Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заставнівського районного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], в якій просить визнати договір дарування 78/100 частки житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в м.Заставна, 2-й провул. Полтавський, 6, який укладений між [PERSON] та [PERSON], і посвідчений приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу [PERSON] 21.11.2013 удаваним та визначити, що був укладений договір купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у його власності перебуває частина житлового будинку, який розташований в м. Заставна, 2-й провул. Полтавський, 6 Чернівецької області. Згідно рішення Заставнівського районного суду від 27.11.2008 йому виділено в натурі частину будинковолодіння, яке розташоване в м. Заставна, 2-й провул. Полтавський, 6 Чернівецької області, частка якого становить 22/100, а відповідачу [PERSON] виділено 78/100 часток. Реєстрацію права власності було здійснено в грудні 2008 року. Позивач посилається на те, що протягом 2000-2009 роки він перебував за межами України, а тому у вказаному будинку не проживав. Повернувшись із-за кордону, і маючи намір поселилися у вказаний будинок разом із своєю сім»єю, дізнався, що його мати [PERSON] передала в користування свою частку у вказаному будинку [PERSON] Пізніше, а саме в 2014 році йому стало відомо, що [PERSON] користується вказаним будинком на підставі договору оренди. В серпні 2015 року при черговому відвідуванні вищевказаного будинку із слів [PERSON] дізнався, що останній є власником будинку, оскільки купив в його матері її частку будинку. У звязку з чим він звернувся до реєстраційної служби Заставнівського РУЮ із запитом про зясування хто є співвласником будинку. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що власником 78/100 житлового будинку, який розташований в м. Заставна по 2-му провул. Полтавський , 6 є [PERSON] на підставі договору дарування, який посвідчений 21.11.2013 приватним нотаріусом Заставнівського районного округу [PERSON] Позивач зазначає, що зі слів сусідів та самого [PERSON] дізнався, що вказаний будинок був саме куплений за кошти бабусі останнього [PERSON] Враховуючи наведене позивач вважає, що відповідачі, укладаючи між собою договір дарування частини житлового будинку, фактично приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу частини житлового будинку, який вони насправді вчинили. Вважає, що укладений між відповідачами договір дарування частини житлового будинку, який вчинений для приховування насправді договору купівлі-продажу порушує його права, як співвласника будинку, який має переважне право перед [PERSON] на купівлю частки у спільній частковій власності. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, обґрунтувавши його вищенаведеним. Представник позивача [PERSON] вказав суду, що [PERSON] згідно рішення Заставнівського районного суду виділено частка в натурі житлового будинку, який розташований м.Заставна по 2-му провул. Полтавський, 6. Фактичне відокремлення часток не відбулося до сьогоднішнього дня. Укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] є удаваним, оскільки укладений для приховування договору купівлі- продажу , і порушує права позивача, як співвласника будинку, який мав переважне право перед [PERSON] на купівлю частки у праві спільної часткової власності. Про те, що між відповідачами була домовленість про купівлю будинку підтверджувала і сама бабуся [PERSON] [PERSON], яка особисто про це вказувала. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] побудували житловий будинок в м.Заставна по 2-му провул. Полтавський, 6 за власні кошти, а пізніше і за кошти , які [PERSON] заробляла, перебуваючи на заробітках в Греції. В 1999 році помер її чоловік. Донька [PERSON] від спадщини, яка залишилася після смерті батька відмовилася. Рішеннями Заставнівського районного суду було визнано частки позивача та відповідача у праві власності на вказаний житловий будинок та реально поділено будинок між сторонами. В послідуючому, а саме в 2008 році після поділу будинку в натурі, в ньому ніхто не проживав. В 2010 році в спірному будинку почав проживати та здійснювати догляд за ним [PERSON] Оскільки останній тривалий час проживав у вказаному будинку, то [PERSON] вирішила подарувати його йому. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що у зв»язку із тим, що батько [PERSON] вигнав їх із будинку, то останній разом із матір»ю змушені були орендувати квартиру. [PERSON] та [PERSON] перебували у дружніх відносинах, а тому починаючи із 2010 року [PERSON] разом із [PERSON] проживали в будинку, що розташований в м.Заставна по 2-му провул. Полтавський, 6. Після повернення [PERSON] із Греції, вона мала на меті продати вказаний будинок, однак покупців не було. [PERSON] вважав, що будинок буде йому. В 2013 році [PERSON] подарувала вищевказаний будинок [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Так, судом встановлено, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.09.2007 визнано за [PERSON] право власності на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 30.04.1999 року, а саме на 5/6 частини житлового будинку з господарським спорудами по 2-му провулку Полтавському, 6 в м. Заставна Чернівецької області. За [PERSON] визнано право власності на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] на 1/6 частину вищезазначеного будинку з господарськими спорудами ( а.с.8). 27.11.2008 рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області проведено поділ вказаного будинку між співвласниками з виділенням часток в натурі. Зокрема позивачу [PERSON] перейшло у власність 22/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, а відповідачу [PERSON] виділено 78/100 частки даного будинковолодіння (а.с.9-10). Державна реєстрація зазначеного права власності відбулася 24.12.2008, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно ( а.с.11-12) 21 листопада 2013 року [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарований) уклали договір дарування, згідно якого дарувальник передала безоплатно у власність, а Обдарований прийняв у власність, як дарунок належні Дарувальнику на праві приватної власності 78/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: м. Заставна, 2-ий пров. Полтавський, буд.6 Чернівецької області. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Приписами ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] вважає, що насправді між [PERSON] та [PERSON] було вчинено договір купівлі-продажу, а сторонами договору нотаріально посвідчено укладання договору дарування з метою приховування цього правочину. Отже предметом спору є визнання удаваним договору дарування від 21.11.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026цс16. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Як зазначено в узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що будинок, який розташований по 2-му провул. Полтавський, 6 в м. Заставна будувався всією їхньою родиною. Під час перебування матері в Греції, батько за кошти, які мати передавала робив ремонт будинку. До 1999 року, а саме до смерті батька відносини в родині були добрі. Після смерті батька почалися ділити вищевказаний будинок. В 2000 році він поїхав на заробітки для того, щоб заробити кошти на придбання будинку для своєї сімї. Під час перебування його за кордоном в будинок, який вони раніше проживали були поселені квартиранти, які час від часу змінювалися. Останніми квартирантами були [PERSON] та її син [PERSON] У 2007-2008 роках, згідно рішень Заставнівського районного суду відбувся розподіл спірного будинковолодіння, згідно якого йому виділено в натурі його частину, яка становить 22/100, а його матері [PERSON] виділено 78/100 будинку. За час його перебування за кордоном мати намагалася продати вказаний будинок. Повернувши із-за кордону, він навідувався до будинку, однак увійти в будинок не міг, оскільки там проживали квартиранти. В послідуючому, а саме в 2014 році прийшовши до будинку, замок на вхідних дверях був поламаний, увійти в будинок не міг. В 2015 році дізнався , що мати свою частку спірного будинку подарувала [PERSON], але зі слів останнього дізнався, що він купив вказаний будинок. Крім того [PERSON] вказав суду, що він раніше своїй матері пропонував купити її частку будинку, однак вона відмовлялася. Також до нього приходила разом із матірю [PERSON] з пропозицією купити будинок, але він їх вигнав. Вважає, що при укладанні договору дарування, а насправді договору купівлі-продажу, порушене його право як співвласника, який мав переважне право перед іншими особами на його придбання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав суду, що являється сусідом Татаренків. Йому відомо, що після смерті [PERSON], дружина останнього [PERSON] та син [PERSON] поділили хату між собою, яка розташована по 2-му провул. Полтавський, 6 в м.Заставна. Між позивачем та його матір`ю був конфлікт із-за того, що не могли визначитись, кому залишиться будинок. На той час [PERSON] разом із своєю матір`ю [PERSON] орендували у [PERSON] частину вказаного будинку. Йому також відомо, що [PERSON] хотіла продати свою частку будинку за 50 тис. доларів. До нього неодноразово зверталися люди, які хотіли купити будинок, він їх відправляв до [PERSON] Під час перебування [PERSON] в Греції позивач проживав у спірному будинку, доглядав за ним, там була вода, газ та опалення. В якому стані будинок був у 2008 році, такий його стан і на даний час. Крім того свідок вказав, що зі слів [PERSON] знає про те, що вона купила вказаний будинок за кошти, які їй дала [PERSON], а також це йому казав [PERSON] Пізніше [PERSON] стверджував, що будинок був йому подарований [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що проживала по сусідству із будинком, який належав [PERSON] На даний час в даному будинку проживає [PERSON] До вселення останнього в будинку були різні квартиранти. Їй відомо, що два роки тому [PERSON] та [PERSON] робили ремонт в будинку, оскільки [PERSON] має на меті продати будинок. Щоб хтось приходив із покупців до будинку не знає, ніколи нікого там не бачила. Будинком постійно розпоряджалася [PERSON] Свідок вказала, що зі слів [PERSON] знає, про те, що він давав матері 20 тис. доларів за її частку в будинку, однак вона не бажала продавати свою частку йому. Свідку також відомо, що [PERSON] подарувала свою частку будинку , при тому, що мала намір його