Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - Чугуївський РВ ГУ ДМС України в Харківській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, в якому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], виселити їх із вказаної квартири, без надання іншого жилого приміщення, та зняти з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності, належить квартира [ADDRESS]. Проживання у вищезазначеній в квартирі відповідачів позбавляє його, разом із його теперішньою сім'єю, законного права користуватися без обмежень вищевказаною квартирою. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, та просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, надали заяви, згідно яких просили розглядати справу у їх відсутності та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивачу, [PERSON], на праві приватної власності, належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором обміну житлових квартир від 16 серпня 2005 року, серії ВСІ №641484, посвідченим приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 3352, а також реєстраційним посвідченням Чугуївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 27 серпня 2005 року та технічним паспортом від 19 травня 2005 року. (а.с. 10-12). 05 вересня 1998 року між позивачем, [PERSON], та [PERSON], було укладено шлюб. Після укладення шлюбу вищевказані особи почали проживати однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. 29 жовтня 2012 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області по цивільній справі №2036/2939/2012, шлюб між ними було розірвано. (а.с.14). Невдовзі після розірвання шлюбу, [PERSON], вийшла заміж за [PERSON], змінила прізвище на «[PERSON]», та народила дитину - [PERSON] На даний час у квартирі [ADDRESS], проживають його колишня дружина - [PERSON], син позивача [PERSON], донька [PERSON] від другого шлюбу [PERSON], вищевказана обставина підтверджується довідкою КП «Чкаловське ЖКЕУ-2013» Чугуївського району Харківської області №74 від 29.07.2013 року. (а.с. 15). Також у вказаній квартирі поселився [PERSON], теперішній чоловік [PERSON], хоча своєї згоди на вселення [PERSON] позивач, як власник квартири, не надавав. Представник відповідача [PERSON] у своїх запереченнях пояснив, що відповідач [PERSON], не проживає у спірній квартирі, проте дані твердження були спростовані показаннями свідків, які були допитані у судових засіданнях. Зокрема допитаний у судовому засіданні 15.11.2013 р. свідок [PERSON] пояснив, що 14.11.2014 р. разом з позивачем приходив до його квартири [ADDRESS], та бачив, що в зазначеному приміщені, окрім колишньої дружини позивача [PERSON], її дітей: [PERSON] та [PERSON] був присутній і теперішній чоловік відповідачки [PERSON] (а.с. 38). Допитаний у судовому засіданні 16.12.2013 р. свідок [PERSON] стверджував, що бачив у спірній квартирі чоловічі речі, які не належали позивачу. (а.с. 51). Також допитаний у судовому засіданні 18.02.2014 р. у якості свідка голова Чкаловської селищної ради [PERSON] пояснив, що видана громадянці [PERSON] довідка про склад сім'ї, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], видавалась формально, на підставі даних будинкової книги з яких вбачалось місце реєстрації [PERSON], однак, оскільки до вказаної довідки селищної ради, не додано акту про обстеження житлового будинку [ADDRESS], стверджувати про реальне проживання [PERSON] за вищевказаною адресою не можливо. (а.с. 75). Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених чинним законодавством. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. На теперішній час позивач має намір вселитися в квартиру [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності, разом зі своєю новою сім'єю. Проживання відповідачів в квартирі позивача позбавляє його, разом з його теперішньою сім'єю, законного права користуватися без обмежень квартирою, що перебуває у його приватній власності. Як вбачається з ч.ч. 1, 4 статі 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Із вказаної норми вбачається така ознака подружніх відносин, як наявність спільного проживання і ведення спільного господарства. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт сумісного проживання у спірній квартирі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як родини. Тому, враховуючи показання свідків і виходячи з визначеного законом поняття сім'ї, суд критично ставиться до твердження представника відповідача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] проживає окремо від дружини, за місцем своєї реєстрації. При цьому суд також враховує, що явка відповідачів [PERSON], [PERSON] в судове засідання для надання особистих пояснень була визнана судом обов'язковою. Відповідачі неодноразово повідомлялись судом про час та місце судового засідання, однак в судове засідання вони не з'явились, відповідачем [PERSON] було надано заяву щодо розгляду справи у її відсутність і відмову надавати пояснення щодо обставин свого особистого життя (а.с.60). Отже, відповідачі не скористались можливістю надати особисті пояснення, та безпосередньо довести перед судом переконливість тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу заперечень проти позову. Разом з тим, вирішуючи питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, суд виходить з того, що відповідач - [PERSON], як колишня дружина позивача - член його сім'ї, заселилась та була зареєстрована у спірному приміщення зі згоди позивача. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. За таких обставин місцем проживання відповідача [PERSON], [INFO], є місце проживання її матері - [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Чкаловське ЖКЕУ-2013» (а.с.15). Підсумковуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення [PERSON] та [PERSON] з займаного житлового приміщення, тому відмовляє позивачу у задоволенні позову в цій частині. Що стосується відповідача [PERSON], то суд вважає доведеним факт його проживання у квартирі позивача. Враховуючи, що він не є членом сім'ї власника квартири, дозволу на вселення не отримував, та займає відповідне житлове приміщення за відсутності на це законних підстав, [PERSON] підлягає виселенню. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з цим, позовні вимоги щодо зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки заявлені передчасно. На підставі викладеного,

Outcome: partial