Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Станильської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він разом із своєю матір'ю [PERSON] проживав в одному будинку, яка мала у своєму постійному користуванні земельну ділянку в урочищі «Дякова Гора» та використовувала її під особисте селянське господарство. Проживаючи спільно вони вели спільне господарство, використовували дану земельну ділянку під сінокіс, а також для випасу худоби (пасовище). Даною землею користувались відкрито, всі сусіди знали, що земля належить [PERSON] З 1998 року тільки він сам використовував дану земельну ділянку, оскільки мати була похилого віку. У 2005 році мати померла. 20.06.2015 року для підтвердження факту використання ним земельної ділянки в урочищі «Дякова Гора», з виїздом на місце розташування було складено акт за участю [PERSON] - колишній голова с. Станиля, та сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], який засвідчує використання ним даної земельної ділянки, яка має відповідно до даного акту розміри 85 м х 37 м х 85 м х 37 м. Він мав намір письмово звернутися до Станильської сільської ради з питання офіційного оформлення документів землекористування, однак йому було сказано що цю земельну ділянку віддадуть іншій особі. В червні місяці цього року до нього підійшла невідома особа, показала з її слів рішення сільської ради, але не дала прочитати змісту, сказав, що ця земельна ділянка йому вже не належить. В судове засідання, яке було призначено на 27.10.2015 року позивач та його представник адвокат Волощук Б.І. не з'явились. Позивач подав суду клопотання у якому просив перенести слухання даної справи на іншу дату у зв'язку з тим, що його адвокат як член Трускавецької міської виборчої комісії виконує обов'язки члена даної комісії по виборах до Трускавецької міської ради та Львівської обласної ради і робота комісії ще незавершена, а також з тим, що його післяопераційний стан здоров'я у зв'язку із зміною погоди є незадовільним, однак при цьому не надав суду жодного підтверджуючого документа, який би стверджував ті факти, які викладені ним в клопотанні, і такі документи відсутні в матеріалах справи. З врахуванням вимог ст. ст. 157, 169 ЦПК України, та з'ясувавши думку представника відповідача судом було прийнято рішення проводити розгляд даної справи у відсутності позивача та його представника, оскільки на думку суду подане клопотання є таким та має на меті затягнути розгляд даної цивільної справи, у матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін. Представник відповідача, чинний на день розгляду даної справи судом сільський голова с. Станиля Дрогобицького району Савчук М.В. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог позивача надавши відповідно своє письмове заперечення просив суд відмовити в задоволенні позову. Одночасно в судовому засіданні останній подав ряд письмових документів як на підставу заперечення позову, які судом були долучені до матеріалів справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа може пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (договорів). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією із підстав набуття права власності законодавцем визначено набувальну давність. Зокрема, відповідно до ч. 1. 2 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом. Як видно зі змісту згаданих статей Закону про набувальну давність, умовами набуття громадянином права власності на нерухоме майно та земельну ділянку є добросовісне, відкрите і безперервне володіння (користування) такими протягом десяти та п'ятнадцяти років відповідно. Тому зрозумілим є те, що відсутність бодай однієї з цих умов, свідчить про відсутність достатніх підстав для застосування норм набувальної давності. Верховний Суд України у своєму листі від 29.10.2008 р. № 19-3767/0/8-08 визначив, що норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватись з 01.01.2017р. відповідно до п.1 розділу ІХ «Прикінцеві положення» чинного Земельного кодексу України. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, а також п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Як йдеться у п. 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 вказаного Кодексу про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як на підставність вимог позовної заяви позивач посилається на акт від 20.06.2015 року, який складений за участю [PERSON] - колишнього голови с. Станиля, [PERSON], [PERSON], [PERSON], який засвідчує використання позивачем спірної земельної ділянки, яка має відповідно до даного акту розміри 85 м х 37 м х 85 м х 37 м, судом не може бути взятий до уваги, оскільки не є офіційним документом. Аналізуючи матеріали справи, позивач не надав суду необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б стверджували про його звернення до відповідача про передачу у власність земельної ділянки в урочищі «Дякова Гора», що в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області, вимоги позовної заяви на думку суду повністю спростовуються аргументами, які зазначені в письмовому запереченні відповідача та доданими ним письмовими доказами. Одночасно на думку суду є той факт, що позивачем не дотримано умов щодо строку, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, що обчислюється починаючи з 01.01.2002 року та має становити не менше 15 років. На момент звернення до суду 31.07.2015 року даний строк ще не сплив, а тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача яка ним викладена в позовній заяві про забезпечення позову шляхом заборони Станильській сільській раді Дрогобицького району Львівської області вчиняти будь-які дії відносно земельної ділянки в урочищі «Дякова Гора» розмірами 85м х 37м х 85м х 37м в селі Станиля Дрогобицького району Львівської області, якою він користується більше п'ятнадцяти років, то не обхідно відзначити те, що позивачем подано окрему заяву про забезпечення позову, яку судом було вирішено і таку заяву було повернуто останньому, а тому суд вважає, що така до задоволення не підлягає. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що вимоги позивача, які викладені в позовній заяві є безпідставними, а тому суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed