Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини і визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] року померла його мати - [PERSON]. На час смерті останній належали 8/24 часток будинку [ADDRESS] та 9/100 часток будинку [ADDRESS]. Спадщину по смерті спадкодавця [PERSON] прийняли її сини - позивач та [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер. Спадкова справа по його смерті не заводилася. На час смерті [PERSON] був одинокою людиною. Дружини і дітей він не мав, у зв'язку з чим на час смерті проживав разом з позивачем однією родиною у батьківському будинку. З договору оренди від 15 січня 2000 року вбачається, що позивач вказав, як місце свого проживання спірний будинок по [ADDRESS], де проживав його брат. Належну позивачу квартиру по [ADDRESS] позивач здавав в оренду. За договором оренди його рідний брат [PERSON] був уповноважений на отримання орендної плати нарівні з позивачем, що свідчить про їх спільний бюджет та близькі і довірливі стосунки. Вказаний договір оренди був розірваний 25 травня 2005 року, тобто після смерті [PERSON] Таким чином, по смерті матері позивача відкрилася спадщина на 8/24 часток будинку по [ADDRESS] та 9/100 часток будинку по [ADDRESS], які у рівних частинах прийняли позивач і його рідний брат. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 листопада 2011 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Таким чином, позивач просить про визнання за ним права власності на належну йому частку спадкового майна по смерті матері, встановлення факту постійного проживання з рідним братом на час його смерті і визнання за ним прав власності на частку спадкового майна брата, яке останній прийняв також по смерті матері, але документально не оформив. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача - Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Через канцелярію суду представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі і вирішення справи на розсуд суду. Відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача у судовому засіданні не заперечував щодо такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON] (а.с.14). [PERSON] є матір'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-16). На час смерті їй належали 1/3 (або 8/24) часток будинку [ADDRESS] (а.с.55). Інші 2/3 (або 16/24) часток будинку, в рівних частках, на даний час зареєстровані за [PERSON] (1/3 частка) та за [PERSON] (1/3 частка), в порядку спадкування за заповітом по смерті [PERSON] (а.с.74, 98-102). Як вбачається з технічного паспорту та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заявлені як спірне майно - 9/100 часток будинку [ADDRESS] є об'єктом самочинного будівництва (а.с.68-73, 94-97). Зі спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], вбачається, що спадщину по її смерті, прийняли її сини, тобто позивач [PERSON] і [PERSON] (а.с.47-60). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.16). На час смерті [PERSON] разом з ним у спірному будинку по [ADDRESS], у м.Запоріжжя, проживав позивач [PERSON] Факт постійного спільного проживання підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків, які показали, що позивач та його рідний брат [PERSON], на час смерті останнього, постійно проживали разом у будинку за адресою: м.Запоріжжя, [ADDRESS]. Покази свідків узгоджуються з іншими письмовими доказами, зокрема, з актовим записом про смерть [PERSON], договором майнового найму від 15 січня 2000 року і розпискою про його розірвання від 25 травня 2005 року (а.с.18-19, 44). Отже, шляхом постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, позивач [PERSON], є таким що прийняв спадщину по смерті свого рідного брата [PERSON], що слідує з положення ч.3 ст.1268 ЦК України. Спадкова справа по смерті [PERSON] не заводилася, про що свідчить витяг зі Спадкового реєстру (17). За життя [PERSON] правовстановлюючі документи на його частку спадщини по смерті матері [PERSON] не отримав. 11 листопада 2011 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу відмовлено в оформленні спадщини по смерті матері [PERSON], у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів (а.с.52). Таким чином, суд доходить висновку, що по смерті [PERSON], відкрилася спадщина, яку прийняли її сини - позивач [PERSON] та [PERSON], які на час смерті останнього проживали разом. А отже, належна померлому [PERSON] частка спадщини, яку він отримав після смерті матері, після його смерті також перейшла до позивача. Факт належності спадкодавцю [PERSON], яка померла [INFO] року, 1/3 (або 8/24) частки будинку [ADDRESS], в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження. У зв'язку з зазначеним позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS], що складається з 1/6 частки по смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] року та 1/6 частки по смерті його брата [PERSON], який помер [INFO] року, прийнявши, але не оформивши спадщину по смерті матері, та позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання, є законними і підлягають задоволенню. У той же час, в ході розгляду справи факт реєстрації права власності спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року, на 9/100 часток будинку [ADDRESS], який є об'єктом самочинного будівництва, свого підтвердження не знайшов. За наведеного, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити і роз'яснити позивачу його право звернення до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали, використані в ході самочинного будівництва. Згідно з інформаційним листом ВССУ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, судам надані роз'яснення, що відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті, що випливає з положення норми ч.2 ст.1220 ЦК України. Частиною 3 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині встановлення факту постійного проживання однією сім'єю і визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку [ADDRESS] ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню. У позовній заяві та під час розгляду справи позивач не просив суд стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: partial