Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про права на спадщину за заповітом від 14.06.2007 року, йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У 2005 році ним було надано дозвіл на реєстрацію у вказаному житловому будинку гр. [PERSON] , з якою у нього на той час були фактичні шлюбні відносини. Посилаючись на те, що з 2003 року між ним та відповідачкою фактичні шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, а відповідачка не є членом його сім`ї та є для нього чужою людиною, проте продовжує проживати в належному йому домоволодінні в окремому приміщенні, комунальні платежі не сплачує, внаслідок чого він не може користуватися та розпоряджатися належним йому майном, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням та висилити відповідачку із займаного нею приміщення. Також в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідачка, вселившись до будинку за його згодою як співмешканка, набула право користування належним йому майном, тобто набула право особистого сервітуту, такий сервітут є тимчасовим, відповідно до ч. 1 ст. 406 ЦПК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для особистого сервітуту був факт їх спільного проживання у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки, то факт припинення фактичних шлюбних відносин, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. 05.08.2020 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області відкрито провадження у справі та справу та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з одночасним залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача- Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Найченко О.Є. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що наведені позивачем обставини не відповідають дійсності, відповідачка вселилася до домоволодіння як цивільна дружина позивача, проживає у вказаному приміщенні упродовж тривалого часу та не має будь-якого іншого житла. При цьому відповідачка проживає в окремому приміщенні на території домоволодіння за згодою позивача, сплачує комунальні платежі за користування вказаним приміщенням та не створює позивачу будь-яких перешкод, а також заперечив, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені у 2003 році, як зазначив позивач, оскільки у сторін в 2009 році народилася спільна дитина, яка померла в ранньому віці. Вважав, що до вказаних правовідносин мають застосовуватися норми Житлового Кодексу України, а позивачем не доведено, що [PERSON] втратила право проживання у домоволодінні позивача та наявні визначені законом підстави для її виселення. Представник третьої особи - Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі та ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Луб`янським А.В. 14.06.2007 року, [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкове майно складається з домобудівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №14926164 від 16.06.2007 року, виданого 16.06.2007 року Херсонським державним бюро технічної інвентаризації, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №871, виданої 23.06.2020 року Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області, про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №1146, виданої 18.08.2020 року [PERSON] [INFO] , вбачається, що вона зареєстрована та проживає за вищевказаною адресою з 28.03.2005 року по теперішній час. Крім того, відповідно до листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Херсонській області південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) №5247/08.6-28 від 11.09.2020 року, наданого на адвокатський запит представника відповідача, вбачається, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис №11 про народження у 2009 році [PERSON] , складений 09.04.2009 року виконавчим комітетом Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області. Батьком дитини вказаний [PERSON] , матір`ю- [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки №223690823 від 11.09.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] не зареєстровано будь-якого нерухомого майна. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрована у будинку позивача з його дозволу з березня 2005 року, як член родини позивача та перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах до 2009 року, а також продовжує проживати у будинку відповідача упродовж 15 років, будь-якого іншого житла не має. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування належним позивачу майном, та виселення, на підставі ст. 406 ЦК України. Разом з тим, на переконання суду, оскільки способом використання майна позивача відповідачем є проживання у ньому, суд дійшов переконання, що до вказаних правовідносин необхідно також застосовувати норми Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Відповідно до ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших мешкання з ними в одній квартирі або в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб здійснюється без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для виселення відповідача з будинку необхідно встановити, що остання руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, і в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства про достатність та допустимість засобів доказування, позивачем та його представником не надано будь-яких доказів в обґрунтування вимоги щодо виселення відповідачки та підтвердження існування обставин, які згідно із законом є вичерпними підставами для виселення людини з житлового приміщення, а саме, що відповідачка систематично руйнує або псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов переконання, що не є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житла, факт припинення фактичних сімейних відносин з позивачем, а виселення відповідача є втручанням у її право на житло, у розумінні положень статті 8 Конвенції. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. На переконання суду, права [PERSON] , як колишнього члена сім`ї власника житла-позивача [PERSON] також підлягають захисту, і позбавлення її права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач проживав з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та вів спільне господарство, відповідач зареєстрована у житловому будинку з добровільної згоди позивача та проживає у вищевказаному житловому приміщенні безперервно упродовж 15 років, що свідчить про наявність достатнього та тривалого зв`язку відповідача з місцем свого проживання, при цьому [PERSON] на має іншого житла. Підстав для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР суд не вбачає, оскільки на вказану норму, як на підставу задоволення позову, позивач не посилався та на підтвердження наявності визначених законом підстав для виселення відповідача з житлового будинку позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів. Аналогічні правові позиції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298цс19; судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного суду у постановах від 23.09.2019 року у справ №329/398/18, провадження № 61-6362св1; від 27.11.2019 року у справ № 345/4385/17, провадження № 61-48126св18. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та необхідності відмови у задоволенні вимог позивача у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed