Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з Міністерства оборони України моральну шкоду заподіяну в результаті ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків військової служби в сумі 100000 гривень. Позивач [PERSON] і представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов і пояснили, що в ході проходження позивачем військової служби, позивач отримав ряд захворювань, внаслідок яких безстроково став інвалідом ІІ групи. У зв`язку з наведеним, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, працевлаштуватись, та вимушений витрачати значні кошти на ліки для нормалізації свого самопочуття. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що дійсно [PERSON] був звільнений з військової служби за станом здоров`я у зв`язку із хворобою. Однак вважає, що у справі не доведено неправомірність дій командира військової частини, та причинно-наслідковий зв`язок із причиненою позивачу шкодою, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Вважає, що позивач є фізично здоровою людиною, у зв`язку з чим не обмежений у виборі працевлаштування, і зможе реалізувати себе. Крім того вказав, що викладені позивачем обставини є підставою для виплати йому одноразової грошової допомоги, а не моральної шкоди. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України з 21 квітня 1998 року по 29 квітня 2002 року (а.с.56-57). Згідно копії свідоцтва про хворобу №117 від 14 березня 2002 року, (а.с.62), Госпітальна військово-лікарська (психіатричного профілю) комісія, поставила [PERSON] діагноз «Шизофренія, проста форма, дебют» захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Також [PERSON] визнано непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку. За копією витягу з наказу Командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) Міністерства оборони України №128 від 11 липня 2002 року (а.с.8), старшого лейтенанта медичної служби [PERSON] , звільненого наказом Головнокомандувача Сухопутних військ ЗСУ №71 від 29 квітня 2002 року з військової служби в запас за п.67 п.п.«б» (за станом здоров`я), з 10 липня 2002 року виключено із списків особового складу частини та направлено до військового обліку до Ленінського РВК Запорізької області. 11 липня 2002 року [PERSON] призначена пенсія за інвалідністю (а.с.9, 55). Згідно копії акту огляду МСЕК серії АВ №0547167 (а.с.9), в результаті повторного огляду [PERSON] , 03 вересня 2015 року йому безстроково встановлена друга група інвалідності. Захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Висновок про умови і характер праці непрацездатний. За п.11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03 грудня 2009 року №1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. Як вказують п.п.12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03 грудня 2009 року №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Крім цього, [PERSON] перебував на лікуванні в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, в тому числі в періоди з 13 вересня по 07 жовтня 2005 року (а.с.54), з 11 по 27 серпня 2008 року (а.с.52), з 01 по 17 серпня 2011 року (а.с.51), з 10 серпня по 03 вересня 2015 року (а.с.53). Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст.ст. 23, 1167 ЦК України). Крім того, ч.1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Із матеріалів справи вбачається, що захворювання, яке отримав позивач, пов`язане з проходженням військової служби. Причинний зв`язок встановлено як висновком МСЕК Серії АВ №0547167 від 03 вересня 2015 року, так і підтверджено Госпітальною військово-лікарською (психіатричного профілю) комісією в свідоцтві про хворобу №117 від 14 березня 2002 року, і узгоджується з іншою дослідженою медичною документацією. Таким чином [PERSON] , отримавши захворювання пов`язане з проходженням військової служби, безстроково став непрацездатним інвалідом другої групи, що є беззаперечною підставою для відшкодування йому, в тому числі і спричиненої моральної шкоди. Обставин, що у цьому випадку можуть усунути відповідальність відповідача за спричинену шкоду, судом не встановлено.\~ Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь моральних і фізичних страждань позивача, який протягом багатьох років щодня переживає душевні і фізичні страждання та у зв`язку з позбавлений нормального життя, втратив працездатність. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки судом встановлено, що каліцтво позивача, яке призвело до стійкої втрати працездатності є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, суд приходе до висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. При цьому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача, суд вважає за необхідне оцінити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 гривень, що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. В даному випадку, належним відповідачем повинно бути саме Міністерства оборони України, а не командування військової частини. Так, ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Вказані вище висновки суду також відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, який згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов`язковим для судів. Позиція представника відповідача, що викладені позивачем обставини є підставою для виплати йому одноразової грошової допомоги, а не моральної шкоди, також не відповідає нормам діючого законодавства. Так, статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що одноразова грошова допомога у разі інвалідності військовослужбовців це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби. Однак, вказана одноразова допомога, є окремим видом гарантії в системі правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Натомість право військовослужбовця на отримання компенсації заподіяної моральної і матеріальної шкоди, передбачене вже статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і є іншим окремим видом в системі таких гарантій, яка ґрунтується на нормах ЦК України. Чинним законодавством не передбачено заборони одночасного застосування як положень ст. 16, так і положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов, стягнувши на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 гривень. Судовий збір, у розмірі встановленому на час подання позову для вимог майнового характеру відповідно до задоволеної частини позову, згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial