Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] За вказаною адресою на реєстраційному обліку перебуває син позивача [PERSON], відповідач по справі, який в 2013 році добровільно виїхав з будинку на постійне проживання до іншого житла. За посиланням позивача, відповідач не має інтересу до проживання в будинку, тому в порядку положення статті 405 ЦК України може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням з відповідними наслідками цього, передбаченими ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Вказані обставини зумовили позивача звернутись до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в його відсутність, просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Суду повернуто повістку про виклик відповідача з довідкою комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» про неможливість вручення виклику з причини відсутності адресату за місцем реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Сторони по справі перебувають в родинних відносинах, - позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] (родинні відносини підтверджено). [PERSON] є власником житлового приміщення будинку [ADDRESS] (підтверджено свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 25.03.1982 року). На реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] перебуває відповідач [PERSON] (підтверджено довідкою Покровської міської ради (а.с. 11). Відповідач [PERSON] фактично в житловому приміщенні не проживає з жовтня 2014 року (відомості КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення»). В судовому порядку [PERSON] порушено питання втрати [PERSON] права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Судом надано оцінку поданих позивачем доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пред'явлення до суду позовної заяви про позбавлення права користування житловим приміщенням в розумінні ст. ст. 319, 391 ЦК України є однією із форм захисту власником своїх прав на володіння, користування та розпорядження належним нерухомим майном. Виходячи із змісту ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла мають право на користування житловим приміщенням на умовах що визначається за угодою з його власником. Питання про втрату членом сім'ї власника житла права користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, - урегульовано ч. 2 ст. 405 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що будь-яких угод, зокрема договір найму, між сторонами не укладався та спірне житлове приміщення відноситься до приватного житлового фонду. Так, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. З наведеного положення закону можна виділити такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У судовому засіданні встановлено, що відповідач, в контексті ч. 2 ст. 64 ЖК України є членом сім'ї позивача - власника спірного домоволодіння, договір про користування спірним жилим приміщенням між сторонами не укладався, однак позивач надав згоду на проживання відповідача в належному йому будинку. Відповідно до Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що на ствердження вибуття наймача або членів його сім'ї на постійне проживання в інше жиле приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд надає аналіз доказів, поданих позивачем [PERSON] на підтвердження позовних вимог щодо відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік. Так, з викладених в позовній заяві обставин вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з жовтня 2014 року, його особисті речі в будинку відсутні, обов'язки щодо утримання житлового приміщення, сплати комунальних послуг, в розумінні ст. 64 ЖК України, відповідач не виконує. Судом також не встановлено жодних обставин, які б давали підстави вважати, що позивач чи інші особи чинять відповідачу перешкоди у користуванні житлом. Такі обставини не суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам. Таким чином, судом встановлено факт відсутності відповідача [PERSON] в належному позивачу [PERSON] на підставі приватної власності житловому приміщенні на праві мешкання, при цьому причин відсутності члена сім'ї власника житла, які могли бути визнані поважними, за аналогією зі статтею 71 ЖК України, під час розгляду справи - не надано. За таких обставин, суд вважає, що наявні законні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Разом з тим, питання про відшкодування понесених судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України позивачем не порушувалося. На підставі ст. ст. 405 ЦК України, ст. 71 ЖК України

Outcome: approved