Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] 09 грудня 2014 року придбав у [PERSON] автобус пасажирський марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун V=2461 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , що знаходиться на обліку у Великоновосілківському МРЕВ ДАІ Донецької області. За зазначений автомобіль позивач повністю розрахувався з відповідачем про що останній написав відповідну розписку. Проте, у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу посвідчений не був, а відповідач 09 грудня 2014 року видав [PERSON] довіреність на право користування та розпорядження зазначеним майном. У зв`язку з виникненням збройного конфлікту на території Донецької області [PERSON] був вимушений покинути місце свого проживання та разом з родиною переїхати у місто Нововолинськ Волинської області, де 09 червня 2015 року його було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. На теперішній час позивач не має можливості зареєструвати за собою право власності на зазначене майно, оскільки постановою державного виконавця накладено арешт на спірний автомобіль, як на майно відповідача. Крім того, термін виданого відповідачем доручення закінчився. Зазначені обставини унеможливлюють користування [PERSON] майном, яке фактично йому належить. Факт придбання позивачем у [PERSON] автомобіля підтверджується виданою останнім розпискою від 07 квітня 2015 року, згідно з якою відповідач підтверджує факт продажу автомобіля та відсутність будь-яких претензій з його боку до покупця (позивача). Договір доручення на підставі якого було видано довіреність, посвідчену 09 грудня 2014 року приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., укладений між сторонами є удаваним правочином у розумінні ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України. Фактично між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Таким чином, удаваний договір доручення, на підставі якого було видано довіреність, за своїми істотними умовами відповідає істотним умовам договору купівлі-продажу, тому до відносин, що виникли між сторонами слід застосовувати норми закону, що регулюють договір купівлі-продажу. Сторонами виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу, зокрема [PERSON] передав позивачеві спірний автомобіль, а [PERSON] прийняв від відповідача зазначений автомобіль та сплати за нього відповідні кошти. Отже, позивач набув право власності на вказаний автомобіль. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати договір доручення від 09 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, на підставі якого 09 грудня 2014 року приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1105, удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун V=2461 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 31 серпня 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи, яке відкладалось та було призначене на26 листопада 2020 року (а.с. 38). Від відповідача [PERSON] 26 листопада 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення, згідно з якими останній зазначає, що в 2013 році [PERSON] попросив відповідача поставити пасажирський автобус марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , на маршрут Вугледар-Докучаєвськ під документи [PERSON] , що останній і зробив. Зазначений автобус працював, відповідач заробляв кошти, а податки не сплачувались, оскільки [PERSON] казав, що все сплачує, однак насправді цього не робив. Просив суд розглянути дану справу на користь Мар`їнського управління ГУДПС у Донецькій області, а спірний автобус оголосити в розшук та виставити на торги на користь Головного управління ДПС у Донецькій області (а.с. 50). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником пасажирського автобусу марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун V=2461 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , визначено [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до довіреності від 09 грудня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., зареєстрованої у реєстрі за №1105, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатись (продавати, міняти, закладати, здавати в оренду тощо) належним відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автобусом пасажирським марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун V=2461 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] . Для чого уповноважив [PERSON] керувати зазначеним автомобілем, надав право продавати транспортний засіб, тощо. Довіреність видана терміном на п`ять років, до 09 грудня 2019 року з правом передоручення та з правом використання транспортного засобу на території України та за її межами тощо (а.с. 9). Згідно письмової розписки від 07 квітня 2015 року [PERSON] продав за генеральною довіреністю автомобіль марки «фольксваген», номер [NUMBER] , [PERSON] . Претензій до покупця не має (а.с. 10). Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 01 березня 2012 року, виданого Пенсійним фондом України, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, останній має третю групу інвалідності за загальним захворюванням (а.с. 11). Згідно довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи №751000224 від 09 червня 2015 року [PERSON] 28 травня 2015 року був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з міста Вугледар до міста Нововолинськ за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до рішень виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №152, №153, №154 від 18 квітня 2019 року, малолітнім [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2008 року народження, та неповнолітній [PERSON] , 2002 року народження, надано статус дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а.с. 13, 14, 15). Як вбачається з частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. З системного аналізу вищезазначених норм суд приходить до висновку, що істотними умовами договору купівлі-продажу щодо яких сторони мають досягти згоди для визнання такого договору укладеним є: предмет договору - майно (товар) та ціна такого майна (товару). Відповідно до вимог статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому, такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини першої статті 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Аналогічні правові позиція висловлені Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №707/1541/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17. Зміст такої правової позиції також міститься у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. На обґрунтування вимог позову [PERSON] посилається на те, що договір доручення на підставі якого видано останньому довіреність на користування та розпорядження спірним автомобілем, є удаваним правочином, оскільки між сторонами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою від 07 квітня 2015 року. Суд критично ставиться до зазначених позивача, оскільки як вбачається з зазначеної розписки від 07 квітня 2015 року [PERSON] продав [PERSON] за генеральною довіреністю спірний автомобіль, однак, зазначена розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору-купівлі продажу транспортного засобу, оскільки з зазначеної розписки не вбачається узгодження між сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема ціни предмета договору - транспортного засобу, яку [PERSON] як покупець мав сплатити відповідачу, як продавцеві. Окрім того, довіреність від 09 грудня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., зареєстрована у реєстрі за №1105, містить строк дії - до 09 грудня 2019 року, що також не може свідчити про волевиявлення відповідача на передання транспортного засобу у постійне користування, володіння та розпорядження [PERSON] . Тому, з наданих до суду доказів не можливо встановити дійсної спрямованості волі [PERSON] на здійснення продажу спірного рухомого майна та його передання у власність позивачеві, що є однієї з умов укладення договору купівлі-продажу, передбаченою ст. 655 ЦК України, - передання предмета договору у власність другій стороні. Більш того, розписка [PERSON] складена 07 квітня 2015 року, тобто майже через чотири місяці з дня складання сторонами довіреності від 09 грудня 2014 року, що також спростовує посилання позивача на те, що [PERSON] надаючи [PERSON] у 2014 році довіреність на користування та розпорядження спірним автомобілем, насправді діяли з метою здійснення його купівлі-продажу. З огляду на викладене, суд не знаходить будь-яких правових підстав для визнання договору доручення від 09 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, на підставі якого 09 грудня 2014 року приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1105, удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen LT35ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER] , а тому в даній частині вимоги позову задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачем права власності на транспортний засіб, суд виходить з наступного. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 (далі - Порядок №1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з пунктами 12, 16, 17 Порядку №1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-688цс15, та Верховного Суду у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 573/476/19. З огляду на викладене, зважаючи, що суд дійшов висновку про недоцільність та неможливість визнання договору доручення від 09 грудня 2014 року, укладеного між сторонами, на підставі якого 09 грудня 2014 року видано довіреність, удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі-продажу автомобіля, приймаючи до уваги, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, суд не вбачає будь-яких підстав для визнання за [PERSON] право власності на пасажирський автобус марки Volkswagen LT35ПЕ, 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а тому вважає необхідним у задоволенні даної частини вимог позову відмовити. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених [PERSON] вимог позову до [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно, а тому вважає доцільним та необхідним в їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданих до суду квитанцій про сплату №41189 від 15 травня 2020 року та №32924 від 21 серпня 2020 року позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду позову про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно у сумі 1681,60 гривень (а.с. 1, 31). З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про не доцільність задоволення вимог позову [PERSON] в повному обсязі, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає будь-яких правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а тому в дані частині вимог позову слід відмовити. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed