Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду 05.12.2016 року з вищезгаданим позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що пропрацював у відповідача 27 років 6 місяців слюсарем та електрослюсарем в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Актом розслідування причини виникнення професійного захворювання від 12.11.2009 року підтверджена вини відповідача. Довідкою МСЕК встановлена третя група інвалідності та 40% втрати працездатності. У звязку з захворюванням порушено нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, відчуває загальну слабкість, втому, постійні болі; змушений проходити курси лікування, що призводить до фізичних та моральних страждань. Вважає , що відповідачами має бути відшкодована моральна шкода, просить стягнути на його користь по 433524,00 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб з кожного відповідача. Позивач у судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 23.11.2016 року) /а.с.18/ підтримала заявлені позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві та просила їх задовольнити. Зазначив, що в звязку професійними захворюваннями, втратою працездатності в розмірі 40%, позивач зазнає фізичного болю та моральних страждань, які мають бути відшкодовані відповідачами. Представник відповідача [PERSON] «Північний ГЗК » [PERSON] (довіреність №62/12 від 10.05.2016 року, дійсна до 30.04.2017 року) позов не визнала. Зазначала, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинен був знати про шкідливі фактори та умови праці. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань, не доведено сам факт спричинення моральної шкоди та її розмір. Втрата працездатності 40% встановлена в 2012 році, пять років позивач не проходить огляд в МСЕК; позивач щорічно проходить щорічне лікування у звязку з профзахворюванням один раз на рік досить нетривалий час (десять днів) , у 2014 році двічі. Втрачений заробіток щомісячно відшкодовується Фондом соціального страхування у вигляді щомісячної страхової виплати, тому вважає розрахунок моральної шкоди необґрунтованим. У задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлена, надали через канцелярію до суду свої заперечення, відповідно до яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог, які стосуються стягнення моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті [PERSON] Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом, із трудової книжки встановлено, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці [PERSON] з 03.02.1978 року працює слюсарем та електрослюсарем на підприємстві відповідача по теперішній час (а.с.5-9). З них 27 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №36 (форма П-4), складеним 12.11.2009 року, комісією в складі представників підприємства відповідача, страхового експерту Фонду соціального страхування, завідувача поліклініки №2 ТОВ «Медиком». В пункті 16 Акту зазначено обставини, при яких [PERSON] отримав два професійні захворювання, а працюючи з 03.02.1978 р. по 15.09.1981 р. слюсарем черговим та з ремонту устаткування на карєрах поверхні, а з 01.08.1985 р. по теперішній час електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на карєрі та на відвалах Ганнівського карєру виконував роботи по монтажу та демонтажу, ремонту, наладці, опробуванню, технічному обслуговуванню механічної та електричної частин складних і особливо складних машин, вузлів і механізмів, апаратури, установок автоматичної дії. При цьому умови праці характеризуються запиленістю повітря робочої зони підвищених параметрів у звязку з несвоєчасними пилеподавленням на автомобільних шляхах, забоях та пилячих майданчиках (а.с.7). В пункті 19 Акту винним і виникненні професійного захворювання зазначено керівника підприємства Північний ГЗК з 03.02.1978 року по 1996 рік, роботодавець ВАТ «Півн.ГЗК» по теперішній час ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» (а.с.8). Відповідно до висновку МСЕК 29.05.2012р. йому повторно встановлено 40% втрати працездатності по ХОЗЛ безстроково з 29 травня 2012 року, а також визнано інвалідом 3 групи. Рекомендовано санаторно-курортне лікування, медикаментозне лікування, ВМП (а.с.5). Позивач [PERSON] в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, що підтверджується виписними епікризами (а.с.10-13). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність(відсутність) професійного характеру захворювання від 03.04.2012 року №672 встановлено хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт друга ст., емфізема легень другої ст.) ЛН другого ступеня Захворювання професійне (15.10.2009 р.) (а.с.14). Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності, в зв'язку отриманим професійним захворюванням , яке виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.\~237-1\~КЗпП України\~може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до [PERSON] «Північний ГЗК » є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку вплив дії вібрації та пилу, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, як одного із шкідливих факторів, що став причиною отримання двох професійних захворювань позивача, а причиною цього було саме недосконалість робочих місць, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання №36 від 12.11.2009 р. не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Північний ГЗК » - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Що стосується доводів представника [PERSON] «Північний ГЗК » про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Відповідно до вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм \~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом форми П-4 №36 від 12.11.2009 р., що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу - [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав два професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 40 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки, оскільки має хронічне обструктивне захворювання легень , має постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для нього роботу, в результаті прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем [PERSON] «Північний ГЗК » позивачу шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням адміністрацією [PERSON] «Північний ГЗК » вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 40 відсотків, перенесення фізичного болю, проходження постійного лікування, а звідси перенесення моральних переживань. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність позивач пропрацював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 34000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. У задоволенні позову до відповідача Відділення ВД ФССНВВ слід відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачено на теперішній час відшкодування моральної шкоди цим державним органом. Позивачем не доведений також факт невиконання цим відповідачем своїх обовязків, передбачених ст. 1 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності та наявність причинно-наслідкового звязку між таким невиконанням та заподіянням моральної шкоди позивачеві. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Північний ГЗК » - повинен виплатити Позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Таким чином, в частині позовних вимог до відповідача Відділення ВД ФССНВВ, суд приходить до висновку про їх безпідставність, тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial