Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про примусове повернення суми боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі у справі, подружжя [PERSON] та [PERSON], є його давніми знайомими, з якими він, та члени його сімї перебували у добрих стосунках, вони товаришували. Позивач вказує, що у вересні 2014 року [PERSON] звернувся до нього із проханням позичити йому гроші на його потреби та потреби його сімї, і обіцяв повернути позику за першою вимогою. 19.09.2014 року він позичив відповідачу грошові кошти, а саме 20 000 доларів США. У грудні [PERSON] вдруге звернувся до нього з проханням позичити йому гроші, і 11.12.2014 року він позичив йому ще 6 000 доларів США, які він зобовязувався повернути через місяць, про що відповідач [PERSON] надав йому відповідні розписки. Позивач зазначає, що кінцевою датою повернення позики у сумі 6000 доларів США визначено 11.01.2015 року. 15.06.2016 року він направив на імя відповідача [PERSON] за його місцем проживання письмову вимогу про повернення позики цінним листом, однак такий повернувся на його адресу за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач лист не отримав. На телефоні дзвінки відповідач не відповідає, що дає підстави для висновку, що відповідачі уникають виконання свого зобовязання за договором позики. З огляду на вищенаведене, у звязку із невиконанням умов договору позики позивач просить суд стягнути солідарно з подружжя відповідачів [PERSON] та [PERSON], 26\~000 доларів США, сума якої станом на 15.08.2016 року, з урахуванням офіційного курсу долара 25,044 грн. = 1 долар США, становить 651\~144 грн. Також, позивач зазначає, що з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України за неналежне виконання грошового зобовязання відповідачами, він має право на стягнення з них 3% річних від простроченої суми 6000 доларів США, яка згідно розрахунку 582 дня (з 12.01.2015 року по 15.08.2016 року) становить 7171,20 грн. (6000 доларів США = 150264 грн Х (3%: 365 днів) Х 582 (дня)). На підставі вищевикладеного, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь суму боргу 651 144 грн.; 3% річних у сумі 7171,20 грн., а всього 658 315,20 грн. та покласти на відповідачів судові витрати. До судового розгляду справи по суті відповідач [PERSON] 08.09.2016 року подала зустрічну позовну заяву, в якій вказала, що дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1995 року. Водночас, з 2015 року вони посварились, разом не проживають, спільного господарства та побуту та не мають, а тому вона вважає їхні шлюбні стосунки припиненими. Також [PERSON] зазначає, що у період з 2005 по 2015 роки вона була зареєстрована підприємцем та вела торговельну діяльність з продажу автозапчастин на ринку у м. Красноармійську та мала там торговельний кіоск. У цій діяльності їй допомагав чоловік, який мав якийсь бізнес інтереси з [PERSON] та від нього вона чула, що він у 2008 році запозичив гроші у [PERSON] та потім віддав їх. Також, вона чула від чоловіка, що у 2015 році у нього відбулись сварки з [PERSON] з приводу цих грошей та останній нібито вимагав грошові кошти у іншій сумі. У ці справи чоловіка вона не втручалась, бо вважала що вони не стосуються сімї та її особисто. Вона вважала, що це був сумісний бізнес її чоловіка з [PERSON] та не втручалась в їхні справи. Вказаних грошей вона не бачила та у сімю її чоловік їх не приносив. Також, [PERSON] вказує, що після того, як вони з чоловіком розійшлись [PERSON] став приходити до неї до дому та казати про якісь проблеми. Він почав залякувати її доньку, ходити до неї до школи. З цього приводу вона подавала заяву до міліції про порушення кримінального провадження. Вказує, що про розписку чоловіка вона не знала і сама не писала ніяких розписок про позику грошей. У неї не було ніякої необхідності займати такі великі гроші у такий скрутний час. [PERSON] зазначає, що в розписках які надав [PERSON]А, вона не впізнає почерку її чоловіка а також свого почерку. Вказані у розписках суми виходять за рамки незначної побутової угоди, бо 26000 доларів США це майже 700 000 грн. на час звернення із позовом до суду, а два роки назад це було 500 000 грн. Тому, вважає, що і не достатньо було б надпису у розписці, що вона нібито знала, що її чоловік позичив кошти, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства необхідна була її згода. Однак, вона не писала цю розписку та згоду не давала. З огляду на вищенаведене просить суд її зустрічну позовну заяву, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.07.2017 року задовольнити у повному обсязі та визнати недійсними договорів позики від 19.09.2014 року та від 11.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON], та покласти на відповідачів всі судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30.09.2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду із первісним позовом [PERSON] та вказані позови було обєднано в одне провадження. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що грошові кошти у сумі 20\~000 доларів США [PERSON] позичав у нього різними частками у різні часи на розвиток свого бізнесу, загальна сума цих позичок склала 20\~000 доларів США, про що відповідач сам надав йому розписку із зазначенням у ній зобовязання про повернення боргу. Що стосується заборгованості у сумі 6\~000 доларів США пояснив, що відповідач цю суму брав однією позикою на разову угоду для закупівлі товару. Щодо місця укладення цих договорів пояснив, що ці дві розписки відповідач [PERSON] сам привозив йому до дому, де він їх писав йому не відомо та те, що на розписці від 19.09.2014 року міститься підпис не його дружини [PERSON] він дізнався лише з висновку експерта. Зокрема при складанні цих розписок [PERSON] була відсутня Водночас, не зважаючи на те, що [PERSON] підпис на розписці не ставила та його текст не писала, вважає, що вона має нести солідарну відповідальність за невиконання її чоловіком грошового зобовязання. Щодо зустрічної позовної заяви таку не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. На питання суду щодо суми боргу, яка згідно розписок визначена у доларах США, пояснив, що просить суд стягнути з відповідачів загальну суму боргу у гривневому еквіваленті на час звернення із позовом до суду, оскільки національною валютою в Україні є гривня, та згідно наведеного ним у позові розрахунку. Зауважень до висновку експерта в нього немає. