Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовом про захист права споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що 10 червня 2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування трактор МТЗ-83.1.26, а він сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Того ж дня, як передбачено умовами договору, позивач здійснив платіж у розмірі 59000 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон». При цьому менеджер відповідача запевнив його, що вказана сума є повною вартістю товару, а сам договір просто формальність і в день підписання цього договору позивач отримає предмет лізингу. Вже після сплати вказаного платежу позивачу запропонували підписати додатки до зазначеного договору де було визначено повну вартість предмету лізингу, що є значно більшою ніж обумовлена раніше сума. Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 590000 грн; комісія за організацію (10 %) - 59000 грн., комісія за передачу (3%) - 800 грн. Предмет лізингу позивач не отримав, а через декілька днів представник ТОВ «ЛК «Еталон» пояснив, що позивач сплатив лише комісію за організацію, а не вартість транспортного засобу. 16.06.2016 р., позивач звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із повідомленням про незгоду з такими умовами договору та його розірванням в судовому порядку та запропонував відповідачу повернути сплачені ним кошти в сумі 59000 грн. В телефонному режимі представник ТОВ «ЛК «Еталон» повідомив позивача про те, що в випадку розірвання договору, одноразова сплата за організацію та оформлення договору під час його укладення в розмірі 59000 грн. поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.12 статті 12 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання - передачі предмета лізингу комісія за організацію цього договору лізингоодержувачу не повертається. Вважає, що умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими оскільки вказаний договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін та порушує вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже вказаний договір фінансового лізингу від 10.06.2016 р., підлягає до визнання його недійсним. Договір фінансового лізингу № 004199 від 10 червня 2016 року, укладений між [PERSON] і ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було, що є ще одним підтвердження незаконності укладеного договору фінансового лізингу. Просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004199 від 10.06.2016 р. укладений між [PERSON], і.к. [NUMBER] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», код ЄДРПОУ 38865527. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», код ЄДРПОУ 38865527, 59000 грн. на користь [PERSON], і.к. [NUMBER]. Покласти судові витрати на відповідача. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача до суду не зявився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позову, при цьому вказував на те, що договір фінансового лізингу, укладений з [PERSON], вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Встановлено, що 10.06.2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та [PERSON], був укладений договір фінансового лізингу№ 004199, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування трактор МТЗ 82.1.26, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.(п.1.1 договору). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносин, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), що передбачено ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ч.2 ст.806 ЦК України). Предмет лізингу (згідно п. 5.1 Договору) передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодався авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Того ж дня, як передбачено умовами договору, [PERSON], здійснив платіж у розмірі 59000 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон», що підтверджується квитанцією №15128687 від 10.06.2016 року. 21.06.2016 р., [PERSON], звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із повідомленням про незгоду з такими умовами договору та його розірванням в судовому порядку та запропонував відповідачу повернути сплачені ним кошти в сумі 59000 грн. Судом встановлено, що відповідач на даний час не передав позивачу предмет лізингу по вказаному договору. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу трактор МТЗ 82.1.26 є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015р. справа №6-2766 цс15. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. У договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у розділі 12 договору передбачена сплати лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими. Також, несправедливими умовами правочину є пункти договору фінансового лізингу: 5.4 (умови щодо можливості зміни вартості предмета лізингу й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю), 8.3, 8.8, 8.12 (умови щодо коригування лізингових платежів та проведення індексації розміру лізингової плати). За таких обставин договір фінансового лізингу № 004199 від 10.06.2016 року має бути визнаний судом недійсним з моменту вчинення та з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені кошти в розмірі 59000 грн, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1378 грн на користь держави не сплачений позивачем при подачі позовної заяви. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved