Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів - Міністерства освіти і науки України, Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1, ІІІ особа на боці відповідача [PERSON] , в якій просив суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України від 26 березня 2021 року № 132- к; - визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України від 26 березня 2021 року № 133- к; - поновити позивача [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 з 02.04.2021 року; - допустити негайне виконання судового рішення щодо поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1; - стягнути з Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 (код ЄДРПОУ 04591392) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2021 року по час постановлення судового рішення. В обгрунтування позову зазначено, що в період з 01.07.2015 по 01.07.2020 року [PERSON] працював за контрактом на посаді директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1. У зв`язку з закінченням строку дії контракту наказом Міністерства освіти і науки України (далі МОН України, Відповідач 1) № 173-к від 25.06.2020 року позивача звільнено з посади директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 (далі Відповідач 2). Одночасно, наказом відповідача 1 №176-к від 25.06.2020 року позивача призначено тимчасово виконуючим обов`язки директора відповідача 2 з 02.07.2020 по 01.10.2020 року. В подальшому, наказом відповідача 1 № 291-к від 24.09.2020 року, позивачеві було продовжено строк виконання обов`язків директора відповідача 2 до призначення керівника закладу у встановленому законодавством порядку, однак до 01.04.2021 року. Наказом відповідача 1 від 26.03.2021 року № 132-к (оскаржуваний наказ) позивача з 01 квітня 2021 року звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Відповідача 2 на підставі п.2 ч.1 статті 36 КЗпП України. Одночасно з цим, згідно наказу № 133-к від 26.03.2021 року виконуючим обов`язки директора Відповідача 2 з 01.04.2021 року призначено [PERSON] (ІІІ особу). Однак, з 27.03.2021 по 09.04.2021 року позивач перебував на лікарняному, в зв`язку з чим, посилаючись на норми Кодексу законів про працю України, вважав своє звільнення незаконним та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с. 1-10) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 29.04.2021 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників в судове засідання. Надано учасникам справи строк для подання заяв по суті позову. (а.с.43) Відповідач 1 Міністерство освіти і науки України - надіслав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обгрунтування своєї позиції зазначив, що відповідач 1 є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який, в тому числі, здійснює державний нагляд (контроль) за діяльністю навчальних закладів, які надають послуги у сфері освіти, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Не оспорюючи по суті фактичні обставини справи, викладені в позовній заяві, відповідач 1 зазначив, що позивач, власноруч написавши заяви від 17.06.2020 та 14.09.2020 року, виразив свою волю й погодився на укладання строкового трудового договору, в тому числі як на прийняття на посаду виконуючого обов`язки директора училища, так і на припинення трудового договору у встановлений строк. Неодноразове переукладення строку дії трудового договору (контракту), згідно позиції КЦС ВС у справі № 607/18964/18 (подібне у справі № 6-15914св07), не означає набуття цим договором ознак безстрокового. Крім того зазначив, що заборона звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності встановлена у випадках звільнення працівника з ініціативи власника, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП, тоді як позивач був звільнений на підставі п.2 ч.1 статті 36 КЗпП України. В зв`язку з викладеним, відповідач 1 просить суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. (а.с.95-98) Представником ІІІ особи [PERSON] адвокатом Тищенком Андрієм Вікторовичем надано письмові пояснення щодо суті позову, в яких зазначено, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки трудовий договір, за яким його призначали виконувачем обов`язків директора відповідача 2, не набув ознак безстроковості, позивач виразив свою згоду на виконання обов`язків директора на певний строк, а отже, згідно правових позицій, висловленим Верховним Судом в аналогічних трудових спорах, оспорюваний наказ про звільнення позивача від виконання обов`язків директора № 132-к від 26.03.2021 року є законним. Крім того, заборона звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності встановлена у випадках звільнення працівника з ініціативи власника, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП, тоді як позивач був звільнений на підставі п.2 ч.1 статті 36 КЗпП, в зв`язку з чим необхідно відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог (а.с.60-61) До початку судового розгляду представником ІІІ особи адвокатом А.Тищенком заявлено клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області, в задоволенні якого ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.06.2021 року було відмовлено. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю І.Жаданов підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, з підстав, визначених в позові. Представник відповідача 1 Міністерства науки і освіти України в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення судового розгляду не подавав. Його неявка, відповідно до ч.1 статті 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник відповідача 2 Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 адвокат Т.Баранов зазначив, що позовні вимоги [PERSON] стосуються в більшій мірі протиправності наказів Міністерства науки і освіти України, на зміст яких відповідач 2 впливу не має, а вимога щодо стягнення з навчального закладу на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, і, в разі задоволення позову, відповідач 2 її виконає. Вказав також, що дійсно позивач [PERSON] був звільнений з посади директора в зв`язку з закінченням строку дії контракту. Порядок призначення керівника закладу визначений Законом України «Про фахову передвищу освіту», згідно якого Міністерство освіти і науки (відповідач 1) зобов`язане було оголосити конкурс за 2 місяці до спливу повноважень діючого керівника, однак з червня 2020 року по теперішній час конкурс не оголошується, а натомість позивач був призначений виконувачем обов`язки директора на строк з 02.07.2020 по 01.10.2020 року. В послідуючому термін виконання обов`язків директора позивачеві був продовжений до призначення керівника закладу в установленому законом порядку, однак до 01.04.2021 року. Оскільки наказом відповідача 1 № 291-к від 24.09.2020 року, позивачеві було продовжено строк виконання обов`язків директора закладу, а не призначено на новий строк, представник [PERSON] вважав обгрунтованими твердження позивача про набуття трудовим договором ознак безстроковості, а тому наказ Міністерства освіти і науки України від 26 березня 2021 року № 132- к про звільнення [PERSON] з посади виконувача обов`язки директора Харківського державного вищого професійного училища фізичної культури дійсно не відповідає вимогам законодавства. Представник ІІІ особи [PERSON] адвокат А.Тищенко в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що трудовий договір, за яким позивача призначали виконувачем обов`язків директора відповідача 2, не набув ознак безстроковості, а отже, згідно правових позицій, висловленим Верховним Судом в аналогічних трудових спорах, оспорюваний наказ про звільнення позивача від виконання обов`язків директора № 132-к від 26.03.2021 року є законним. Крім того, заборона звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності встановлена у випадках звільнення працівника з ініціативи власника, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП, тоді як позивач був звільнений на підставі п.2 ч.1 статті 36 КЗпП. Вказав на порушення представником позивача строків надання доказів та невиконання вимог щодо надіслання копій цих доказів учасникам справи, в зв`язку з чим просив визнати копію листка непрацездатності позивача [PERSON] недопустимим доказом. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, додані до матеріалів справи, суд встановив наступні обставини: Згідно контракту № 1-151 від 30.06.2015 року, укладеного між Міністерством освіти і науки України (відповідачем 1) та [PERSON] , позивач був призначений на посаду Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 (відповідача 2) з 01.07.2015 по 01.07.2020 року (а.с.11-17) Відповідно до Наказу МОН України № 173-к від 25.06.2020 року, позивач [PERSON] звільнений з посади директора Відповідача 2 з 01.07.2020 року на підставі п.2 статті 36 КЗпП у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с.18, 101) Згідно заяви [PERSON] від 17.06.2020 року, подану на ім`я т.в.о. Міністра освіти і науки Л.Мандзій, позивач надав згоду на виконання обов`язків директора відповідача 2 з 02 липня 2020 року (а.с.19) Наказом МОН України № 176-к від 25.06.2020, позивача призначено виконувачем обов`язків директора відповідача 2 з 02 липня 2020 року до 01 жовтня 2020 року (а.с.20, 102) Наказом МОН України № 291-к від 24.09.2020 року, позивачеві продовжено строк\~виконання обов`язків директора відповідача 2 з 02 жовтня 2020 року до призначення керівника училища в установленому законом порядку, але не\~пізніше ніж\~до 01\~квітня 2021\~року (а.с.21, 103) Відповідно до Наказу МОН України № 132-к від 26.03.2021 року, позивач [PERSON] був звільнений від виконання обов`язків директора Відповідача 2 з 01.04.2021 року на підставі п.2 частини 1 статті 36 КЗпП України (а.с.21, 104) В той же день, а саме 26.03.2021 року Наказом МОН України № 133-к ІІІ особу [PERSON] призначено виконувачем обов`язків відповідача 2 з 02 квітня 2021 по 30.09.2021 року (а.с.23, 105) Згідно Довідки про нараховану позивачеві заробітну плату, сума заробітку за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року склала 159978,48 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім гривень 48 коп) (а.с.25) Згідно листка непрацездатності серії АГР № 466116, позивач [PERSON] з 31.03.2021 по 08.04.2021 року перебував на амбулаторному лікуванні з приводу загального захворювання (а.с.92) Представником ІІІ особи адвокатом А.Тищенком під час дослідження письмових доказів заявлено клопотання про визнання зазначеної копії листка непрацездатності недопустимим доказом в зв`язку з тим, що вказаний документ не був поданий позивачем в якості доказу разом з позовною заявою, та його копія під час направлення до суду не була надіслана іншим учасникам справи у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Вирішуючи вказане клопотання, суд зазначає, що за змістом положень статей 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, крім іншого, встановлюються письмовими доказами, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом (допустимість доказів). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частин 1-2, 9-10 статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази подані до суду, зокрема, в електронній формі. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Згідно ч.2 статті 177 ЦПК України, правила щодо подання копій документів до позовної заяви не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин. Отже, недопустимим доказом є доказ, одержаний учасником справи (не судом) з порушенням порядку, встановленого законом. Представником ІІІ особи не заявлялися обгрунтовані сумніви з приводу достовірності листка непрацездатності серії АГР № 466116 про перебування позивача [PERSON] на амбулаторному лікуванні, чи підробленні вказаного доказу. Ненадіслання копії доказу учасникам справи чи неподання його у встановлені строки до суду не тягне за собою визнання цього доказу недопустимим, а в даній справі, що розглядається з приводу трудових правовідносин, вказаний доказ був поданий представником позивача 02.06.2021 року в електронній формі через канцелярію суду до початку судового розгляду, в зв`язку з чим кожному з учасників справи була надана можливість ознайомитися з матеріалами справи, тому підстав для визнання листка непрацездатності серії АГР № 466116 недопустимим доказом суд не вбачає. Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення учасників, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Предметом спору в даній цивільній справі є обґрунтованість підстав для звільнення позивача наказом МОН України № 132-к від 26.03.2021 року на підставі п.2 ч.1 статті 36 КЗпП України, та наявність законних підстав для поновлення позивача на роботі Згідно положень\~статті 43\~Конституції України,\~кожен має\~право на\~працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до абз.6 статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до\~частин першої,\~третьої статті\~21\~КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Положеннями статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як встановлено судом і не оспорювалося учасниками справи, наказом Міністерства освіти і науки України від 25.06.2020 № 173-к позивача звільнено з посади директора Харківського державного вищого училища фізичної культури №1 у зв`язку із закінченням строку контракту. Нового контракту між позивачем та відповідачами укладено не було. Спеціальними законодавчими актами, які регулюють питання виконання повноважень керівником вищого навчального закладу є Закон України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII, та Закон України «Про фахову передвищу освіту» від 06.06.2019 № 2745-VIII. Відповідно до положень статті 42 Закону України «Про фахову передвищу освіту», керівник закладу фахової передвищої освіти призначається на посаду на умовах контракту за результатами проведеного конкурсного відбору та звільняється з посади рішенням засновника (засновників) закладу або уповноваженого ним (ними) органу (особи) з підстав, визначених законодавством про працю, установчими документами закладу та контрактом. Керівник закладу фахової передвищої освіти призначається на посаду строком на п`ять років за результатами конкурсного відбору, який проводить наглядова рада закладу. Одна й та сама особа не може бути керівником відповідного закладу фахової передвищої освіти більше ніж два строки. Засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу фахової передвищої освіти не пізніше\~ніж за\~два місяці\~до закінчення\~строку контракту\~особи,\~яка займає\~цю посаду. З переможцем конкурсного відбору на посаду керівника закладу фахової передвищої освіти засновник укладає контракт. У визначених законодавством випадках засновник (засновники) закладу фахової передвищої освіти або уповноважений ним (ними) орган (особа) за поданням наглядової ради може призначити за контрактом виконувача обов`язків керівника закладу фахової передвищої освіти з метою здійснення заходів антикризового менеджменту, але не більш як на два роки. Отже, за змістом вказаної норми, відповідач 1 Міністерство науки і освіти України в травні 2020 року зобов`язане було оголосити конкурс на посаду керівника 2 Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1, вибори якого на конкурсній основі мала провести наглядова рада закладу, що складається зі складу педагогічних працівників та представників студентства. Призначити виконувача обов`язків керівника закладу, згідно статті 42 Закону України «Про фахову передвищу освіту», засновник може тільки за контрактом, за наявності подання наглядової ради закладу фахової передвищої освіти, з метою здійснення заходів антикризового менеджменту, не більш як на два роки, виключно у визначених законодавством випадках. Всупереч вказаній нормі, за відсутності відомостей щодо здійснення заходів антикризового менеджменту, відповідач 1 своїм наказом № 176-к від 25.06.2020 року призначив позивача виконуючим обов`язки директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 з 02.07.2020 по 01.10.2020 року без укладення контракту та не оголосивши конкурс на обрання керівника закладу. При цьому, згідно заяви позивача від 17.06.2020 року, позивач погодився на призначення його виконуючим обов`язки директора Харківського державного вищого училища фізичної культури №1 з 02.07.2020 року. Кінцевий термін виконання таких обов`язків в заяві не зазначено, що спростовує твердження відповідача 1 про узгодження із позивачем строків дії трудового договору. В подальшому, наказом Міністерства освіти і науки України від 24.09.2020 № 291-к строк виконання обов`язків директора закладу було продовжено до призначення керівника Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 у встановленому законодавством порядку, проте до 01.04.2021. Доказів узгодження із позивачем строків виконання трудових обов`язків керівника закладу після продовження дії попереднього наказу матеріали справи не містять, натомість підставою припинення трудових відносин із позивачем Відповідач 1 визначив настання певної події, а саме: до призначення керівника закладу у встановленому законодавством порядку, тобто в порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про фахову передвищу освіту» Отже, підставою для припинення продовженого трудового договору сторони визначили настання обумовленої події - призначення керівника закладу у встановленому законодавством порядку. Натомість, згідно наказу МОН України № 132-к від 26.03.2021 року, позивач [PERSON] був звільнений від виконання обов`язків директора Відповідача 2 не в зв`язку з призначенням керівника закладу у встановленому законодавством порядку, а в зв`язку з закінченням строку, який з позивачем не узгоджувався, що суперечить змісту наказу відповідача 1 № 291-к від 24.09.2020 року про продовження строку виконання обов`язків, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність у відповідача 1 законних підстав для звільнення позивача згідно п.2 частини 1 статті 36 КЗпП Згідно частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника…Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом». Суд звертає увагу, що контракт з керівником відповідача 2 на момент розгляду справи в установленому законом порядку не укладений з жодною іншою особою, а тому позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі в зв`язку з незаконним звільненням. Тлумачення статті 5-1, частини першої статті 235 КЗпП України свідчить, що на особу, яка є виконуючим обов`язки, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення. Крім того, відповідно до ч.3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як вбачається з листка непрацездатності серії АГР № 466116, позивач з 31 березня 2021 року по 08 квітня 2021 року перебував на амбулаторному лікувані з приводу загального захворювання, а отже його звільнення з 01 квітня 2021 року відбулося в період тимчасової непрацездатності. Суд не погоджується з запереченнями відповідача 1 та представника ІІІ особи про застосування цієї норми виключно до випадків звільнення працівника з ініціативи власника (за ст.40, 41 КЗпП України), оскільки відповідь на це питання була надана Конституційним Судом України у рішенні від 4 вересня 2019 р. №6?р (ІІ)/2019 у справі №3?425/2018(6960/18) який зазначив, що ч.3 статті 40 Кодексу поширюється на всі трудові правовідносини, у т. ч. ті, що виникають за контрактом (як особливою формою строкового договору), а протилежний висновок порушив би гарантії захисту працівників від незаконного звільнення та поставив би їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання актів індивідуальної дії протиправними та поновлення на роботі обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Вказане не позбавляє відповідачів можливості у разі призначення та проведення конкурсу на посаду директора Харківського державного вищого училища фізичної культури №1, як то передбачено законодавством України про фахову передвищу освіту, звільнити позивача у встановленому законодавством порядку із дотриманням законодавчих гарантій та його трудових прав. Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 8 Конституції України та п.1 ч.3 статті 2 ЦПК України закріплено визнання і дію принципу верховенства права. Відповідно до п.52 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86 -му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), одним з обов`язкових елементів поняття «верховенство права» є «заборона свавілля», який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права. В даному випадку, використовуючи свої дискреційні повноваження, відповідач 1 Міністерство освіти і науки України в порушення вимог статті 42 Закону України «Про фахову передвищу освіту» тривалий час не оголошує у встановлені законом строки конкурс на заміщення посади директора Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1, чим позбавляє громадян України, в тому числі позивача й ІІІ особу, права бути обраним на керівну посаду закладу, призначає та звільняє виконуючих обов`язки закладу всупереч визначеної законом процедури та узгоджених ним же самим в трудових договорах підстав, що призвело до прийняття суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних (свавільних) рішень, які є несумісними з поняттям верховенства права. Відповідно до ч.2, ч.7 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Відповідно до п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 5 Порядку №100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно з пункту 8 Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки Харківського державного вищого училища фізичної культури №1 про заробітну плату [PERSON] за період з жовтня 2020 по березень 2021 року, за останні 2 місяці, що передували звільненню, середньоденна заробітна плата [PERSON] склала 1315,38 грн.. Кількість робочих днів (за виключенням святкових та вихідних днів) у період вимушеного прогулу позивача з 01.04.2021 року по час ухвалення рішення 08 червня 2021 року сукупно становить 45 днів. Відповідно середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу склав 59192,10 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто дві гривні 10 коп) Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідачів солідарно на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved