Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] , його особистою приватною власностю. В обґрунтування позову вказує, що йому та [PERSON] , яка є його матір`ю, на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.01.2000 року за реєстраційним № 1-00-202131 на підставі розпорядження № 542, право власності на яку зареєстровано в КП «ХМБТІ» 25.01.2000 року та записано в реєстрову книгу П-1-38261, належала квартира [ADDRESS] . 30.09.2000 року він з [PERSON] уклали шлюб, від якого мають доньку [PERSON] , 2001 року народження. 04.05.2006 року він та [PERSON] здійснили продаж квартири [ADDRESS] , та того ж дня 04.05.2006 року позивач за кошти, отримані від продажу вказаної квартири, придбав квартиру [ADDRESS] . 06.02.2008 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано, проте за усною домовленістю відповідач продовжила проживати в спірній квартирі до моменту досягнення дочкою повноліття. Він з 03.02.2007 року у спірній квартирі не проживає та фактично не користується власністю. З часу розірвання шлюбу до часу звернення до суду з даним позовом накопилась заборгованість за несплату комунальних послуг, неодноразово видані судові накази про стягнення сум боргу за такі послуги. [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя та образливо ставиться до інших осіб, отримувала зауваження від працівників поліції щодо свої поведінки. У зв`язку з відмовою відповідача [PERSON] покинути спірну квартиру після досягнення дочкою повноліття, він звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про дань та час розгляду справи повідомлена належно, заяв про розгляд справи за її відсутністю не надходило. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги визнала та підтримала, просила їх задовольнити, не спростовувала фактичні обставини справи викладені у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. 30.09.2000 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають доньку [PERSON] , 2001 року народження. [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю позивача, на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.01.2000 року за реєстраційним № 1-00-202131 на підставі розпорядження № 542, право власності на яку зареєстровано в КП «ХМБТІ» 25.01.2000 року та записано в реєстрову книгу П-1-38261, належала квартира [ADDRESS] . 04.05.2006 року [PERSON] та [PERSON] здійснили продаж квартири [ADDRESS] , та того ж дня 04.05.2006 року позивач за кошти, отримані від продажу вказаної квартири, придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідними договорами купівлі - продажу, наявними в матеріалах справи. 06.02.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Вбачається, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира позивачем була придбана за особисті кошти, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю. Враховуючи вище викладене та беручи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позову, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що квартира є особистим його майном, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі у зв`язку з цим суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved