Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на майно: газовий котел «Данко» вартістю 10000,00 грн.; газова колонка «Ariston» вартістю 3000,00 грн.; водяний насос «Wilo» вартістю 1000,00 грн.; супутникова антена з мотором вартістю 3000,00 грн.; телевізійна антена з кабелем вартістю 300,00 грн.; 4 світильники на стелю вартістю 1500,00 грн.; болгарка «Фіолет» вартістю 2000,00 грн.; млинок для подрібнення зерна вартістю 4000,00 грн.; 10 тонн будівельного піску вартістю 1700,00 грн.; використані будівельні матеріали (дошки, двері) вартістю 1000,00 грн.; запчастини до техніки вартістю 1000,00 грн.; зернова сівалка вартістю 500,00 грн.; борона кінна вартістю 500,00 грн.; коса вартістю 300,00 грн.; запчастини від телевізорів, холодильників, радіо вартістю 1500,00 грн.; матеріали як металобрухт вартістю 500,00 грн.; дерев`яний стіл вартістю 500,00 грн.; машинка швейна електрична вартістю 3000,00 грн.; фотозбільшувач вартістю 500,00 грн.; тумба під мийку вартістю 500,00 грн.; тумба висяча вартістю 500,00 грн.; ялика пластмасова вартістю 500 грн.; штори вартістю 700,00 грн., а всього на суму 38000,00 грн. Крім того позивач просив визнати за ним право власності на золоті вироби, а саме ланцюжок, 50 см., 10 гр. вартістю 6000,00 грн.; обручку, 4 гр. вартістю 2400,00 грн.; перстень з камінцем ф. кольору вартістю 4800,00 грн.; ланцюжок, 40 см., 2 гр. (розірваний) вартістю 1200,00 грн.; підвіску з камінцем червоного кольору «серце», 3 гр. вартістю 1800,00 грн.; підвіску з бурштином, 2 гр. вартістю 1800,00 грн. Загальна вартість майна, на яке позивач просить визнати за ним право власності, становить суму в розмірі 59\~000,00 грн. Усе решта майно, що тут не перелічене, позивач просить залишити за відповідачкою, без конкретизації такого майна. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 02 вересня 1989 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] , який між сторонами розірвано згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 18.08.2017 року (29.08.2017 набрало законної сили). За час вказаного перебування у шлюбі та до моменту його розірвання ними було набуто у власність вказане та інше майно, яке згідно вищеописаного переліку позивач просив визнати за ним на праві особистої приватної власності, а інше майно, яке тут не перелічено, просить залишити за відповідачкою. Вищевказане спірне майно знаходиться у володінні відповідачки, яка на неодноразові звернення позивача про поділ спільного майна, відмовляється від поділу спільного сумісного майна, а тому просить позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 29.08.2017 року така передана для розгляду судді Буського районного суду Львівської області Мельнику С.Р. Ухвалою судді [PERSON] від 06.11.2017 року в даній справі відкрито провадження. Після заміни складу суду в зв`язку зі звільненням у відставку судді [PERSON] , вказану справу передано для розгляду судді Буського районного суду Львівської області Косу І.Б. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді [PERSON] від 02.03.2020 року дану позовну заяву прийнято до свого провадження із розглядом справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, виходячи із вищенаведених мотивів. Крім того покликався на те, що після звернення відповідачки із позовом до суду, його виселили з житлового будинку по [ADDRESS] , у зв`язку з чим він змушений був переїхати проживати до своєї матері по [ADDRESS] , де позивач по даний час постійно проживає. У березні 2017 року між ним і відповідачкою було досягнуто усної домовленості про добровільний поділ майна між ними, який з вини відповідачки так і не відбувся, що змусило його звернутись до суду із цим позовом. При цьому, позивач зауважив, що частину майна відповідачка йому повернула, а саме: холодильник, морозильну камеру, пральну машину, газову плиту, два телевізори, перину та подушки. Згодом він також забрав такі речі: скутер, запасні частини до автомобіля, диски до автомобіля, інструмент та інші дрібні речі. При цьому вищевказане майно позивач перевозив поетапно на автомобілі ВАЗ 2109 та причепі до нього, які були ним придбані в шлюбі, проте, на думку позивача, є його особистою власністю. Відтак, позивач просить повернути йому перелічені у позовній заяві речі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги не визнає, повністю заперечує та просить у задоволенні позову відмовити повністю. Свої інтереси в судовому засіданні доручає представляти адвокату Волошину С.В., якому вона повністю довіряє. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Волошин С.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, покликаючись на безпідставність заявленого позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами факту існування спірних речей, доказів їх вартості та періоду придбання, а доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Зокрема позивач не надав жодних доказів щодо походження таких речей, їх вартості, коли і ким вони придбані та де знаходяться. Окрім того, значна і вартісна частина спільного майна, як визнав сам позивач, була ним забрана раніше. Також арифметичний підрахунок речей у позовній заяві містить невідповідності щодо їх сумарної вартості. Крім того, оскільки позивач у позовній заяві зазначив, що спірне майно є особистою власністю відповідачки, що у свою чергу виключає задоволення такого позову. При цьому, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву від представника відповідачки, доводи якого зводяться до вищеописаних мотивів сторони відповідача. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачки, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02 вересня 1989 року, від якого мають дорослих дітей. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року, яке вступило в законну силу 29.08.2017 року, указаний шлюб між сторонами було розірвано. Позивач покликається на те, що перелічене ним у позовній заяві майно є особистою приватною власністю відповідачки, на яке він просить визнати за ним право власності в судовому порядку. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України закріплено принцип, за яким майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (п. 23, п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому, суд вважає, що при розгляду спору про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Виключно у разі, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі вимог статті 60 СК України. Згідно положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог, документально не підтверджено вартість майна, не доведено, що спірне майно придбане за час перебування у шлюбі та ким воно придбане. Також клопотань про призначення судом експертизи щодо визначення вартості спірного майна сторонами заявлено не було. За таких обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати (сплачений судовий збір) покладаються на позивача, ураховуючи відмову в позові. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed