Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом посилаючись на ту обставину, що у грудні 2008 року приїхав до с. Лабушне Кодимського району Одеської області з метою постійного проживання, де йому для тимчасового проживання було запропоновано оселитись в житловому будинку, який згідно технічного паспорта належав померлому [PERSON] . З наявних у нього відомостей спадкоємці після смерті [PERSON] не звертались із заявами про прийняття спадщини. Позивач продовжує проживати у згаданому житловому будинку з надвірними спорудами. У зв`язку з чим позивач вважає, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою на якій воно розташоване, здійснює догляд, утримання і ремонт будинку, сплачує спожиті за цією адресою комунальні послуги, більше десяти років, а тому внаслідок добросовісного безперервного володіння чужим майном просить визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не з`явився, при цьому відповідач надав до суду клопотання від 21.10.2020 № 02-13/760 (а.с.27) про розгляд справи за його відсутності його представника. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Згідно змісту копії акту обстеження житлово-побутових умов проживання складеного депутатом Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області 28.01.2020 року (а.с.7) [PERSON] проживає в будинку померлого [PERSON] без оформлення документів, при цьому зі слів самого [PERSON] встановлено, що в даному будинку останній проживає більше десяти років і сплачує за комунальні послуги. При цьому в письмових заявах [PERSON] і [PERSON] від 22.01.2020 року (а.с.8-9), посвідчених сільським головою с. Лабушне Кодимського району Одеської області, зазначено, що позивач [PERSON] проживає в житловому будинку [ADDRESS] , померлого [PERSON] , з грудня 2008 року. Технічним паспортом виготовленим 31.01.2020 року (а.с.10-15) підтверджується наявність житлового будинку з господарськими надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] спорудженого в 1940 році. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч.4\~ст.\~344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Така правова позиція зазначена в пунктах 43, 46-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), яка також застосована Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 442/7094/15-ц (провадження № 61-17625св19). У зв`язку з чим та на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норми ст. 344 ЦК України, викладені в вище зазначених постановах Верховного Суду Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу ч.5 ст.\~81\~ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.1-2 ст.\~83\~ЦПК України,\~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Водночас ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак, позивачем [PERSON] на надано\~жодних доказів\~прийняття в\~експлуатацію об`єкта\~нерухомості \~житлового будинку\~з господарськими\~надвірними будівлями\~та спорудами\~ [ADDRESS] , правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність права власності на нього, зокрема за життя [PERSON] , або його державної реєстрації. Зазначене не дає можливості підтвердити заволодіння саме чужим майном. При цьому, суд звертає увагу на те, що технічний паспорт виготовлений на спірний житловий будинок не є правовстановлюючим документом на нього, але підтверджує його спорудження в 1940 році. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013\~року\~№ 24-753/0/4-13 (за результатом засідання пленуму ВССУ від 01.03.2013 року) за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Проте при поданні позовної заяви до суду позивачем відповідно до вимог ч.1 ст. 83 ЦПК України не було подано правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, під час підготовчого провадження клопотань про витребування відповідних доказів в порядку ст. 84, 197 ч.2 п.7 ЦПК України від позивача на адресу суду не надходило, а згідно першого речення ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду за умови відсутності підстав зазначених у другому реченні згаданої вище процесуальної норми. Водночас із цим ч.4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Під час судового розгляду позивач [PERSON] \~надав пояснення,\~згідно змісту\~яких виходить,\~що в\~нього відсутні\~відомості про\~прийняття спірного\~житлового будинку\~до експлуатації\~та існування\~права власності\~на нього. Таким чином\~суд вважає,\~що зазначена\~в позовній\~заяві обставина\~про те,\~що спірний\~житловий будинок\~належав померлому[PERSON] за життя не є встановленою та має характер припущення позивача. В свою чергу ч.6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин виключається можливість переходу права власності на спірний житловий будинок, зокрема в порядку набувальної давності, оскільки відсутні підстави вважати, що спірний житловий будинок, як об`єкт\~нерухомості,був прийнятий в\~експлуатацію,\~а у\~чужої особи\~(в\~розумінні положень\~норми ст.\~344\~ЦК України)\~взагалі виникло\~(набуте)\~право власності\~на нього. Крім цього, в самій позовній заяві позивачем [PERSON] \~зазначено,\~що вселення\~для проживання\~до вище\~згаданого будинку\~мало тимчасовий\~характер,\~тобто володіня спірним майном здійснювалось не як власником, що в свою чергу виключає ознаку добросовісності заволодіння. В свою чергу наявність ознак щодо відкритості, безперервності та давності володіння самі по собі або в сукупності не дає підстав для набуття права власності за набувальною давністю у випадку відсутності ознак добросовісності заволодіння чужим майном. Враховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed