Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] сільської ради, [PERSON], в якому просить визнати недійсним та скасувати рішення одинадцятої сесії третього демократично скликання [PERSON] сільської ради від 07.07.2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» в частині закріплення земельних ділянок за громадянином [PERSON] Поновити йому строк звернення з даним позовом до суду. В обгрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] покликається на те, що ним раніше до Рожнятівського районного суду подано позовну заяву про визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 27 травня 2010 року (23 сесія 5 демократичного скликання № 230-23/201) щодо передачі [PERSON] земельної ділянки у приватну власність, яка розташована по вул. Шевченка в с. Сливки Рожнятівського району площею 0,1443 га. В процесі розгляду вказаної справи, [PERSON] було надано для огляду до суду матеріали щодо приватизації вищезазначеної земельної ділянки, в тому числі і архівний витяг з рішення одинадцятої сесії третього демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 07.07.2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок», відповідно до якого [PERSON] сільська рада вирішила закріпити за [PERSON] присадибні земельні ділянки, до складу яких увійшла і земельна ділянка в урочищі «Забудова» площею 0,1525 га. Відповідно до вищевказаного рішення [PERSON] провів незаконну приватизацію земельної ділянки, частина якої належить йому, тобто позивачеві. Так, по вулиці Шевченка в с. Сливки Рожнятівського району знаходиться земельна ділянка, якою він користується та яка межує з земельною ділянкою належній [PERSON] За час користування, розміри його земельної ділянки зменшились, так як сусіди, в тому числі і [PERSON] частину його земельної ділянки захопили у своє користування, в результаті чого він не має доступу до земельної ділянки, не може ні пройти ані проїхати транспортним засобом для проведення будь-яких робіт. Також він не може виготовити технічну документацію та приватизувати свою земельну ділянку. Відповідно до довідки [PERSON] сільської ради, площа належної йому земельної ділянки, яка межує з земельною ділянкою [PERSON] становить 0,2274 га. Проте актом комісії [PERSON] сільської ради від 27.07.2012 року, встановлено розбіжності в плані забудови його земельної ділянки та внатурі на даний час згідно зйомок на приватизацію землі [PERSON] Так в плані забудови відстань від точки Б до точки Е становить 20 м, а на експлікації, зйомці ця відстань становить 22 м., від точки А до точки В на плані забудови становить 45 м, а на зйомці 48,82 м., від точки А до точки Б на плані забудови становить 15 м, а на зйомці 23,22 м. У вищезазначеному акті також встановлено, що розбіжності між планом земельної ділянки під забудову будинку в якому зараз проживає [PERSON] та розмірами в натурі виникли за рахунок земельної ділянки [PERSON] і площа її складає 0,0395 га. Розбіжності є і в довідці № 94, виданої [PERSON] сільською радою 17 лютого 2009 року, в якій зазначено, що за [PERSON] закріплена земельна ділянка площею 0,2274 га, та експлікацією земельної ділянці [PERSON], в якій зазначена площа 0,2178 га, тобто різниця становить 0,0096 га. Заїзд до земельної ділянки [PERSON] вісутній. Позивач вважає рішення одинадцятої сесії третього демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 07.07.2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» в частині закріплення земельних ділянок за відповідачем [PERSON] незаконним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає до скасування. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили про задоволення позову. Крім цього [PERSON] пояснив, що в жовтні 2002 року сесія [PERSON] сільської ради виділила йому у користування земельну ділянку у с.Сливки по вул. Шевченка, яка межує з земельною ділянкою [PERSON] Розмір його земельної ділянки на той час становив 0,2274 га. Проте за час користування розміри його земельної ділянки значно зменшились, так як відповідач [PERSON] незаконно захопив частину належної йому земельної ділянки, а саме близько 0,04 га в своє користування, в результаті чого розмір належної йому земельної ділянки на даний час становить 0,2178 га, через що у нього немає заїзду до своєї земельної ділянки. Крім цього комісії встановлювали межі земельних ділянок та заїзди без його відома, участі та згоди, а тому вважає, що всі рішення та акти, які виносилися та видавалися [PERSON] сільською радою [PERSON] є незаконними та підлягають до скасування. Позивач та його представник просили позов задоволити. У судовому засіданні представник [PERSON] сільської ради - сільський голова [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити за безпідставністю позовних вимог. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позову не визнав та пояснив суду, що 08 травня 2009 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а 06 жовтня 2011 року отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1443 га в с. Сливки Рожнятівського району, серії ЯП № 403605. Приватизація вищезазначеної земельної ділянки та нерухомого майна здійснювалась ним відповідно до чинного законодавства у встановленому законом порядку. Так, рішенням [PERSON] сільської ради від 22 жовтня 1993 року йому було передано у приватну власність землю для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а згідно Акту комісії [PERSON] сільської ради від 25 травня 2010 року «Про встановлення межі суміжного користування гр. [PERSON]М.», комісія вважала за можливе передати йому у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Пізніше згідно рішення сесії [PERSON] сільської ради від 25 травня 2010 року він отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. Більше того, згідно рішення [PERSON] сільської ради від 07 липня 2000 року в урочищі «Забудова» в с. Сливки Рожнятівського району за ним закріплено 0,1525 га, а фактично приватизовано 0,1443 га. Тому твердження позивача про незаконну приватизацію в даному випадку не