Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивував тим, що 18 березня 1994 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, який був розірваний 3 жовтня 2017 року в судовому порядку. З даного часу разом не проживають, спільного господарства не ведуть. В період шлюбних відносин, а саме 18 серпня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Вказує на те, що власником ? квартири, згідно договору купівлі-продажу, є син [PERSON], а інша ? квартири згідно правовстановлюючих документів є спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON]. Загальна площа даної квартири становить 61,4 кв. м. Просить поділити спільне майно колишнього подружжя, а саме виділити у його власність та визнати за ним право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 61,4 кв. м. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав з підстав викладених в заяві. Суду пояснив, що на підставі у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а отже має підстави претендувати на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також зазначав, що у позивача на даний час на праві власності іншого майна немає. Для особистого проживання винаймає квартиру. Просив позов задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Суду подали письмові відзиви в яких зазначили, що під час шлюбу позивач та відповідачі проживали у [ADDRESS], яку отримали внаслідок обміну житлових приміщень батьками [PERSON] Після її приватизації у 1999 році втрьох стали її співвласниками. У подальшому, за договором дарування частини квартири від 10.09.2004, позивач [PERSON] подарував сину [PERSON] належну йому 1/3 частку квартири, безоплатно. Отже, власниками квартири залишились відповідачі [PERSON] та [PERSON] На підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О. зареєстрованого в реєстрі за № 3859 відповідачі у справі відчужили квартиру [ADDRESS]. Отримавши кошти від реалізації квартири, в цей же день за договором купівлі-продажу від 18Митрополита Андрія6 придбали квартиру [ADDRESS]. Джерело походження коштів для придбання квартири, що є предметом судового спору, зазначено в умовах договору. Зокрема, за змістом п. 4.3 вище вказаного договору [PERSON] набуває належну їй частину квартири за згодою свого чоловіка, [PERSON], за особисті кошти. Тобто, спірна ? частка квартири є особистою власністю відповідача [PERSON] а не спільною власністю подружжя. Просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 березня 1994 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1999 (а.с.38) вбачається, що [PERSON], [PERSON] та їхньому сину [PERSON] після приватизації належала квартира [ADDRESS]. Належну йому 1/3 частку в приватизованій квартирі, яка розташована в [ADDRESS], [PERSON] подарував на той час малолітньому синові [PERSON] за договором дарування частини квартири від 10.09.2004, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., зареєстрованим в реєстрі за № 2759. 18.08.2006 квартира [ADDRESS] була продана відповідачем [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. за № 3859 (а.с. 40). 18.08.2006 відповідачем [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. за № 3855 (а.с.41). Згідно з рішенням Луцької міської ради від 30.11.2011№ 16/6 [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до п.4.3 договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] набуває належну їй частину квартири за згодою свого чоловіка, [PERSON], за особисті кошти. Крім того, з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору вбачається, що [PERSON] при укладенні договору була подана заява, в якій він надав згоду на те, що ? вказаної квартири буде належати його дружині на праві особистої приватної власності. На частку в спільному майні подружжя не претендує (а.с. 71). Волевиявлення позивача [PERSON] на подання такої заяви стороною позивача не оспорювалося. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Набуття відповідачем [PERSON] ? частини спірної квартири за час шлюбу з позивачем, але за кошти, які належали їй особисто, об'єктивно підтверджене в ході судового розгляду належними та допустимим доказами. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки стороною позивача не доведено набуття ним ? частини квартири [ADDRESS] в спільну сумісну власність, вимоги позову суд вважає безпідставними. А тому в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, стороною відповідачів було заявлено клопотання про стягнення з позивача в користь відповідачів судових витрат на професійну правничу допомогу. Згідно довідки-розрахунку та квитанцій до прибуткового касового ордера відповідач [PERSON] понесла витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн., відповідач [PERSON] - 1 160 грн. (а.с.88-89). Витрати на правничу допомогу обчислені з урахуванням 11 годин затраченого адвокатом часу на таку допомогу, з яких участь у судових засіданнях - 3 години. Представник позивача заперечував щодо задоволення клопотання. Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України установлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням кількості та якості наданих адвокатом стороні відповідачів послуг, часом, витраченим на їх надання, відповідно до принципу пропорційності, суд вважає, що розмір витрат сторони відповідачів на правничу допомогу, які слід стягнути з позивача підлягає зменшенню. З [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн., в користь [PERSON] компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 300 грн.

Outcome: approved