Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 46\~000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 1\~244\~502,40 гривень та судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 01.11.2015 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 46 000 доларів США. На підтвердження укладення зазначеного договору від 01.11 2015 року позивач надав розписку, якою підтвердив факт отримання коштів та прийняті відповідачем на себе зобовязання щодо їх повернення. Строк повернення боргу був визначений до 15.01.2016 року. На даний час борг [PERSON] не сплачений, внаслідок чого позивач змушений був звернутися до суду. [PERSON] звернулась до суду зі зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики від 01.11.2015 року недійсним. В обґрунтуванні своїх вимог [PERSON] посилається на те, що згода на укладення договору позики [PERSON] не надавала. Представник позивача по первісному позову до судового засідання зявився, просив первісний позов задовольнити в повному обсязі, у зустрічному позові відмовити. Представник відповідача до судового засідання зявився, просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Представник [PERSON] до судового засідання зявився, просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що 01.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 46 000 доларів США. На підтвердження укладення зазначеного договору від 01.11 2015 року позивач надав розписку, якою підтвердив факт отримання коштів та прийняті відповідачем на себе зобовязання щодо їх повернення. Строк повернення боргу був визначений до 15.01.2016 року. На даний час сума боргу за розпискою не повернута позивачу. Відповідно до ст.216 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. В даному випадку борговий документ знаходиться у позивача, що підтверджує наявність боргу на його користь та спростовує доводи відповідача про відсутність боргових зобов'язань перед ним. Згідно зі ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Таким чином з відповідача підлягає стягненню сума за розпискою у розмірі 46\~000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 1\~244\~502,40 гривень. Розглядаючи зустрічний позов суд, вивчивши матеріали справи встановив, 01 березня 2016 року представником [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси було подано позовну заяву про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] В своїй позовній заяві представник [PERSON] зазначає, що [PERSON] взяв в позивача в борг грошові кошти в сумі 46\~000 тис. доларів США. 10 грудня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [PERSON] не заперечує що знала про договір позики між [PERSON] та [PERSON], але зазначає що згоди на укладення договору позики не надавала та к цим грошам вона не має жодного відношення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно до ст. 65 СК України право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Форма оформлення правочину сторонами була додержана, підстав для визнання недійсним договору позики не має. В судовому засіданні був визнаний факт наявності боргу. За таких підстав суд вважає в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved