитного договору №8 від 31.01.2008 року. Пунктом 1.1. Кредитного договору передбачено, що Банк надає Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 150 000, 00 грн., а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином виконати та повернути кредит в сумі 150 000, 00 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних, комісійні винагороди та інші платежі. Із змісту кредитного договору вбачається, що він підписаний уповноваженими особами та містить всі істотні умови, передбачені законом. На підставі п. 1.6 Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року Позичальник зобов`язався здійснювати погашення рівними частинами щорічно. Відповідно до п. 3.3.2 Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року Позичальник зобов`язався відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з договору. Отже, Банк виконав свої зобов`язання, визначені умовами Кредитного договору та надав Позичальнику кредит в сумі 150 000, 00 грн., а Позичальник прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, що і не заперечується самим позивачем. Також, зазначають, що ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, а саме рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2010 р. у справі №2-9882/2010 вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 195 620,96 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ФГ «Семеха» рухоме майно: комбайн марки MF - 40, 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду №607/11292/14-ц від 30.10.2014 року змінено спосіб виконання рішення суду від 19.11.2010 р. у справі № 2-9882/2010 стягувати з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 8 від 31.01.2008 р. в сумі 45 620,96 грн. Судом встановлено, що кредитором повністю виконано зобов`язання перед відповідачем [PERSON] , який одержав кредит у розмірі 150 000,00 грн. [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2010 року набрало законної сили. Вказаний договір не визнаний судом недійсним, а отже є чинним. Також зазначив, що в ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року на яку посилається позивач, зазначено, що за результатами досліджених в судовому засіданні доказів суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вказані документи лише доводять факт оформлення і отримання кредиту [PERSON] у ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 150 000 грн. АТ «Ощадбанк» вважає, що підстави зазначені позивачем у позовній заяві щодо визнання недійсним Кредитного договору №8 від 31.01.2008 року відсутні. У задоволенні позову просять відмовити. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просять його задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що сума заборгованості по заробітній платі, яку зобов`язаний був сплати йому директор підприємства [PERSON] складала 4000 грн. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просить відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. 31 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючої філією Тернопільське міське відділення № 6350 ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір №8, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит на суму 150 000,00 гривень, на строк до 30.01.2013 року зі сплатою 16% річних, в порядку та на умовах зазначених у договорі. У пункті 9.1 Кредитного договору зазначено, що цей Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями, повним розумінням предмета та змісту Договору. 03 червня 2015 року, 24 вересня 2015 року, [PERSON] звертався до начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області із письмовими заявами щодо притягнення [PERSON] до відповідальності за його шахрайські дії пов`язані із зняттям з обліку комбайна марки «МГ-40», 1995 року випуску та зареєстрував його за агрокомпанією «Дружба». Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року [PERSON] визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року), і виправдано у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. Як вбачається із даного вироку, [PERSON] обвинувачувався в тому, що 31 січня 2008 року в нього виник злочинний намір, направлений на використання завідомо підробленого документа з метою отримання кредиту в AT «Ощадбанк». 31 січня 2008 року [PERSON] з метою підтвердження своєї платоспроможності, під час отримання кредиту, подав до філії Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350, що в м. Тернополі по вул. Чалдаєва, 1 довідку про доходи видану на його ім`я в якій містились завідомо неправдиві відомості. В подальшому на підставі даної довідки, між філією Тернопільського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» № 6350 та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8 від 31 січня 2008 року згідно умов якого [PERSON] було надано кредит на суму 150 000, 00 грн. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , фермерського господарства «Семеха» про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет застави. Вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №8 від 31.01.2008р. в сумі 196 620,96 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ФГ «Семеха» та передане ним згідно нотаріально посвідченого 31.08.2008 р. та зареєстрованого в реєстрі за №245 договору застави рухоме майно: комбайн марки МР-40, 1995 року випуску, заводський номер №51227, двигун № [NUMBER] , реєстраційний номер № [NUMBER] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2014 року змінено спосіб виконання рішення суду від 19.11.2010 р. у справі № 2-9882/2010, постановлено стягувати з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором № 8 від 31.01.2008 р. в сумі 45 620,96 грн. Як вбачається із написаної власноручно заяви позивачем від 31 січня 2018 року при укладенні спірного кредитного договору у ВАТ «Державний ощадний банк», останній зазначив, що гарантує повернення кредитних коштів, оскільки займається вирощуванням свиней та реалізацією м`яса від чого отримує середньомісячний дохід у розмірі 2500 гривень, а тому за рахунок зазначених коштів буде проводити погашення кредиту. Відповідно до повідомлення про умови кредитування, яке заповнював позивач 31 січня 2008 року у ВАТ «Державний ощадний банк» при отриманні кредиту, останній зазначив, що ознайомився із умовами кредитування на споживчі потреби у розмірі 150000 грн. під 16 відсотків річних, зобов`язується використати суму кредитних коштів для споживчих потреб. Крім цього, [PERSON] 31 січня 2008 року було власноручно заповнено кредитну заявку, у якій останній зазначив власноручно усі свої анкетні дані та розмір заробітної плати, загальну суму своїх доходів, у тому числі місячної заробітної плати у розмірі 3677,17 грн. та підписав її. Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.ст.1049, 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст..231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим. Для визнання правочину недійсним з підстав передбачених п.1 ст.231 ЦПК України, позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №442/158/18. Згідно із ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, вважає, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним з наведених підстав не підлягає до задоволення. При цьому, суд зазначає, що укладаючи спірний договір позивач усвідомлював реальне настання його наслідків, розписався у заяві на видачу готівки від 31 січня 2008 року та отримав кошти. При цьому, суд відкидає твердження представника позивача про те, що Тернопільським міськрайонним судом у своєму вироку від 13 квітня 2016 року та ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року встановлено, що [PERSON] погодився отримати кредит по тій причині, що [PERSON] погрожував звільнити з роботи та не виплатити йому заборгованість по зарплаті, оскільки у зазначених судових рішеннях не встановлено факту вчинення психологічного та фізичного насильства з боку [PERSON] з метою примушування укладення позивачем спірного кредитного договору. Крім цього, суд констатує, що після укладення кредитного договору, позивач не звертався із відповідними заявами до компетентних органів, з метою притягнення [PERSON] до відповідальності за примушування його на укладення правочину. Також, суд наголошує, що [PERSON] не довів, що такий факт вчинення психологічного або фізичного насильства з боку [PERSON] мав місце, внаслідок чого він вчинив правочин проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Також суд зазначає, що позивачем власноручно була підписана заява на видачу готівки на підставі якої було виданого грошові кошти, які він в подальшому отримав у касі банку, а також заява від 31 січня 2018 року при укладенні спірного кредитного договору про те, що він гарантує повернення кредитних коштів, оскільки отримує середньомісячний дохід у розмірі 2500 гривень, а тому за рахунок зазначених коштів буде проводити погашення кредиту. Крім цього, позивач власноручно заповнив повідомлення про умови кредитування від 31 січня 2008 року, яке слугувало підставою для видачу кредиту, кредитну заявку, у якій зазначив власноручно усі свої анкетні дані та розмір заробітної плати, загальну суму своїх доходів, у тому числі місячної заробітної плати у розмірі 3677,17 грн. та підписав її. Також суд зазначає, що заборгованість по заробітній платі, як пояснив позивач у нього у ФГ «Семеха» у нього складала 4000 грн., відтак вона є не співмірною із сумою на який було укладено спірний правочин. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed