Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення права користування квартирою та виселення без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи тим, що йому належить двокімнатна квартира, що розташована в м.Буринь по вул. Л.Українки,6/14. В даній квартирі значаться зареєстрованими відповідачі на реєстрацію яких позивач згоди не давав, а тому просить суд позбавити їх права користування квартирою без надання іншого жилого приміщення, поскільки зараз відповідач [PERSON] проживає у вище зазначеій квартирі та перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені в позові і просив суд їх задовольнити та пояснив, що у 2015 році він став власником спірної квартири. В даній квартирі значаться зареєстрованими і відповідачі, хоча згоди на їх реєстрацію він не давав. Відповідачка [PERSON] у січні 2012 році забрала всі свої речі і добровільно залишила квартиру та переїхала на постійне місце проживання в [INFO] де проживає і зараз, тобто втратила право користування житлом. Відповідач [PERSON], який не проживав у квартирі після закінчення школи, у жовтні 2014 року самовільно вселився в квартиру де систематично порушує правила співжиття, вчиняє щодо нього насильницькі дії, так 18.03.2015 року коли він хотів зайти до своєї квартири, Бабич . В.С. спричинив йому тілесні ушкодження. Крім того перебуваючи в квартирі [PERSON] чинить умисні дії по руйнуванню та псуванню житла. Добровільно залишити квартиру [PERSON] не бажає, а тому він просить його виселити з квартири без надання іншого жилого приміщення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона з 2007 року із згоди позивача зареєстрована в батьківський квартирі, хоча в дійсності з січня 2012 року в ній не проживає, її власних речей у квартирі немає, але залишила квартиру через те, що позивач змінив замок. З 2012 року вона постійно проживає в с.Степанівка. В суд з заявами про вселення не зверталась і звертатись не буде. Заяву про прийняття спадщини, після смерті батьків до нотаріальної контори не подавала, свідоцтво про право на спадщину за законом на імя позивача не оспорила. Разом з тим вважає, що вона не втратила права користування даним житлом і просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що вимоги позивача необґрунтовані, оскільки позивач то стверджує, що він не проживає в спірній квартирі, то зазначає, що він порушує правила співжиття, не надаючи ніяких доказів. В дійсності він, із згоди бабусі, з травня 2006 року зареєстрований в квартирі №14 будинку № 6 по вулиці Лесі Українки в м. Буринь. Були тимчасові періоди коли він в ній не проживав, але з жовтня 2014 року і до цього часу він постійно проживає у спірній квартирі. Разом з ним у квартирі ніхто не проживає, оскільки позивач постійно проживає у співмешканки в с. Червона Слобода, а його мати [PERSON] постійно проживає в с.Степанівка, а отже правил співжиття він не порушує так як проживає в квартирі один. Ніякого насильства відносно позивача ніколи не вчиняв, квартиру не руйнував, а лише намагався зробити ремонт. Крім того його мати [PERSON] є рідною сестрою позивача і має такі ж самі права на спадщину після бабусі як і позивач, але не оформила їх. Вважає, що позивач даним позовом порушив його права і інтереси і фактично хоче позбавити його житла та вигнати зимою на вулицю, а тому просить в позові відмовити. Заслухавши думку сторін, показання свідків, дослідивши позовну заяву яка викладена з посиланнями на норми житлового кодексу України та наявні докази у справі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст.47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи, спірна двокімна\-тної квартири за № 14, житловою площею 24,2 кв.м, загальною - 40,8 кв.м, що розташована на 2-му поверсі двох-поверхового будинку № 6 по вулиці Л.Українки в м. Буринь на підставі свідоцтва про право власності на житло належала батькам позивача та відповідачки [PERSON], разом з якими позивач проживав з 1994 року, хоча зареєстрований у спірній квартирі з 30.01.2003 року, тобто за життя батьків. Після смерті батьків позивач проживав у квартирі до 2008 року, а потім і до цього часу проживає в [INFO] у співмешканки [PERSON], що підтверджується поясненням сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] . 22.01.2015 року державний нотаріус Білопільської державної нотаріальної контори [PERSON]Б видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером 5 на квартиру [ADDRESS], тобто з цього часу позивач став власником спірної квартири, по підтверджується поясненням сторін, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2015р. у спадковій справі № 351/2010 рік. Крім позивача у спірній квартирі, значаться зареєстрованими рідна сестра позивача, відповідачка [PERSON] з 25.01.2007 року та її син, племінник позивача, відповідач [PERSON] з 18.05.2006 року, що підтверджується поясненням сторін та довідкою № 462 від 14.08.2015 р. КП «Буринь - теплосервіс», що виконує функції ЖЕК. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєструвався у спірній квартирі 18.05.2006 року, як член її сім'ї на правах внука за згодою бабусі, яка померла 01.05.2006 року, чого не заперечує позивач та законно набув права користування цим житловим приміщенням. Після тимчасової відсутності [PERSON] вселися у спірну квартиру в жовтні 2014 року, тобто ще до отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке видано держнотконторою 22.01.2015 року. Як встановлено з пояснень позивача і свідків та чого не заперечують відповідачі, [PERSON], зареєструвалася у даній квартирі 25.01.2007 року за згодою позивача, як його сестра, а фактично проживала у спірній квартирі у 2011-2012р.р., але у січні 2012 року, забравши всі свої речі добровільно покинула квартиру і переїха\-ла на постійне місце проживання у [INFO], де проживає і до цього часу. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що згідно ч. 1, 3\~ст. 405 ЦК України [PERSON] яка не є власником житлового приміщення, втратила право користування квартирою №14 по вул Л.Українки,6 в м.Буринь. Позивач просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, посилаючись у тексті позову на норми ст.405 ЦК України\~та норми ст.ст.71,72 ЖК України, які передбачають можливість визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Діючим законодавством України не передбачено позбавлення особи права користування житловим приміщенням, більш того, позбавлення особи права користування житловим приміщенням суперечить ч. 3\~ст. 47 Конституції України, згідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а [PERSON] можливо визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №14 по вул Л.Українки,6 в м.Буринь з наступних причин: відповідачка [PERSON], дійсно не мешкає в даній квартирі без поважних причин більш ніж 6 місяців та ніколи не була власником цієї квартири, тому згідно ст.71 ЖК України втратила право користування спірною квартирою. Згідно з вимогами\~ 157 ЖК України, \~члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як визначено ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК України- осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Вирішуючи питання про виселення відповідача [PERSON] із спірної квартири без надання іншого приміщення по причині систематичного порушення правил співжиття, суд виходить з того, що судом взагалі не встановлено самого факту співжиття позивача та відповідача [PERSON] у спірній квартирі. Так в судовому засіданні із пояснень сторін та свідків[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], достовірно встановлено факт окремого проживання позивача та відповідача [PERSON], оскільки позивач з 2008 року до цього часу постійно проживає в с.Чр.Слобода, а відповідач [PERSON] вселився в спірну квартиру в жовтні 2014 року, тобто у відсутність позивача у квартирі в цей період. Крім того відповідач вселився в спірну квартиру на законних підставах так як був у ній зареєстрований та коли позивач ще не мав права власності на цю квартиру. Все це дає суду підстави зробити висновок про неможливість порушення правил співжиття, за відсутності самого співжиття позивача та відповідача [PERSON] у спірній квартирі. Позивач, ставлячи вимогу про виселення відповідача, безспірних письмових доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття та що до нього у зв'язку з цим застосовані заходи запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, які виявилися безрезультатними, суду не надав. В той час, як систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність, виходячи з наведених вище норм закону, є обов'язковою умовою виселення особи в порядку ч.1ст.116\~ЖК України. Разом з тим, за даними Буринського ВП Конотопського ВП в Сумській області за період 2014-2015р.р. на розгляді перебувало одне звернення [PERSON], щодо вжиття заходів впливу відносно [PERSON] за ознаками ч.1 ст.125 КК України, яке було закрито на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України в звязку з відмовою потерпілого від обвинувачення, інших звернень зареєстрованих в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій не було, до адміністративної відповідальності [PERSON] не притягувався. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] тривалий час не працює, продав речі з квартири позивача, руйнує квартиру та не сплачує за користування комунальними послугами, у зв'язку з чим підлягає виселенню є необґрунтованими та безпідставними і не мають правового значення для вирішення даного спору. Оскільки судовим розглядом не встановлено факту незаконного проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі, то суд вважає, що [PERSON] ніяких прав позивача не порушує, підстави для їх захисту відсутні, а тому в задоволенні позову в частині виселення відповідача що [PERSON]С із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення необхідно відмовити. Таким чином суд вважає, що позивач в судовому засіданні не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу заявлених вимог щодо виселення [PERSON] з квартири, не надавши суду відповідних доказів щодо предмету позову. Крім того судовим розглядом не встановлено факту незаконного проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Outcome: partial