Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання бездіяльності дій та наказу про звільнення з роботи дискримінаційними за ознакою інвалідності та відшкодування шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він був прийнятий на роботу до ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» з 27.08.1996 року електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання 4 розряду згідно розпорядження № 1151 від 30.08.1996 року. Після цього був переведений помічником машиніста екскаватора (25.03.1998 р.), електромонтером 4 розряду (15.10.1998 р.), 10.06.2002 року був переведений на шахту № 2 ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» підземним електрослюсарем черговим і по ремонту обладнання 3 розряду. У 2003 році з ним трапився нещасний випадок пов'язаний з виробництвом і згідно до висновку МСЕК від 24.06.2009 року йому було встановлену третю групу інвалідності, втрата професійної працездатності 60 % та рекомендована праця на поверхні. 08.10.2010 року висновком МСЕК підтверджена 3 група інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності рекомендована праця електрослюсаря на поверхні. На момент звернення до суду він є інвалідом 3 групи. Ці обставини підтверджуються трудовою книжкою та довідками МСЕК. З 22.03.2004 року він був звільнений з роботи згідно до п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, однак за рішенням суду від 08.07.2004 року був поновлений на роботі. Незважаючи на висновки МСЕК, індивідуальної програми реабілітації інваліда, власник (відповідач) не надав йому іншу роботу відповідно до стану здоров'я, не провів навчання та перекваліфікацію, а наказом № 460/к від 01.09.2011 року звільнив його з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України. Однак за рішенням суду від 29.03.2012 року його було поновлено на посаді підземного електрослюсаря чергового і по ремонту обладнання 3 розряду. Наказом відповідача № 175/к від 30.03.2012 року його було поновлено на роботі, але до роботи відповідно до цього наказу допущено не було. При цьому він під час слухання справи апеляційним судом Дніпропетровської області подав заяву про переведення його електрослюсарем черговим і по ремонту обладнання цеху ШГВЗ (30.03.2012 року). 10 квітня 2012 року він третій раз був звільнений з роботи згідно до п.2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я відповідно до наказу відповідача № 191/к від 10.04.2012 року. Не погоджуючись з наказом про звільнення, він 08.05.2012 року звернувся до суду з позовом про визнання наказу незаконним та скасування та просив зобов'язати відповідача провести його працевлаштування відповідно до висновку МСЕК та рекомендацій трудової реабілітації. Справа знаходиться в провадженні Марганецького міського суду. Заявами від 05.12.2012 року, 11.01.2013 року та 19.03.2013 року він просив відповідача здійснити всі заходи щодо працевлаштування відповідно до висновку МСЕК та розумного пристосування інваліда. Відповідач відмовив йому посилаючись на те, що ці дії проводяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві за рахунок коштів цього Фонду. Вважає, що бездіяльність відповідача щодо розумного пристосування інваліда відповідно до висновку МСЕК та індивідуальної програми реабілітації, дії щодо звільнення з роботи (три рази) та саме звільнення порушує його право на працю та соціальний захист і є дискримінаційними за ознакою інвалідності. Вважає, відсутність розумного пристосування інваліда з боку відповідача та відносно нього в результаті бездіяльності, дій та неодноразових звільнень з роботи, була застосована дискримінація. У наслідок дискримінації йому завдано матеріальної шкоди 50000 грн. (розмір мінімальної зарплати починаючи з 2009 року) та моральної, розмір якої він визначає в сумі 50000 грн. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, зневажливих та образливих діях щодо нього, як інваліда, неможливості реалізації своїх прав. Просить суд визнати бездіяльність та дії щодо відмови в розумному пристосуванні інваліда 3 групи [PERSON], звільнення з роботи з боку Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» дискримінаційними. На відшкодування матеріальної шкоди стягнути 50000 грн. і моральної шкоди 50000 грн., а всього 100000 грн. з Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на його, [PERSON] користь. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» вчинити дії щодо розумного пристосування інваліда [PERSON] шляхом створення робочого місця та подальшого працевлаштування [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представники відповідача позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями Конвенції про права інвалідів, підписаної країнами-учасниками 13.12.2006 року (далі - Конвенція про права інвалідів) та Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VІ від 06.09.2012 року. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про міжнародні договори України» № 1906 - ІV від 29.06.2004 року (далі - Закон України № 1906-ІV), міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов'язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб. Конвенція про права інвалідів була ратифікована Україною 16.12.2009 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї» № 1767 від 16.12.2009 року, а набрала чинності для України 16.03.2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України № 1906-ІV, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Таким чином, Конвенція про права інвалідів є чинною на території України 16.03.2010 року, і може бути застосована до цивільних правовідносин, які виникли починаючи з вказаної дати. Позивач зазначає про дискримінаційний характер дій ПАТ «Марганецький ГЗК» по звільненню його з роботи починаючи з 22.03.2004 року за наказом ПАТ «Марганецький ГЗК» № 117 к. Оскільки станом на вказану дату звільнення [PERSON] з робота Конвенція про права інвалідів не була ратифікована Україною та не набрала чинності, до правовідносин сторін щодо вказаного звільнення не можуть застосовуватись положення вказаної Конвенції, а дії чи бездіяльність ПАТ «Марганецький ГЗК» не можуть розглядатись на предмет їх дискримінаційності за ознакою інвалідності, відповідно до положень Конвенції про права інвалідів. Звільнення [PERSON] з роботи 01.09.2011 року згідно наказу № 460/к на підставі п 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я було визнано в судовому порядку правомірним та таким, що проведено ПАТ «Марганецький ГЗК» з додержанням всіх приписів чинного трудового законодавства України, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.08.2012 року по справі № 6-18546 св12. Тому суд, враховуючи правомірний характер дій відповідача по звільненню [PERSON] з роботи 01.09.2011 року, твердження позивача про дискримінаційність його звільнення за ознаками інвалідності вважає безпідставними. Щодо звільнення позивача з роботи 10.04.2012 року згідно наказу № 191 /к від 10.04.2012 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, на даний час неправомірність дій ПАТ «Марганецький ГЗК» не встановлена, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання дій ПАТ «Марганецький ГЗК» по його звільненню з роботи дискримінаційними суд вважає безпідставними. Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні №5207-VІ від 06.09.2012 року діє з 04.10.2012 року. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування яке відбулося у газеті «Голос України» 03.10.2012 року N185. Таким чином, станом на дати всіх звільнень [PERSON] з роботи на ПАТ «Марганецький ГЗК», вказаний Закон України 5207-VІ не набрав чинності, а тому його положення до вказаних трудових правовідносин не застосовуються, а дії чи бездіяльність ПАТ «Марганецький ГЗК» по звільненню [PERSON] не можуть розглядатися на предмет невідповідності нормам Закону України 5207-VІ. [PERSON] вказує на дискримінаційний характер за ознаками інвалідності дій відповідача по звільненню його з роботи 22.03.2004 року згідно наказу ПАТ «Марганейький ГЗК» №117к за п. 2 ст. 40 КЗпПУ, в зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я. Оскільки вперше згідно висновку МСЕК (виписка із акту огляду МСЕК від 24.06.2009 року) позивачу було встановлено III група інвалідності починаючи з 24.06.2009 року, таким чином, станом на дату вказаного звільнення - 22.03.2004 року позивачу в передбаченому законом порядку не було встановлено групу інвалідності і статус інваліда [PERSON] не мав, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для тверджень про наявність в діях відповідача по звільненню [PERSON] з роботи 22.03.2004 року дискримінаційного характеру за ознакою інвалідності. Оскільки на момент вказаного звільнення [PERSON] 22.03.2004 року Конвенція про права інвалідів не була укладена країнами-учасниками (і як наслідок, не могла бути ратифікована Україною та набрати чинності для України), а Закон України 5207-VІ не було прийнято, тому суд вважає безпідставним поширення положень та норм вказаних нормативних актів на правовідносини, що склалися раніше за їх прийняття, зокрема і на правовідносини щодо звільнення [PERSON] з роботи на ПАТ «Марганецький ГЗК» 22.03.2004 року. [PERSON] просить суд визнати дискримінаційними дії ПАТ «Марганецький ГЗК» щодо не створення для позивача робочого місця відповідно до висновків МСЕК. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що обов'язок щодо його навчання та перекваліфікації покладено на ПАТ «Марганецький ГЗК», при цьому нормативне обґрунтування вказаних висновків позивач не наводить. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV від 23.09.1999 року, з наступними змінами та доповненнями, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний у встановленому законодавством порядку відповідно до висновку лікарсько-консультаційної комісії (ЛКК) або медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) проводити навчання та перекваліфікацію потерпілого у власних навчальних закладах або на договірній основі в інших закладах перенавчання інвалідів, якщо внаслідок ушкодження здоров'я або заподіяння моральної шкоди потерпілий не може виконувати попередню роботу працевлаштовувати осіб із зниженою працездатністю. Усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених статтями 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків за рахунок коштів цього Фонду (ч. 1 ст.25 Закону України № 1105- ХІV). Таким чином, покладення на ПАТ «Марганецький ГЗК» обов'язку щодо навчання та перекваліфікації [PERSON] або створення нового робочого місця є неправомірним в силу відсутності правових норм, які б визнавали вказані обов'язки за роботодавцем, і покладення в нормативному порядку таких обов'язків на спеціально створену організацію - страховика - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у зв'язку з чим суд вважає безпідставними вимоги [PERSON]В, щодо в визнання бездіяльності ПАТ «Марганецький ГЗК» по не вчиненню вказаних дій дискримінаційними за ознакою інвалідності. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-ХІІ зі змінами і доповненнями передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Отже, виходячи з положень ч. 1 ст. 172 КЗпП України на ПАТ «Марганецький ГЗК» покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів (відповідно до медичних рекомендацій, встановити на прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці), однак в межах нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (ч. 1 ст. 19 Закону України N 875-ХІІ). Оскільки, позивач взагалі не наводить правових та нормативних обґрунтувань своїх вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та підстав, з яких він виходив при розрахунку та визначенні розмірів позовних вимог про відшкодування шкоди, суд вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки чинним законодавствам не передбачена можливість відшкодування особі матеріальної та моральної шкоди у зв'язку з дискримінаційним характером дій або бездіяльності щодо неї, а тому і підстав для стягнення з ПАТ «Марганецький ГЗК» на користь позивача грошових коштів у розмірі - 100 000 грн. немає. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Утім, позивач не виконав обов'язок доказування, який покладається на нього для доведення тих обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, не клопотав про забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування за умови складнощів в їх отриманні, чи про призначення експертизи у зв'язку з чим суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася судом. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Судовий збір, суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed