Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову вказав, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті батька йому стало відомо, що 11.11.2016 року батько склав заповіт яким заповів належну йому частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була приватизована на всіх членів родини: батька [PERSON] , мати [PERSON] , позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Право на безоплатну приватизацію житла було використане позивачем шляхом приватизації житлової площі розміром 15,16 кв.м. Вказує, що разом з ним проживали члени його родини: дружина та син. У 2011 році його було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] за клопотанням [PERSON] Зазначає, що його дружину та неповнолітню дитину фактично було виштовхнуто на вулицю. Його (позивача) син хворий та має діагноз змішаний розлад навчальних навичок, перебуває на обліку в Кіровоградській обласній психіатричній лікарні та потребує особливого догляду та нагляду. Заповідач та члени його родини фактично позбавили неповнолітню дитину постійного місця проживання, чим порушили законні права та інтереси неповнолітньої хворої дитини. За таких обставин просив визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Латушкіною О.О. 11.11.2016 року за № 647. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.01.2019 року відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11.02.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому представник відповідача вказала, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема вказала, що з посиланням позивача на те, що заповідач та члени його родини фактично позбавили неповнолітню дитину постійного місця проживання, чим порушили законні права та інтереси категорично не згодні. 17.02.2004 року [PERSON] та [PERSON] купили своєму сину (позивачу) квартиру за адресою: [ADDRESS] , але оформлена квартира була на матір позивача [PERSON] 16.11.2011 року на прохання свого сина [PERSON] підписує документи про продаж вказаної квартири [PERSON] , а кошти в сумі 17500 доларів США від продажу квартири були передані фактичному власнику [PERSON] Тобто батьки забезпечили свого сина та його родину житлом. Відповідно договору дарування від 22.12.2011 року [PERSON] подарував свою 1/4 частку квартири [PERSON] , тобто позивач добровільно відчужив свою частку майна. Таким чином вказані посилання позивача на те, що його неповнолітнього та хворого сина позбавили житла не відповідають дійсності та не мають жодного відношення та підстав визнання заповіту недійсним. Заповітом від 11.11.2016 року [PERSON] заповів належну йому на праві власності частину квартири своїй доньці [PERSON] , це було вільне волевиявлення особи, [PERSON] розумів вчинення своїх дій, станом на час складання заповіту заповідач психічним хворобами не хворів, заповіт складений відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним немає. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 01.04.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Латушкіну Олену Олександрівну, підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. 18.05.2019 року за вх. № 12073 від приватного нотаріуса Латушкіної О.О. до суду надійшли пояснення в яких остання зазначила, що 11.11.2016 року до неї звернувся [PERSON] , [INFO] , з проханням посвідчити заповіт від його імені. Вказує, що при складанні заповіту [PERSON] при собі мав паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру. Нотаріусом було встановлено особу та перевірено дієздатність. Заповіт було складено зі слів [PERSON] , прочитаний вголос і підписаний власноручно. Про посвідчення вказаного заповіту зроблений відповідний запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Просила розглядати справу без її участі. Від третьої особи [PERSON] до суду надійшли пояснення на позовну заяву, в яких вона вказала, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема вказала, що з посиланням позивача на те, що заповідач та члени його родини фактично позбавили неповнолітню дитину постійного місця проживання, чим порушили законні права та інтереси категорично не згодна. 17.02.2004 року вона зі своїм чоловіком купили своєму сину (позивачу) квартиру за адресою: [ADDRESS] , але оформлена квартира була на її ім`я. 16.11.2011 року на прохання сина вона підписала документи про продаж вказаної квартири [PERSON] , а кошти в сумі 17500 доларів США від продажу квартири були передані фактичному власнику [PERSON] Тобто вони як батьки забезпечили свого сина та його родину житлом. Відповідно договору дарування від 22.12.2011 року син подарував свою 1/4 частку квартири батьку, тобто позивач добровільно відчужив свою частку майна. Таким чином вказані посилання позивача на те, що його неповнолітнього та хворого сина позбавили житла не відповідають дійсності та не мають жодного відношення та підстав визнання заповіту недійсним. Заповітом від 11.11.2016 року її чоловік [PERSON] заповів належну йому на праві власності частину квартири своїй доньці [PERSON] , оскільки вони також хотіли забезпечити доньку житлом. Заповіт чоловіка був вільним волевиявлення, він розумів вчинення своїх дій, станом на час складання заповіту психічними хворобами не хворів, заповіт складений відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним немає. Просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, просили його задовольнити. Пояснили, що квартира була приватизована по 1/4 частці на кожного члена родини, свою частку позивач подарував батьку. Вважають, що під впливом дружини та дочки батько заповів своє майно лише дочці. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечили. Представник відповідача пояснила, що заповіт є одностороннім правочином, волевиявлення заповідача було вільне, психічними хворобами [PERSON] не хворів. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні. Зокрема зазначила, що у 2011 році позивача було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , йому було куплено однокімнатна квартира, яку він пізніше продав та отримав від її продажу кошти. Син казав, що вони куплять іншу квартиру. Чоловік підписував заповіт особисто у її присутності, був у здоровому глузді, тому підстав для визнання заповіту недійним немає. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , який [INFO] помер (а.с.11,12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.02.1997 року № [NUMBER] квартира [ADDRESS] була приватизована членами родини [PERSON] по 1/4 частці кожному: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно договору дарування від 22.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тюртюбек О.О. за № 1646, дарувальник [PERSON] передав у власність обдарованому [PERSON] безоплатно та безумовно 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48-49). 09.11.2011 року позивач [PERSON] з членами своєї родини знятий з реєстрації за вищевказаною адресою (а.с. 52). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON] О. за № 1-199, продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купила квартиру за [ADDRESS] (а.с. 55). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у жовтні 2011 року купував квартиру через агентство, а тому він зустрівся з [PERSON] , щоб обговорити питання покупки квартири. В агентстві він передав [PERSON] 500 доларів США як завдаток за купівлю однокімнатної квартири, потім у приватного нотаріуса передав [PERSON] . ще 17000 доларів США і 16.11.2011 року вони оформили договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Зубко О.П. за № 7467, згідно якого продавцем була мати позивача [PERSON] , але кошти за квартиру передав особисто [PERSON] Зазначив, що з [PERSON] нічого не обговорював, квартира продавалась позивачем, мати була лише по документам. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її зятем та чоловіком дочки. До 2011 року позивач з сім`єю проживав в однокімнатній квартирі, яку потім продали. Хто отримував кошти за квартиру не знає. Щодо заповіту нічого пояснити не може. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача та його сина, вони проживають у найманій квартирі, розповідали що у них шахрайським шляхом забрали квартиру, до поліції не звертався, подав позов до суду. Судом також встановлено, що 11 листопада 2016 року [PERSON] складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Латушкіною О.О. та зареєстрований в реєстрі за 648, згідно якого заповідач заповів все своє майно [PERSON] . Заповіт заповідачем прочитаний був вголос, відповідав його волі, власноручно підписаний (а.с. 66). Згідно ч.1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. За змістом ст. 202, ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, а тому на нього поширюється загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 2013 ЦК України), та презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), яка може бути спростована в суді або, якщо його недійсність безпосередньо встановлена законом. Таким чином обов`язковими умовами дійсності заповіту є, зокрема, таке: наявність у заповідача повної цивільної дієздатності; вільне волевиявлення заповідача на складання заповіту та відповідність такого волевиявлення його внутрішній волі; особиста реалізація права на заповіт. Недотримання цих умов породжує передбачені законом правові наслідки у вигляді нікчемність або недійсність заповіту, відповідно. Згідно приписів ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06 вересня 2017 року по справі 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Загальні норми цивільного законодавства застосовуються в тому випадку, коли спірні правовідносини не врегульовано спеціальною нормою. Так відносини щодо недійсності або нікчемності заповіту регулюються положеннями ст. 1257 ЦК України, як спеціальною нормою законодавства, а також субсидіарно нормами Глави 16 Розділу ІV ЦК України. Судом встановлено, що за життя [PERSON] обмежено дієздатним або недієздатим судом не визнавався. Доказів психічних захворювань у заповідача матеріали справи не містять. Позивач на дані обставини, як підстави визнання заповіту недійсним не посилається. Не посилається позивач і на порушення вимог закону щодо форми та посвідчення заповіту. Отже підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України вважати заповіт недійсним та нікчемним судом не встановлено. Таким чином, встановлені судом докази в їх сукупності не підтверджують тієї обставини, що на момент вчинення оспорюваного правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Як зазначено у ч. 3 ст. 203 ЦК України законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Позивачем не наведено та не доведено жодної обставини, передбаченої законом, на підставі якої заповіт від 11.11.2016 року за № 647 підлягає визнанню недійсним. Посилання позивача на порушення прав його неповнолітньої хворої дитини шляхом позбавлення постійного місця проживання, не може бути підставою для визнання заповіту недійним. Відповідно до пояснень відповідача, третіх осіб: [PERSON] , приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Латушкіної О.О. та свідків заповіт [PERSON] складений за вільного волевиявлення заповідача. Протилежного матеріали справи не містять, позивачем не спростовано та не доведено. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази та враховуючи вказані правові норми, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки оспорюваний заповіт був оформлений та посвідчений у передбаченому законом порядку, а також відсутні підстави для висновку, що волевиявлення [PERSON] в оспорюваному заповіті не було вільним і не відповідало його волі.

Outcome: dismissed