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила її задовольнити. Щодо зустрічної позовної заяви таку не визнала, просила суд у задоволенні відмовити. Зауважень до висновку експерта в неї немає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні щодо первісного позову заперечила у повному обсязі, та пояснила, що про позику грошових коштів її чоловіком у позивача їй нічого не було відомо, ці гроші її чоловіком в інтересах родини не витрачались, його місцезнаходження з 2016 року їй не відомо, згоди на написання цих розписок вона не надавала, та куди її чоловік міг подіти ці грошові кошти їй не відомо. Водночас, свій зустрічний позов щодо визнання розписок недійсними підтримала у повному обсязі та просила суд такий задовольнити, оскільки вказані розписки порушують умови ст. 65 СК України, оскільки необхідною передумовою укладення подібного договору одним з подружжя є наявність згоди іншого з подружжя. Відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для звернення до суду із позовом про визнання цього договору недійсним. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо первісного позову заперечив, зустрічну позовну заяву підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту зустрічної позовної заяви разом із заявою про збільшення позовних вимог, просив суд у задоволені первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не подавав, тому відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як\~ за\~ зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~ та\~ інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно оригіналу розписки від 11.12.2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 6000 доларів США, які він зобовязався повернути через місяць (а.с. 175). Згідно оригіналу розписки від 19.09.2014 року [PERSON] позичив у [PERSON] 20 000 доларів США, які він зобовязався повернути за першою вимогою (а.с. 74). Також, у вказаній розписці міститься допис про те, що [PERSON] знає, що [PERSON] позичив у [PERSON] 20 000 доларів США (а.с. 74). Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 лютого 2016 року розглянув справу № 6-50цс16, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням ч. 3 ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч. 1 ст. 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд вважає, що письмові розписки від 19.09.2014 року та 11.12.2014 року, складені між [PERSON] та [PERSON] про отримання останнім грошових коштів у сумі 20\~000 та 6 000 доларів США, надані позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача [PERSON], є належними та допустимими доказами виникнення боргового зобов'язання; ці договори позики\~\~сторони уклали відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України; є письмовими формами договорів позики, та внаслідок їх реального характеру є доказами не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових коштів у вищевказаній сумі позичальнику, відтак у відповідача [PERSON] виникло боргове зобовязання перед позивачем, наявність у позивача оригіналів договорів позики згідно з положенням ч.3 ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем, а тому є підстави для стягнення з [PERSON]А на користь позивача позики у сумі 26\~000 доларів США за вказаними договорами, на підставі чого позов в цій частині слід задовольнити. Водночас, у задоволенні позовної вимоги про солідарне стягнення цих коштів і з дружини [PERSON] - другого відповідача [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Подаючи зустрічний позов та заявляючи позовну вимогу про визнання договору позики від 19.09.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] посилалась на те, що вона цю розписку не підписувала та було відсутнє її волевиявлення щодо укладення цього правочину. На підставі вищевказаного відповідачем за первісним позовом було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи щодо тексту розписки, який зроблено нібито її рукою, під розпискою [PERSON] від 19.09.2014 року. Зазначене клопотання судом було задоволено та ухвалою\~Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.10.2016 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Положеннями\~ст. 57 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Частиною 4\~ ст. 60 ЦПК України\~закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 143 ЦПК України, для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 1.1 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених\~Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року за №53/5\~(у редакції\~наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 №1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі не ідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Згідно висновку експерта Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. M.С. Бокаріуса № 1223/4638 від 30.05.2017 року, підпис та рукописний текст в розписці від 19.09.2014 року виконаний не [PERSON] (а.с. 100-153). Отже, оскільки відповідач [PERSON] розписку від 19.09.2014 року про те, що їй відомо про взяття її чоловіком [PERSON] у борг у [PERSON] 20\~000 доларів США не писала, відтак і підстави для задоволення позову [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] задоволенню не підлягають. Частною 1\~ст. 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України\~встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Враховуючи, що розписка від 19.09.2014 року містить зобовязанням повернення позичених грошових коштів та є документом, що підтверджує боргове зобовязання та доказом укладання договору позики та отримання коштів відповідачем [PERSON] від позивача, та розписка від 11.12.2014 року містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобовязанням її повернення у визначений строк, а саме до 12.01.2015 року, вона є документом, що підтверджує боргове зобовязання та доказом укладання договору позики та отримання коштів відповідачем [PERSON] від позивача. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Частиною 2 ст. 192 ЦК України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Таким чином, іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні. Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25 листопада 2009 року № 6-19596 св 07, від 2 червня 2010 року 6-14192 св 09 та ін. ). Крім того, пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», визначено, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у грошовій одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконав в повному обсязі, а тому з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню 26\~000 доларів США. Водночас, у позовній заяві позивач навів розрахунок заборгованості [PERSON], який був перевірений судом, сума заборгованості якого 26 000 доларів у гривневому еквіваленті станом на 15.08.2016 року, на час звернення із позовом до суду, становить 651 144 грн. (згідно офіційного курсу НБУ станом на 15.08.2016 року 1 долар США = 25,044 гривні). У судових засіданнях 07.07.2017 року та 12.07.2017 року позивачу та його представнику було розяснено положення ч.1 ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом позовної заяви в межах заявлених позивачем позовних вимог, положення ст. 31 ЦПК України щодо права позивача протягом усього часу розгляду справи на збільшення розміру позовних вимог, а також п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. Водночас, позивач своїм правом на збільшення розміру позовних вимог до ухвалення судового рішення у справі не скористався, відтак суд, з урахуванням положень ч. 2 ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, задовольняє позовні вимоги позивача в межах визначеної ним суми боргу 26\~000 доларів із розрахунку 1 долар США = 25,044 грн., згідно офіційного курсу долара США до гривні станом на 15.08.2016 року, а не на день ухвалення рішення у справі 12.07.2017 року. Відтак, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 19.09.2014 року та від 11.12. 2014 року у сумі 651\~144 грн. За приписами ч. 1 та ч.2\~ст. 625 ЦК України,\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку позивача, який наведено у позовній заяві та який перевірено судом, 3 % річних за 582 дня прострочення боргового зобовязання (з 12.01.2015 року по 15.08.2016 року) становить 7171,20 грн. (6000 доларів США = 150264 грн Х (3%: 365 днів) Х 582 (дня)). Таким чином позов [PERSON] про стягнення до [PERSON], [PERSON] про стягнення 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у сумі 7171,20 грн. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними розписок від 19.09.2014 року та 11.12.2014 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на ст.65 СК України та 203,215 ЦК УКраїни. Зазначена стаття стосується права подружжя на розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З аналізу ст.ст.317, 319 ЦК України, видно, що зміст розпорядження майном означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Як встановлено судом, за договорами позики від 19.09.2014 року та 11.12.2014 року для відповідача [PERSON] відбувалось набуття права власності на грошові кошти, а не розпорядження цим правом (розпорядження коштами). Тобто, відповідачем [PERSON] грошові кошти набувались, а не відчужувались. Пояснюючи причини для зустрічного позову [PERSON] вказує, що згоди на отримання її чоловіком грошових коштів за договорами позики не надавала, такі гроші в інтересах родини не використовувались та зазначені договори виходять за межі незначних побутових договорів, відтак є недійсними. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача за первісним позовом та вважає, що оспорюванні договори позики від 19.09.2014 року та 11.12.2014 року не порушують її права з огляду на наступне. Положення ст. 65 СК України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки такий договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Зазначена позиція також підтверджена Узагальненням з судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, яке підготовлене ВСУ 07.10.2010р. Відповідно до ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де крім того, зазначено, що договір укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Отже, оскільки договори позики від 19.09.2014 року та 11.12.2014 року було укладено [PERSON] не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обов'язків. Крім того, суд звертає увагу, що погашення заборгованості за договором позики допустиме також і без згоди іншого з подружжя у тих випадках, коли погашення відбувається за рахунок майна (коштів), які не є спільною сумісною власністю подружжя, а за рахунок майна (коштів), яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини відповідно до положень ст.57 СК України, наприклад, за рахунок премій і нагород за особисті заслуги, тощо. Підстави для визнання договору недійсним визначені п.1-3, 5,6 ст. 203 та ст.215 ЦК України. Судом встановлено, що оскаржувані договори позики складено [PERSON] та [PERSON] з додержанням вимог законодавства, яке регулює зміст та форму таких договорів. Особи, які уклали договір мали достатній обсяг цивільної дієздатності, вільно реалізували свої права та прагнули настання наслідків передбачених договором. Укладений договір не порушує прав інших осіб, зокрема позивача за зустрічним позовом [PERSON], а тому за таких умов підстави для визнання цих договорів недійсними відсутні. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, повязаних із розглядом даної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 5 ст. 119 ЦПК України, визначено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. В силу ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (на час звернення позивача із позовом до суду) судовий збір за звернення фізичної особи до суду з позовною заявою майнового характеру складає 1% від ціни позову, але не менше 551 грн. 20 коп. (але не більше ніж 6890 грн.) З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.08.2016 року [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, з [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 6583,15 грн.

Outcome: partial