Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом стверджуючи, що 20 травня 1989 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 вересня 2013 року був розірваний. В період шлюбу, в березні місяці 1990 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 1990 року було набуто нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Вважаючи дане майно спільною сумісною власністю подружжя, просить суд визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі пояснивши, що через декілька місяців після одруження, за їхні спільні кошти, які були отримані в подарунок від рідних та близьких, вони вирішили придбати будинок в [ADDRESS] Оскільки на той момент він проходив навчання в Миколаївському учбовому центрі позавідомчої охорони, то підготовкою документів для укладення угоди купівлі - продажу нерухомості займалася його дружина із своїм батьком, яка і стала стороною укладеної угоди та на як була оформлена придбана нерухомість. Заперечуючи проти пред'явленого позову відповідач [PERSON] суду пояснила, що житловий будинок із господарськими спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] купив її батько за свої власні кошти. Проте, не будучи обізнаним в правових питаннях, договір купівлі-продажу оформив на неї . Вважає, що спірний будинок не є спільною власністю подружжя в зв'язку з чим, просить суд в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов є обгрунтований та підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 22 КпШС (який діяв на момент придбання спільного майна), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма права міститься в ст.60 СК України, яка трактує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом встановлено, що 20 травня 1989 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON], був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу виконавчим комітетом Гостролуцької сільської ради Баришівського району Київської області 20 травня 1989 року зроблено актовий запис № 05 ( Свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] а.с. 9 ). Від спільного подружнього проживання мають двох синів, один із яких є неповнолітнім - [PERSON], [INFO]. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 вересня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано ( а.с.11 ) В період шлюбу, в березні місяці 1990 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 1990 року подружжям набуто нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], а тому, відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя оскільки відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.07 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень п. 25 Постанови від 21.12.07 № 11 , вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин, виходячи з принципу рівності часток в праві спільної сумісної власності, з огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем позовних вимог щодо поділу майна подружжя, у зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню . При цьому суд критично відноситься до пояснень відповідача, що спірний будинок не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний за власні кошти її батьком. За загальним правилом ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст.60 ЦПК ). Відповідачка [PERSON] не надала суду переконливих доказів того, що будинок по [ADDRESS] був придбаний за особисті кошти її батька. Встановлені судом обставини підтверджуються: - копією свідоцтва про одруження; - копією рішення Баришівського районного суду від 30.09.2013 року; - копією договору купівлі-продажу від 17.03.1999 року;

Outcome: approved