Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 16 квітня 2008 року по 02 червня 2017 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азот», що підтверджується записами в трудовій книжці БТ-ІІ № 0428504. Згідно наказу № 569-вк від 01.06.2017 року 02.06.2017 року його звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. На час звільнення відповідачем не було проведено з позивачем розрахунок, а саме, - не виплачено нараховану заробітну плату за лютий 2017 року в розмірі 1982,88 грн., за березень 2017 року в розмірі - 4626,12 грн., за квітень 2017 року в розмірі 3846,14 грн., за травень 2017 року в розмірі 4240,16 грн., а всього за цей період загальна сума заборгованості склала 14695, 30 грн. без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Спору про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати немає. Вказує, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на день подачі позову становить 127927, 80 грн. Таким чином, просить суд, - стягнути з ПАТ «АЗОТ» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14695,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 127927,80грн., а також судовий збір в сумі 1279,80 грн., сплачений ним при подачі позову. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. 20 листопада 2018 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «АЗОТ», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 травня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АЗОТ» в межах суми стягнення 611\~872\~475\~грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ\~«АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Також вказано на те, що 07.03.2017р. відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017р. підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою є гостра нестача оборотних коштів. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON], сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню з огляду на принцип співмірності, а також на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомив. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Підтримав доводи викладені у відповіді на відзив від 28.11.2018 та суду пояснив, що позивач звільнився з ПАТ «АЗОТ» 02.06.2017 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України і на час звільнення перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі 14695, 30 грн. без врахування податків, який до цього часу не сплачений. Відповідач порушив норми ст. 116 КЗпП України, а тому згідно із ст. 117 КЗпП з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, враховуючи середньоденну заробітну плату 447,65 грн. без врахування податків (360,36 грн. з врахуванням податків) та кількість робочих днів 355 (з 03.06.2017 по 31.10.2018). Між тим, на сьогодні кількість робочих днів збільшилась, а тому середній заробіток необхідно стягнути на день винесення рішення. Зазначено, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, не звільняє останнього від відповідальності за порушення строків розрахунку по зарплаті. Наявність арештів на кошти, що знаходяться на рахунках підприємства, не виправдовують затримку при розрахунку із позивачем. Вважає, що підстав для зменшення розміру середнього заробітку, також немає. Судові витрати слід покласти на відповідача. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не зявився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. 20 листопада 2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ\~«АЗОТ» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заперечення на відповідь на відзив подано не було. Заслухавши думку представника позивача, враховуючи думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 16 квітня 2008 року по 02 червня 2017 року працював у ПАТ «Азот» на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду, що підтверджується записами в трудовій книжці БТ-ІІ № 0428504. 02 червня 2017 року його звільнено з ПАТ «АЗОТ» № 569-вк від 01 червня 2017 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «АЗОТ» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Станом на 02.06.2017 відповідач має заборгованість перед позивачем по виплаті нарахованої заробітної плати за лютий 2017 року в розмірі 1982,88 грн., за березень 2017 року в розмірі - 4626,12 грн., за квітень 2017 року в розмірі 3846,14 грн., за травень 2017 року в розмірі 4240,16 грн., а всього за цей період загальна сума заборгованості склала 14695, 30 грн. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «АЗОТ» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.\~78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. [PERSON] має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 02 листопада 2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] не виплачена й на час розгляду справи. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на кошти та майно підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за того, що відповідач був поставлений у залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот», а також вартості імпортних мінеральних добрив та значними змінами в конюнктурі ринку, зупинення виробництва. Однак, суд звертає увагу на те, що хоча [PERSON] був звільнений з ПАТ «АЗОТ» 02 червня 2017\~року, згідно із наказом № 569-вк, постанова про арешт майна боржника ПАТ\~«АЗОТ» державним виконавцем винесена 29 травня 2017 року, але заборгованість із заробітної плати рахується з лютого 2017 року, що свідчить про обєктивну можливість відповідача вчасно виплатити заробітну плату до накладення арештів на майно та кошти. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення суд не приймає. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 14695\~грн. 30 коп. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у вказаному розмірі. Як зазначалося вище, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2018 року (03,04,05 та 28 червня вихідні дні) по 03 грудня 2018\~року (на дату постановлення судового рішення). Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року суд виходить з такого: згідно із даними довідки про доходи № 827 від 19 листопада 2018 року, середньоденний заробіток [PERSON] становив 350 грн. 93 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2017 року (червень 2017 року 18 робочих днів, липень 2017 року 21 робочий день, серпень 2017 року 22 робочі дні, вересень 21 робочий день, жовтень 21 робочий день, листопад 22 робочі дні, грудень 20 робочих днів = 145 робочих днів) по 03 грудня 2018 року (січень 21 робочий день, лютий 20 робочих днів, березень 21 робочий день, квітень 19 робочих днів, травень 21 робочий день, червень 20 робочих днів, липень 22 робочих дні, серпень 22 робочих дні, вересень 20 робочих днів, жовтень 22 робочих дні, листопад 22 робочих дні, грудень 1 робочий день = 231 робочий день) - становить 376 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року становить 131949 грн. 68 коп. (із розрахунку 350 грн. 93\~коп. (середньоденний заробіток) х 376 робочих днів), який і підлягає до стягнення з ПАТ\~«Азот» на користь [PERSON] На думку суду, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, про що вказує відповідач у відзиві, відсутні. При цьому, слід зазначити, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, що наведений позивачем та його представником в судовому засіданні, який становить 127927грн. 80коп. є невірним. Зокрема, без жодних підтверджуючих даних, у розумінні ст.ст. 77-81 ЦПК України, здійснено розрахунок середньоденного заробітку позивача, який визначено 360грн. 36коп. та невірно визначено кількість робочих днів, як період затримки розрахунку. Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. На думку суду, вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену зарплату в розмірі 14695грн. 30коп, з відрахуванням передбачених законодавством податків та обов»язкових платежів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.06.2017р. по 03.12.2018р. включно в сумі 131949грн. 68коп. В іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 1279 грн. 28 коп., що сплачений ним по квитанції № 0.0.1175340627 від 02.11.2018, а також необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 186 грн. 65 коп. Розмір судових витрат визначено, виходячи із загального розміру заборгованості, який становить 146644 грн. 98 коп. (14695,30 грн. + 131949,68 грн.). Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та,

Outcome: partial