продати. На даний час будинок в запущеному стані, потребує ремонту. Зазначені обставини спростовуються показаннями інших свідків. Зокрема, відповідач [PERSON], яка будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка вказала суду, що являється матірю позивача. Житловий будинок, який розташований по 2-му провул. Полтавський, 6 в м. Заставна розпочали будувати разом із чоловіком в 1975 році, а в 1995 році перейшли проживати до нього. Право власності на будинок було оформлено на чоловіка. До 2000 року вона перебувала на заробітках в Греції. В 1999 році її чоловік [PERSON] помер. В 2001 році вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Донька [PERSON] відмовилася від своєї частки в спадщині після смерті батька. На підставі рішень Заставнівського районного суду вона успадкувала 5/6 частин будинку, а її син -1/6. Протягом тривалого часу до будинку ніхто не дивився, а тому вона хотіла продати його. Син не погоджувався продавати, і не бажав купити у неї її частку, оскільки вважав, що увесь будинок його та бажав, щоб вона подарувала йому свою частку. Восени мама [PERSON] [PERSON] прийшла до неї та запропонувала здати належну їй частину будинку в оренду, на що вона погодилася. [PERSON] вказала суду, що оскільки її син [PERSON] відмовляється продавати свою частину будинку, а її частку будинку ніхто не купляв, вона вирішила, що свою частку будинку подарує [PERSON], оскільки він потребує житла. Грошей за будинок ні від кого не брала. [PERSON] вказала суду, що із [PERSON] ніколи не домовлялася про продаж будинку. На даний час вона проживає у своєї доньки [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється рідною сестрою позивача та донькою [PERSON] Будинок, який розташований в м. Заставна, 2-й провул.Полтавський 6 будувався її батьками. В 1994 році її мати [PERSON] поїхала в Грецію, щоб допомогти брату [PERSON] в будівництві свого будинку. Після смерті батька відкрилася спадщина на вказаний будинок. Вона, як спадкоємець за законом відмовилася від своєї частки на користь матері, а брат претендував на свою частку. За час перебування за кордоном мати висилала брату кошти на будівництво будинку, однак він цеглу на будинок так і не купив. Також брат вимагав у матері гроші на перекриття спірного будинку, оскільки дах потребував ремонту. Однак і його не поремонтував. З 2000 року [PERSON] разом із своєю сімєю перебував на заробітках в Іспанії, а в 2005-2006 роках придбав власний будинок, в якому проживає на даний час. В спірному будинку протягом тривалого часу ніхто не проживав, а тому вона доглядала за ним. Свідок вказувала, що пропонувала брату щось робити із будинком, оскільки він потребував ремонту. Дружина брата пропонувала продати його, а тому коли були покупці, то вона відправляла їх до брата. Починаючи із 2010 року в будинку проживали на квартирі [PERSON]. Оскільки у [PERSON] інтересу до будинку не було, а мамину частку ніхто не хотів купляти, то мама вирішила подарувати свою частку саме [PERSON]. Брат ніколи не пропонував матері купити в неї її частку. При укладанні договору дарування в нотаріуса вона була із мамою, грошей за будинок ніхто не сплачував. Намірів у матері продати свою частку [PERSON] не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала суду, що являється матірю [PERSON] та бабусею [PERSON]. Їй відомо, що останні протягом трьох років орендували частину будинку у [PERSON] , який знаходиться в м. Заставна, 2-й провул. Полтавський, 6. В 2013 році [PERSON] подарувала свою частку вказаного будинку [PERSON], вона була із ними в нотаріуса при укладанні вказаного договору. Документи на вказаний будинок знаходяться в неї, оскільки [PERSON] їй дав на збереження. Будь-які кошти при укладанні договору дарування ніхто із них не оплачував. З огляду наведеного, вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги пояснення сторони договору [PERSON], яка чітко вказала суду, що вона, враховуючи поведінку свого сина - позивача [PERSON] свідомо прийняла рішення подарувати належну їй частку будинку, у звязку з чим зовнішній прояв її волі проявився укладанням саме договору дарування між нею та [PERSON] Крім цього, в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що вони сторони договору дарування свідомо, з певною метою отримання користі, уклали договір, який не відповідав насправді встановленим між ними правовідносинам. Також, на підтвердження факту укладання між сторонами договору купівлі-продажу позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати обдарованим відповідачем [PERSON] певної грошової суми за отримане майно. За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладені даного правочину була направлена на укладання договору купівлі-продажу. З огляду наведеного вбачається, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт та позивач не довів, що сторони умисно оформили договір дарування, щоб приховати договір купівлі-продажу і такий зовнішній вияв правочину став наслідком навмисних дій його учасників і мав мету одержання певної користі усіма або принаймі одним із них. За таких обстави в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203, ст. 235, 655, 744 ЦК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed