Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, відповідно до договору дарування від 27.06.2011. У вищевказаній квартирі, окрім неї ще зареєстрований її колишній чоловік, відповідач по справі [PERSON] . Враховуючи те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , але шлюб розірвано і після розлучення вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, вона змушена сплачувати комунальні платежі за відповідача, який більше року в квартирі не проживає та створює їй незручності, залишаючись зареєстрованим в квартирі. Добровільно знятися з реєстрації за вищевказаною адресою відповідач не бажає. Факт того, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , більше року можуть підтвердити свідки, сусіди по квартирі. У зв`язку з тим, що вона не має можливості самостійно зняти відповідача з реєстрації за своєю адресою, вона змушена звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду. 10 грудня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 08 січня 2019 року на 09 годин 00 хвилин. 17 лютого 2020 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено у судове засідання на 17 березня 2020 року на 09 годин 00 хвилин. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, представник позивача адвокат Ісмаілов Р.Г. надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просивхш позов задовольнити, в разі неявки відповідача винести заочне рішення та справу розглядати по суті без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, з заявами про відкладення справи в суд не звертався, тому суд вважає за можливе розглядати справу по суті у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України) та допустимими (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст.82 ЦПК України, підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 27 червня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі № 1462, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М . Згідно технічного паспорту, вищевказана квартира знаходиться у власності позивача [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності і записана в реєстрову книгу за реєстровим № 12-289. Відповідно довідки з Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, від 15.11.2019 за №02-22/2803, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - колишній чоловік; [PERSON] , [INFO] - донька; [PERSON] [INFO] - колишній чоловік. З свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , вбачається , що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано 11 вересня 2018 року. Оскільки, протягом більш ніж шести місяців відповідач в квартирі не проживає, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, ст.72 ЖК України він втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в належній позивачу квартирі не проживає, участі в її обслуговуванні та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, його особистих речей в квартирі не має, кореспонденція та листи на його ім`я по вказаній адресі не надходять, права власності на квартиру він не має, однак залишається бути зареєстрованим в належній позивачу квартирі. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири в будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від від 27 червня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі № 1462, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М . Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідност.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі позивача більше шести місяців, тобто з 2018 року, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Статтею 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При таких обставинах, з урахуванням наданих позивачем доказів, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.ст. 316-621, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 116, 150 ЖК України,

Outcome: approved