Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів річних та інфляційних втрат на суму боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2010 року він передав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 27000 доларів США, а останній зобов'язався повернути борг у гривневому еквіваленті до 28 лютого 2011 року та вразі прострочення виконання зобов'язання сплатити неустойку, про що складено відповідний договір позики. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, передавши відповідачеві обумовлену суму грошових коштів, натомість відповідач своїх зобов'язань не виконав та не повернув кошти у вказаний в договорі строк. У зв'язку з порушенням умов договору позивач звернувся до суду про стягнення боргу та пені, й рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.01.2012 року вимоги позивача було задоволено - стягнено з відповідача та поручителя грошові кошти в сумі 432 000 гривень. Вказане рішення набрало законної сили. Разом з тим, до теперішнього часу борг відповідачем не повернуто, а тому позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення трьох процентів річних на суму боргу за період з 26.03.2015 по 26.03.2018, що складає 19 457,75 гривень та інфляційних втрат на суму боргу за період з 26.03.2015 по 26.03.2018, що складає 120 614, 40 гривень. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, викликався належним чином. Однак до суду повернулися конверти з відміткою «адресат выбыл». У зв'язку з не явкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі доказів наданих в матеріалах справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, судом достовірно встановлено, що 28 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивачем були надані у борг грошові кошти у розмірі 27000 доларів США, що складає 216 000,00 гривень з зобов'язанням останнього повернути гроші в гривневому еквіваленті у строк до 28 лютого 2011 року (а.с. 6). 25 січня 2012 року рішенням апеляційного суду Харківської області було стягнуто на користь позивача солідарно з відповідача [PERSON] і [PERSON], який є поручителем за зобов'язання відповідача за вказаним договором позики, 432 000, 00 гривень. Разом з тим, до теперішнього часу борг відповідачем не сплачено, рішення не виконане, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача згідно наданого розрахунку суму відсотків за користування грошовими коштами ( 3% річних) за період з 26.03.2015 року по 26.03.2018 року, яка складає 19 457, 75 грн. та суму інфляційних збитків на суму боргу за період з 26.03.2015 року по 26.03.2018 року, яка складає 120 614, 40 грн. (а.с. 10-12). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що відповідач не виконав умов договору, зокрема не повернув борг у встановлений договором строк, чим порушив ст.1049 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Між тим, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 120614,40 грн., а також три проценти річних від простроченої суми боргу, що складає 19 457,75 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 12 901,08 гривень.

Outcome: approved