Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення майстерні по [ADDRESS] площею 152,7 кв.м., посилаючись на те, що з 2003 року добросовісно заволодів даним приміщенням та продовжує відкрито та безперервно ним користуватися. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Неживок І.В. у судове засідання не прибули, до суду представник позивача надав заяву в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради у судове засідання не прибув, до суду надав заяву в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в 2003 році добросовісно заволодів частиною нежитлового складського приміщенням за адресою [ADDRESS] , площею 152,7 кв.м., та відкрито, безперервно володіє вказаним нерухомим майном по теперішній час, тобто вже більще 10 років, що підтверджується довідкою № 215 від 27.08.2020 року виданою виконавчим комітетом Галайківської сільської ради(а.с. 15). Будь які правовстановлюючі документи на дану будівлю відсутні. За зверненням позивача рішенням Галайківської сільської ради приміщенню присвоєно адресу: [ADDRESS] , а також було виготовлено технічний паспорт на вказану будівлю (а.с. 8-12). Згідно копії висновку про ринкову вартість вищезазначеної частини нежитлового приміщення станом на 03.02.2020 року ринкова вартість даної частини скаладає 51920 грн. (а.с. 13) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203395940 від 09.03.2020 року відомості щодо будівлі за адресою [ADDRESS] відсутні ( а.с. 14). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Суб`єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). Таким чином, враховуючи вищевикладене обгрунтування, суд вважає, що позивач добросовісно заволодів даним майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися об`єктом нерухомого майна, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивач на законних на те підставах набув право власності на частину нежитлового складського приміщення за набувальною давністю, на підставі чого позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved