Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним укладеного з відповідачем 15 серпня 2014 року договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS]. В позовній заяві позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірний житловий будинок належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування серії АВК №776566 від 27 червня 2000 року. 15 травня 2014 року та відповідачем [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Згідно умов цього договору він передав [PERSON] в якості оплати за зазначений вище житловий будинок грошові кошти в сумі по 50000 грн., а відповідач, в свою чергу, видала йому розписку про отримання грошей і зобов'язалася нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу. Крім того, [PERSON] в підтвердження даної угоди передала йому правовстановлюючі документи на будинок та повністю звільнила приміщення для вселення позивача. Однак, юридично вони не оформили будинок, оскільки відповідач виїхала проживати до Республіки Молдова. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу реєстрації договору у нотаріуса, однак, до теперішнього часу договір купівлі-продажу відповідачем нотаріально не посвідчений. У зв'язку з цим він позбавлений можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу житлового будинку. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати укладений з відповідачем договір купівлі-продажу будинку дійсним та визнати за ним право приватної власності на зазначений будинок. В судове засідання позивач не прибув, але надав до суду письмову заяву, в якій свій позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов визнала. У зв'язку з цим, відповідно до ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України справа розглядається буз участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши позовну заяву позивача та долучені до неї письмові докази, враховуючи визнання позову відповідачем, приходить до висновку пор необхідність задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно договору дарування від 27 червня 2000 року, власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] - відповідач у справі. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що в 15 серпня 2014 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбав у відповідача [PERSON] житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. На підтвердження вказаного правочину [PERSON] у простій письмовій формі склала розписку від 15 серпня 2014 року, домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатив відповідачу [PERSON] в якості оплати за зазначений будинок грошові кошти в сумі по 50 000 грн., а [PERSON], у свою чергу, прийняла плату. Отже, відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Одними із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Поняття та види правочинів регламентовані ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У свою чергу, поняття та види договору регламентовані ст. 626 ЦК України, за змістом якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де, з-поміж іншого, йдеться про те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтями 208 та 209 вказаного Кодексу визначено коло правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем повинен був укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки законом чітко віднесено такий вид правочину до правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснюється у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218 та 220 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Згідно із ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного будинку, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передав відповідачам грошові кошти, що підтверджується письмовою розпискою, наявною у справі, та прийняв майно у своє володіння, а відповідач прийняла грошові кошти за вказаний будинок та передала йому правовстановлюючі документи на будинок, які позивач прийняв, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обов'язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, яка виїхала за межі України до республіки Молдова, що не залежить від волі позивача, внаслідок чого можливість нотаріального посвідчення спірного правочину втрачено. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved