Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що він (позивач) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 598971 від 08.12.2014 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] та постійно проживає за зазначеною адресою, при цьому, за даною адресою зареєстрований також його (позивача) син відповідач [PERSON], який з вересня 2010 року за вказаною адресою не проживає, жодного разу з вересня, 2010 року відповідач на вказану адресу не зявляється, в квартирі відсутні його особисті речі, участі у сплаті комунальних послуг, - не приймає та зніматися з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає. З огляду на викладене вище та з посиланням на ст. 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 16.10.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та справа призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, про що позивач та відповідач судом повідомлені. Позивач надав до суду заяву, зареєстровану за вх. № 6900 від 19 березня 2019 року, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, розгляд справи повести за його відсутності в судовому засіданні, відповідач відзив на позов не подавав, як не подавав і будь-яких заяв, клопотань, у зв'язку з чим розгляд справи здійснено за наявними у справі доказами. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.\~12\~та ст.\~13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014 року позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, за адресою: [ADDRESS] Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30616081 від 08.12.2014 року, право приватної власності на обєкт нерухомого майна: за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 30615969, виданий 08.12.2014, видавник: Реєстраційна служба Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області. Відповідно до довідки ОЖБК № 94 від 26.09.2018 року [PERSON] дійсно проживає за адресою: м. Кропивницький (м. Кіровоград), [ADDRESS], разом з ним зареєстровані: жінка [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], онука [PERSON], онук [PERSON]. Крім того, згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 08.10.2018 року, місце проживання [PERSON]., [INFO], зареєстровано з 13.11.2007 року за адресою м. Кропивницький (м. Кіровоград), [ADDRESS]. Окрім того, відповідно до акта про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 26 вересня 2018 року, засвідченого начальником ОЖБК [PERSON], складеного [PERSON] та його дружиною [PERSON] в присутності свідків: [PERSON], [INFO], прож. за адресою: [INFO], [PERSON], [INFO], прож. за адресою: Шевченка, 54-а, кв. 51, за яким встановлено, що [PERSON], [INFO], з 01.09.2010 року не проживає за адресою: [INFO] і по теперішній час, особистих речей, які б належали йому за вказаною адресою, - не має. Під час судового розгляду справи, судом також встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду від 14 травня 2018 року клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно [PERSON], [INFO], задоволено. Приведено вирок Калінінського районного суду м. Тюмені від 07.11.2017 року відносно [PERSON], [INFO], у відповідність із законодавством України. [PERSON], [INFO], вважати засудженим за ч.2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на строк 8 (вісім) років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України [PERSON] остаточне покарання призначити за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Калінінського районного суду м. Тюмені від 07.11.2017 року у виді восьми років позбавлення без конфіскації майна та покарання, призначеного за вироком Нижнєвартовського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 23.05.2017 року (з урахуванням апеляційної ухвали судової колеги по кримінальним справам суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 26.07.2017 року) у вигляді 9 (девяти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, остаточно визначивши до відбуття покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі без конфіскації майна. Строк відбування покарання [PERSON] рахувати з 07 листопада 2017 року, зарахувавши в строк відбування покарання [PERSON] покарання, відбуте за вироком Нижнєвартовського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 23.05.2017 року (з урахуванням апеляційної ухвали судової колегії по кримінальним справам суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 26.07.2017 року), з 03.11.2016 року по 06.11.2017 року. На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання» від 26.11.2015 року) строк попереднього увязнення 03.11.2016 року по 20.06.2017 року включно зарахувати [PERSON] в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі. Конституція України\~встановила основні засади права власності.\~Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу,\~ст. 47 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, а члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, при цьому член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Більш того, на підставі\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, якою, зокрема, передбачено, що до членів сім'ї наймача належать чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. З свідоцтва про народження серії ІІ-ОЛ № 454045 судом встановлено, що [PERSON] народився 31.05.1991 року, його батьками в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - [PERSON], в графі «Мати» - [PERSON], тим самим судом відзначається, що відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч. 2\~ст. 405 ЦК України, згідно з якими член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON], який набув права користування житловим приміщенням квартирою № 1 по вул. Шевченка, 54-а в м. Кропивницькому, не проживає в зазначеній вище квартирі з 01.09.2010 року, тобто понад один рік, та не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а так само не встановлено, що відповідач з 01.09.2010 року претендував на користування зазначеною квартирою, або ж намагався вселитися в квартиру, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою № 1 по вул. Шевченка, 54-а в м. Кропивницькому, при цьому, судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі № 6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, понесене позивачем, які складаються з судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією від 03.10.2018 року стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved