Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, в обґрунтування якого вказав, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2006 належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані його дружина [PERSON] та відповідач, який є її сином. Починаючи з дня реєстрації 13.10.2010 та до теперішнього часу відповідач у вказаній квартирі фактично не проживав. Він не перешкоджав проживанню відповідача у належній йому нерухомості, останній прописався у даній квартирі для того, щоб стати в чергу на отримання житла. Фактично весь цей час відповідач мешкає та працює в м.Донецьк. Реєстрація відповідача у квартирі позбавляє його права на отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Окрім того, він вимушений сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Він неодноразово пропонував відповідачу знятися з реєстрації у належній йому квартирі. Однак, останній відмовляється приїхати до м.Мирнограда, оскільки обіймає в м.Донецьку державну посаду. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ухвалою судді від 11.03.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. За ухвалою суду від 09.04.2019 підготовче провадження закрито, справу призначено до судововго розгляду. Заслухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2006, посвідченого державним нотаріусом Димитрівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 281, що підтверджується відповідним свідоцтвом, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованого станом на 15.03.2006, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно бюро технічної інвентаризації м.Димитров (а.с.6, 7, 8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 04.02.2019 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: з 04.05.2006 в якості власника позивач [PERSON], 1966 року народження, з 30.09.2006 дружина [PERSON], 1957 року народження, та з 13.10.2010 син дружини - відповідач [PERSON], 1977 року народження (а.с.9). Відповідно до акту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молодіжний-18» м.Мирнограду від 04.02.2019, виготовленого головою правління за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], 1977 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], проте, з 2010 року по день складання акту за даною адресою не проживає (а.с.10). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає в одному під'їзді з позивачем [PERSON] у будинку [ADDRESS]. Його квартира розташована на п'ятому поверсі, а квартира позивача - на третьому. У вказаному будинку він мешкає з 1975 року. Позивач зі своєю дружиною [PERSON] вселився до квартири набагато пізніше. З того часу позивач з дружиною мешкають удвох, інші особи з ними ніколи не проживали. Йому відомо, що у дружини позивача є син, який проживає в м.Донецьку. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості сина його дружини та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 2010 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності (більше 8 років), суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.150 СК України, ст.ст.386, 392 ЦК України,

Outcome: approved