Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суду із вказаною позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У ній просить визначити частку у майні, належну померлому на праві спільної сумісної власності та визнати право власності на неї. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що 20 березня 2018 року помер його батько [PERSON]. Бажаючи успадкувати належну йому частку у будинку та земельній ділянці по вул. Лесі Українки, 9 у с. Застінка, Тернопільського району Тернопільської області він звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у звязку із тим, що за життя спадкодавця між ним та іншими співвласниками даної нерухомості не були визначені у встановленому законодавством порядку належні їм частки. Окрім батька, власниками зазначеної земельної ділянки та будинку є ще пять чоловік. В судове засідання позивач не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Жоден із відповідачів також у судове засідання не зявися. Кожен із них подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позов визнає. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, вважає за необхідне зазначити таке: частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Рішенням Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 158 від 06 листопада 2012 року «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території Товстолузької сільської ради», вирішено передати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка розташована в селі Застінка по вул. Л.Українки, 9 (далі Земельна ділянка) і згідно земельно-облікових документів знаходиться в користуванні станом на 01 січня 2002 року. Як убачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 61912875 від 22 червня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на Земельну ділянку було здійснено 22 червня 2016 року за індексним номером 30148926. Вона на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 20 березня 2018 року [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 240529 від 23 березня 2018 року, актовий запис № 39, здійснений у Виконавчому комітеті Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. За життя, а саме 04 лютого 2015 року, він склав заповідальне розпорядження, посвідчене секретарем Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області [PERSON] згідно якого усе належне йому майно, окрім гаража в селі Застінка по вул. Лесі Українки, 9, Тернопільського району Тернопільської області, заповів [PERSON]. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину Земельної ділянки. Розглянувши подані документи нотаріусом було відмовлено у вчиненні зазначеної нотаріальної дії у звязку з невизначеністю розміру часток кожного з співвласників у майні про що винесено відповідну постанову від 21\~вересня 2018\~року № 667/02-31. Згідно з частиною 1 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, або рішенням суду (частина 2 ст. 370 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні, між співвласниками Земельної ділянки, як до часу смерті так і після неї, не укладалось угод щодо поділу майна, належного їм на праві спільної сумісної власності та не існує жодного рішення про такий поділ, а тому при визначенні часток слід виходити із засад рівності часток кожного із них. Таку юридично процедуру у даному випадку застосувати неможливо з огляду на смерть одного із співвласників у звязку з чим втрачена його правосубєктність. Зі змісту статті 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, суд приходить до переконання, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на Земельну ділянку становила 1/6 частину. У даному випадку судом не встановлено обставин, котрі свідчили б про те, що визнання позову відповідачами суперечить закону або порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб, а тому його слід задовольнити. Щодо вимог позивача про визнання права власності на цю частину Земельної ділянки, то у їх задоволенні слід відмовити з огляду на таке. Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дефініція вказаної норми права дає чітке та очевидне усвідомлення того, що наявність порушеного права, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави є обовязковою умовою для їх судового захисту. Підміна судом інших інституцій та державних органів де субєкт може реалізувати свої права в поряду, визначеному законом, є неприпустимим, оскільки нівелює завдання цивільного судочинства. Саме така ситуація має місце у даному випадку. Заявляючи вимогу про визнання права власності за частку Земельної ділянки позивач не довів, що має місце порушення відповідачами чи будь-ким іншим його прав, свобод чи інтересів, їх невизнання або оспорювання. Ним залишено поза увагою, що після визначення судом частки померлого у власності на Земельну ділянку, він може у встановленому законом порядку звернутись до нотаріуса, з заявою про видачу відповідного свідоцтва та набути це майно у власність. Таким чином позов [PERSON] в частині визнання права власності на 1/6 Земельної ділянки є безпідставним та передчасним, а тому до задоволення не підлягає. Окрім зазначеної частки Земельної ділянки, [PERSON] на момент смерті належала частина житлового будинку у с. Застінка, по вул. Л.Українки, 9, Тернопільського району Тернопільської області (далі Житловий будинок). Це майно належало колгоспному двору, що складався з 6 членів, головою якого був [PERSON], на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 січня 1991 року, виданого Тернопільською районною радою народних депутатів Тернопільської області. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України, котрі він виклав у своїй Постанові № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи принцип рівності часток усіх членів колгоспного двору, та зважаючи на те, що у суду відсутні відомості, що хто-небудь із цих членів втратив право на частку у його майні, до спадщини, котра відкрилась після смерті [PERSON] входила 1/6 частина Житлового будинку. Це майно він заповів позивачу згідно заповіту від 04 лютого 2015 року, посвідченого секретарем Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області [PERSON] Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану частку Житлового будинку позивачу було відмовлено, оскільки відсутня законодавча визначеність власності майна суспільної групи «колгоспний двір». Про вказане свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 вересня 2018 року № 667/02-31, винесеної приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1270 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином позивач у встановленому законом порядку виявив бажання прийняти спадщину за заповітом після смерті [PERSON], до складу якої входить зазначена частка Житлового будинку, однак позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оформити на це майно право власності та розпоряджатись ним. Таке порушене право [PERSON] слід захистити шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Outcome: partial