Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 13.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом ЗАГС адміністрації муніципальної освіти Собінського району Володимирської області м. Мінська білоруської PCP, актовий запис № 58. 04.09.2018 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі №760/6020/18 шлюб був розірваний. У період перебування у шлюбі була придбана за договором купівлі-продажу квартира за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення Позивач та Відповідач не дійшли дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки, майно було придбане Позивачем та Відповідачем в період шлюбу, воно належить Позивачу та Відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому Позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за Позивачем 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір купівлі-продажу даної квартири знаходиться у Відповідача, оскільки квартира оформлювалась на Відповідача, Позивач лише надавав свою згоду на придбання даної квартири, хоча Позивач фактично надав кошти для її придбання, проте враховуючи домовленість між Позивачем та Відповідачем, квартира була оформлена одноособово на Відповідача. Все вищезазначене підтверджує те, що дана квартира була придбана під час шлюбу, а отже підлягає поділу як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Тому позивач просив суд здійснити поділ квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за Позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати по справі стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 04.05.2020 відкрито провадження у справі. В жовтні 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача, який був мотивований тим, що Спірна квартира купувалась Відповідачем за особисті кошти про що Позивач був добре обізнаним і в момент купівлі квартири підтвердив даний факт підписанням заяви від 15.09.2017 року, яку було посвідчено приватним нотаріусом Біккінеєвою І.А. В цій же заяві Позивач зазначає, що не претендує на спірну квартиру (на частку у праві спільної власності на квартиру), як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, відповідно до п. 4.1. Договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2017 року Квартира набувається Покупцем в особисту власність. Заява чоловіка Покупця громадянина Республіки Білорусь [PERSON] . Тому представник відповідача просив відмовити у вимогах позову. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому зазначено що позивач протягом тривалого часу мав високий стабільний дохід, зокрема й в той час, коли була придбана спірна квартира. Відповідач же на той час не мав постійного доходу та взагалі не працювала. Відповідачем у своєму відзиві не зазначено, на які саме особисті кошти нею була придбана дана квартира. Щодо посилання Відповідача про те, що Позивач підписав заяву, про те, що Відповідач купує спірну квартиру за особисті кошти і не претендуватиме в майбутньому на спірну квартиру, то необхідне зазначити наступне. У Позивача незадовго до купівлі спірної квартири було діагностовано рак головного мозку. Протягом тривалого часу Позивач проходив лікування, проте жодної гарантії щодо одужання він отримати не міг. Враховуючи те, що сім`я завжди була для Позивача на першому місці, Позивач погодився на те, щоб спірна квартира була оформлена тільки на Відповідача, а також на те, щоб він підписав заяву нібито Відповідач купила дану квартиру виключно за свої власні кошти. Факт того, що квартира була придбана за кошти Позивача можуть підтвердити й свідки, заявлені Позивачем у позовній заяві. Таким чином твердження представника Відповідача адвоката Канюка Я.Ю. про те, що ніяких свідків під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири не було є свідомим введенням суду в оману. Посилання представника Відповідача адвоката Канюка Я.Ю. нате, що нотаріальні лії такого характеру захищаються нотаріальною таємницею і в момент підписання договору сторонні люди не допускаються до приміщення також не заслуговують до уваги. 01.02.2021 року до суду надійшли заперечення представника відповідача щодо обставин викладених у відповіді на відзив. Ухвалою суду від 22.02.2021 року по справі була призначена судова психологічна експертиз. Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 13.07.2021 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 09.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судове засідання 10.11.2021 позивач та його представник з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представники відповідача в судове засідання 10.11.2021 з`явився. Проти вимог позову заперечували та просили в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 13.03.2014 р. відділом ЗАГС адміністрації муніципальної освіти Собінського району, Володимирської області, актовий запис № 58 від 13.03.2014 було зареєстровано шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування сторін у шлюбі 15 вересня 2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири набуто у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1. договору продаж квартири за домовленістю сторін здійснюється за 268 199 грн. 88 коп. Згідно п. 4.1. договору квартира набувається покупцем в особисту власність. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біккінеєвою І.А. 15.09.2017 року. Згідно заяви [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біккінеєвою І.А. 15 вересня 2017 року та зареєстровано в реєстрі за № 4142, [PERSON] усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, за своєю справжньою волею, цією заявою стверджує що квартира [ADDRESS] , набувається його дружиною [PERSON] , за особисті кошти. На вище зазначену квартиру (частку у праві спільної власності на квартиру) як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя не претендує. Згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 вересня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Із матеріалів справи вбачається що на час набуття спірної квартири у власність відповідача, позивач [PERSON] подав нотаріально посвідчену заяву, згідно якої підтвердив що квартира набувається його дружиною [PERSON] , за особисті кошти. Таким чином враховуючи приписи статті 57 СК України, квартира [ADDRESS] , набута відповідачем [PERSON] у особисту приватну власність. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу між сторонами. Суд при вирішенні даного спору не приймає до уваги посилання позивача на наявність у нього станом 15.09.2017 року онкологічних хвороб, оскільки визначення психологічного стану позивача на правильний розгляд справи по суті спору не впливає, адже предмет та підстави заявленого позову не дають можливості вважати, що такий позов заявлений на підставі здатності усвідомлювати позивачем момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна своїх дій. Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, шо у відповідача були відсутні кошти на придбання спірного майна, оскільки відповідачем були подані докази щодо отримання грошових коштів з продажу спадкового майна бабусі після її смерті. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову. Відповідно та

Outcome: dismissed