Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути з нього суму індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 12 грудня 2014 року по 19 травня 2015 року в розмірі 10629,86 грн. (десять тисяч шістсот двадцять дев'ять гривень 86 коп.). Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.). Свої вимоги мотивує тим, що відділом ДВС Дубровицького районного управління юстиції здійснюються виконавчі дії по зведеному виконавчому провадженню про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів за договорами позики. Згідно повідомлення ДВС Дубровицького районного управління юстиції від 08 травня 2015 року, залишок боргу [PERSON] становить 27679,06 грн. Таким чином, [PERSON] не сплативши йому суми боргів, не виконав свої зобов'язання і зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь прострочення, а також три відсотки від простроченої суми за період з 12 грудня 2014 року по 19 травня 2015 року. В судовому засіданні позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму індексу інфляції, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми за період з 12 грудня 2014 року по 16 серпня 2015 року в розмірі 12606,12 грн. (дванадцять тисяч шістсот шість гривень 12 коп.), не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився вкотре, причини неявки суду не повідомив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Згідно довідки №2941/02-37/4 від 08.05.2015 року, виданої відділом Державної виконавчої служби Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області (а.с.4) вбачається, що на виконанні у відділі перебувають виконавчі листи Сарненського районного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 27679,06 грн. (двадцять сім тисяч шістсот сімдесят дев'ять гривень 06 коп.). Згідно таблиці індексу інфляції в Україні за 2000-2015 роки вбачається, що індекс інфляції за період з 01 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року становить 143,5 %. З урахуванням індексу інфляції за цей період, заборгованість [PERSON] становить 12043,16 грн., а три відсотки річних становить 562,96 грн. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Аналізуючи норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У частині 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належать укладені сторонами договори позики, оскільки ними установлена ціна договору. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору позики, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Одночасно суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі - витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved