Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» про відшкодування додаткових витрат на оплату спеціального транспортного засобу в сумі 67000 грн., а також витрат на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на автомобіль у сумі 5250 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, яке набрало законної сили відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 року, стягнуто на користь позивача з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», зокрема, вартість автомобіля ЗАЗ Сенс TF698K-20 у розмірі 143 000 грн.; виробничі витрати по переобладнанню автомобіля ЗАЗ Сенс TF698K-20 на спеціальний транспортний засіб для інвалідів - автомобіль ЗАЗ Сенс TF698K-L1 у розмірі 5239,06 грн. Вказані суми були стягнуті як відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, оскільки інвалідність позивача була викликана каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, володільцем якого є відповідач, що встановлено рішеннями судів. Водночас, позивач був вимушений придбати спеціальний транспортний засіб самостійно, відтак, позивачем було сплачено вартість автомобіля 210 000 грн., а також сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на авто у розмірі 5250 грн. Позивач зазначив, що, оскільки додаткові витрати у відшкодування шкоди на підставі ст. 1195 та ст.1202 ЦК України, які були стягнуті судом наперед, становлять меншу суму, ніж фактично ним понесені, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою про стягнення різниці між фактично понесеними витратами та сумою, стягнутою на підставі рішення суду. Така сума додаткових витрат у відшкодування шкоди, які позивач просить стягнути, складається з: витрат на придбання автомобіля - 67 000 грн. (210 000 грн. - 143 000 грн.), витрат на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на авто у розмірі 5250 грн., всього сума, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача, складає 72250 грн. Відповідач проти позову заперечував, подав письмовий відзив на позов, а також додаткові пояснення, обґрунтовуючи заперечення тим, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц було виконано відповідачем, сплачено позивачу 143000 грн. Оскільки умовою стягнення додаткових витрат на придбання автомобіля є відсутність у власності позивача автомобіля, а позивачем автомобіль був придбаний у 2018 році, то вимога про стягнення різниці між вартістю придбаного автомобіля та стягненою сумою за рішенням суду є безпідставною. Також відповідач зазначив, що позивачем не доведено підстав для стягнення витрат для заміни попереднього автомобіля на теперішній та не надано доказів, які б свідчили про непридатність до експлуатації попереднього автомобіля. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на оплату збору на обов*язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на автомобіль в розмірі 5250,00грн., відповідач вказав, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки при першій державній реєстрації в України в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС позивач не повинен був сплачувати збір на обов*язкове державне пенсійне страхування, оскільки придбав автомобіль для забезпечення особи з інвалідністю, тому для вирішення цього питання позивачу потрібно звернутися до Пенсійного Фонду України для вирішення питання про повернення сплаченого збору. 05.04.2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справ в порядку спрощеного позовного провадження. 27.04.2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та продовжено розгляд справи зі стадії підготовчого засідання, яке було призначено на 07.06.2021 року. 07.06.2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позов підтримав повністю та просив його задовольнити, з викладених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, підстав. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, наведених у відзиві на позов та додаткових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Під час судового розгляду справи по суті судом встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, стягнуто на користь позивача [PERSON] з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», зокрема, вартість автомобіля ЗАЗ Сенс TF698K-20 у розмірі 143 000 грн.; виробничі витрати по переобладнанню автомобіля ЗАЗ Сенс TF698K-20 на спеціальний транспортний засіб для інвалідів - автомобіль ЗАЗ Сенс TF698K-L1 у розмірі 5239,06 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що рішенням Комінтернівського району м. Харкова від 31.03.1980 року було встановлено вину відповідача - Куп`янського відділення Південної залізної дороги, як володільця джерела підвищеної небезпеки, в спричиненні каліцтва позивачу [PERSON] , якому встановлено другу групу інвалідності з 100% втратою професійної працездатності безстроково. Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, вартість автомобіля та витрати на його переобладнання були стягнуті як відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, оскільки інвалідність позивача [PERSON] була викликана каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, володільцем якого є відповідач. Водночас, судом при даному розгляді справи встановлено, що [PERSON] у 2018 році, тобто ще до набрання законної сили рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, придбав спеціальний транспортний засіб за власний кошт, переобладнав його за власний кошт на автомобіль з ручним керуванням та, відповідно зареєстрував автомобіль в органах ДАЇ УМВСУ, оскільки позивач отримав інформацію від ПАТ Запорізький автомобілебудівний завод про те, що заводом припинено випуск автомобілів модельного ряду SENS, які можливо було переобладнати під автомобіль для інваліда з ручним керуванням, проте автомобілі ще залишилися для продажу у роздрібній мережі у офіційних дилерів. Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати № 414315-Y05757, укладеного з ПрАТ «Харків-Авто», позивачем було сплачено відповідно до рахунку-фактури та специфікації до вказаного договору 210 000 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи та дослідженими в судовому засіданні квитанціями банку про перерахування позивачем коштів за 30.03.2018 року, 31.03.2018 року та 02.04.2018 року. Також позивачем було сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на авто у розмірі 5250 грн., що також підтверджується відповідною квитанцію банку, залученою до матеріалів справи та дослідженою судом. Вказаний автомобіль був переобладнаний на автозаводі ПРАТ «ЗАЗ» в інвалідну комплектацію, на підставі рахунку - фактури та відповідно до акту технічної безпеки, відповідно до висновку науково-технічної експертизи. Автомобіль був поставлений на облік в органах ДАЇ, про що позивачем отримано відповідне свідоцтво про реєстрацію переобладнаного транспортного засобу для водія-інваліда, яке було досліджено судом. Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, проводиться фізичною або юридичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі. Така особа зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані лікуванням та необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1202 ЦК України стягнення додаткових витрат, передбачених частиною 1 статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо). Таким чином, суд зазначає, що ч. 2 ст. 1202 ЦК України визначає додаткову можливість стягнення витрат наперед, та вказана правова норма деталізує загальне правило, що закріплене в ч. 1 ст. 1195 ЦК України щодо обов`язку особи, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, відшкодувати потерпілому фактично понесені, зокрема, додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, в даному випадку, витрати, пов`язані з придбанням спеціального транспортного засобу - автомобіля. Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не доведено підстав для стягнення витрат та непридатність до експлуатації попереднього автомобіля, суд зазначає, що таким обставинам вже було надано оцінку рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц та окремо визначено у постанові Верховного Суду, прийнятої за результатом перегляду вказаного рішення суду в касаційному порядку. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 року по справі № 641/11102/14-ц, Верховний Суд зазначив такі мотиви, з яких виходив, та застосування норм права: «Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, проводиться фізичною або юридичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі. Така особа зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані лікуванням та необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової плати від 18 березня 2019 року у справі № 311/2467/16-ц (провадження № 61-30575св18) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 1195 ЦК України та вказано, що «зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я. Специфіка шкоди, яка завдана здоров`ю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування». Відповідно до частини другої статті 1202 ЦК України стягнення додаткових витрат, передбачених частиною 1 статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо). Установивши, що інвалідність [PERSON] викликана каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, володільцем якого є відповідач, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд у порушення норм матеріального права посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачено обов`язку володільця джерела підвищеної небезпеки щодо забезпечення потерпілої особи легковими автомобілями та компенсації такій особі витрат на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту, помилково не врахувавши положень статей 1195, 1202 ЦК України. Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим. Ураховуючи те, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, та, відповідно, постанова Верховного Суду від 26.06.2019 року по цій же справі № 641/11102/14-ц носять преюдиційний характер, та обставини, встановлені цими рішеннями судів, не доказуються при розгляді даної справи. Оскільки судом при розгляді даної справи, встановлено, що додаткові витрати у відшкодування шкоди на підставі ст.ст. 1195 та 1202 ЦК України, які були стягнуті на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц, становлять меншу суму, ніж фактично понесені позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав, відповідно до положень ст. 1195 ЦК України, для стягнення різниці між фактично понесеними витратами та сумою, стягнутою на підставі рішення суду. Так, судом встановлено з наявних в матеріалах справи доказів, що сума додаткових витрат у відшкодування шкоди, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складається з витрат на придбання автомобіля: 210 000 грн.(фактично понесені позивачем витрати) - 143 000 грн. (стягнута за рішенням суду сума) = 67000 грн., а також з витрат на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на авто у розмірі 5250 грн., всього сума додаткових витрат, що підлягає стягненню, складає 72250 грн. Водночас, щодо доводів відповідача про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення додаткових витрат у вигляді витрат на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при набутті права власності на авто, суд зазначає наступне. Так, відповідно до Постанови КМУ від 03.11.1998 року № 1740 «Про затвердження Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій» фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, що підлягають першій державній реєстрації в Україні в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС, шляхом купівлі легкових автомобілів, утому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями осіб з інвалідністю). Проте, відповідно до п. 1 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, що затверджений Постановою КМУ від 19.07.2006 № 999, забезпечення автомобілями осіб з інвалідністю за місцем реєстрації здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій або управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі. Як встановлено судом раніше, позивачем придбано автомобіль, здійснено переобладнання в інвалідну комплектацію за власні кошти, про що свідчать надані до матеріалів справи квитанції про оплату транспортного засобу, відповідно, така операція з купівлі автомобіля не є забезпеченням автомобілями особи з інвалідністю, тому не є виключенням з загального правила, відтак, позивачем правильно сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування. Водночас, судом враховано викладену в листі ГУ ПФУ в Харківській області від 27.08.2021 року, який був досліджений в судовому засіданні, інформацію, про відсутність підстав для повернення сплаченого збору позивачу з боку Пенсійного Фонду та про правильність сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів, під час першої реєстрації автомобіля в сервісному центрі МВС. Оскільки витрати позивача на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів є невід`ємною частиною додаткових витрат на придбання спеціального транспортного засобу, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 1195 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, з урахуванням обставин, встановлених рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2016 року по справі № 641/11102/14-ц та постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 641/11102/14-ц, з урахуванням обставин, встановлених судом безпосередньо у даній справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved