Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу згідно договору позики. Свій позов мотивує тим, що він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 доларів США, що да нень надання коштів еквівалентно 328576, 50 грн. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобов'язувалась повернути борг до 01 вересня 2014 року, згідно графіку, а саме 5000 дол. США до 01 червня 2014 року, 10000 дол. США до 01 липня 2014 року, 10000 дол. США до 01 серпня 2014 року та 10000 дол. США до 01 вересня 2014 року. Вказує, що відповідач лише частково виконала взяті на себе зобов'язання, а саме 02 червня 2014 року повернула 5000 дол. США. Однак в подальшому припинила виплату боргу. Просить стягнути з відповідача в його користь 393423 гривні боргу, а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала щодо стягнення заборгованості з врахування курсу гривні до долара на час надання позики, а саме 269188 гривень 50 копійок з врахування повернутих 5000 дол. США. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 35 дол. США, Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобов'язувалась повернути борг до 01 вересня 2014 року, згідно графіку, а саме 5000 дол. США до 01 червня 2014 року, 10000 дол. США до 01 липня 2014 року, 10000 дол. США до 01 серпня 2014 року та 10000 дол. США до 01 вересня 2014 року. (а.с. Також встановлено, що до дня звернення позивача в суд, відповідач повернула [PERSON] лише борг в сумі 5000 дол. США, решту боргу не повернула, чим порушила вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобов'язання по вищевказаному договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналіз встановлених судом обставин та наведених положень законодавства дає підстави зробити висновок, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо неправомірності стягнення боргу в іноземній валюті, оскільки позивачем заявлена вимога про стягнення боргу в гривневому еквіваленті. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути 30 000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 393 424 гривні. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Outcome: approved