відповідає дійсності. Крім цього, питання заїзду до земельної ділянки [PERSON] неодноразово вирішувалось сільською радою, зокрема рішенням [PERSON] сільської ради від 21 лютого 2010 року № 219-22/2009 «Про влаштування заїзду до земельної ділянки» вирішено влаштувати заїзд, проте позивач від цього заїзду свідомо відмовляється. Крім цього, наприкінці 2009 року при попередньому слуханні справи у суді вони дійшли взаємної згоди щодо заїзду до земельної ділянки [PERSON] шляхом взаємообміну частинами земельних ділянок, проте через деякий час [PERSON] відмовився відпустити частину своєї земельної ділянки вимагаючи заїзду до своєї земельної ділянки без взаємообміну. Позов у даній справі було залишено без розгляду. Також відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки позивачеві з часу залишення позову без розгляду, тобто з 2009 року, було відомо про ймовірне порушення його прав. З огляду на наведене відповідач просить в позові відмовити повністю. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані, або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до такого висновку. Як встановлено судом, предметом розгляду справи є визнання недійсним рішення [PERSON] сільської ради від 07.07.2000 року. Виходячи з того, що відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, то в даному випадку, суд повинен встановити, чи дійсно прийняття [PERSON] сільською радою рішення від 07.07.2000 року щодо закріплення за [PERSON] присадибної земельної ділянки у розмірі 0,1525 га порушує право позивача [PERSON] щодо набуття останнім права власності на земельну ділянку, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його прав. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. У відповідності до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку. Судом встановлено, що рішенням одинадцятої сесії першого скликання [PERSON] сільської ради від 22 жовтня 1993 року «Про передачу земель у приватну власніть», [PERSON] було передано у приватну власність землю для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,5156 га (а.с. 86-88, 126). Із вказаного рішення вбачається, що передачі у приватну власність громадянам с. Сливки підлягали земельні ділянки, якими вони користувалися станом на 15 квітня 1992 року. На підставі заяви [PERSON] від 18.06.2000 року, рішенням одинадцятої сесії третього демократичного скликання [PERSON] сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок», за [PERSON] закріплено присадибні земельні ділянки в урочищах: «Заріка» - 0,0407 га та 0,03 га, «Солониця» - 0,2887 га, «Забудова» - 0,1525 га, сінокіс в урочищі «Велика турва» - 0,37 га, «Підгора» - 0,10 га. (а.с.89-90, 131). Як вбачається із вказаного рішення, даними земельними ділянками до дня смерті користувалася [PERSON] На підставі рішення [PERSON] сільської ради від 27 травня 2010 року, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1443 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована по вул. Шевченка, 62 в с. Сливки Рожнятівського району, про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1443 га (а.с. 123, 138). [PERSON] являється власником домоволодіння, яке знаходиться по вул. Шевченка, 62, в с. Сливки Рожнятівського району Івано-Фанківської області, що підтведжується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.122,124). Відповідно до положень статей 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Таким чином встановлено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1443 га по вул. Шевченка, 62 в с. Сливки Рожнятівського району Івано-Франківської області в урочищі «Забудова». З копії будівельного паспорта вбачається, що позивачеві [PERSON] у 1989 році рішенням Рожнятівської районної ради надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 0,08 га в с. Сливки Рожнятівського району Івано-Франківської області (а.с.109-118). Як вбачається з витягу з рішення одинадцятої сесії першого скликання [PERSON] сільської ради від 22 жовтня 1993 року «Про передачу земель у правитну власніть», [PERSON] було передано у приватну власність землю для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,5877 га (а.с.65, 86-88). З витягу з рішення восьмої сесії другого демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 15 травня 1996 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок», за [PERSON] було закріплено присадибні земельні ділянки в населенному пункті розміром 0,16 га та в урочищі «Лази» - 0,35 га (а.с.38). З витягу з рішення третьої позачергової сесії четвертого демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 27 жовтня 2002 року «Про надання права власності на землю», [PERSON] надано право власності на земельну ділянку розміром 0,0402 га, яка знаходиться в с. Сливки і прилягає до його земельної ділянки (а.с.37). У своєму позові позивач [PERSON], як на підставу порушення його прав щодо користування земельною ділянкою, посилається також на Акт земельної комісії від 27.07.2012 року в якому встановлено розбіжність між планами земельної ділянки під забудову будинку, в якому проживає [PERSON] та її розмірами в натурі, що як встановлено у даному Акті виникли за рахунок земельної ділянки [PERSON] Разом з тим, позивачем [PERSON] жодних доказів, щодо порушення його прав чи інтересів щодо користування земельною ділянкою, саме внаслідок прийняття [PERSON] сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області рішення від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» за [PERSON], суду не надано. Як встановлено судом та зазначено вище, [PERSON] по факту набув у власність земельну ділянку площею 0,1443 га, що розташована в с. Сливки вул. Шевченка, 62 Рожнятівського району Івано-Франківської області, тобто меншого розміру ніж зазначено у рішенні [PERSON] сільської ради від 07.07.2000 року. Крім того, позивач не надав жодних доказів, на підставі яких суд міг би дійти висновку про те, що у відповідача на даний час існують перешкоди для набуття права власності на земельну ділянку передану йому вищезазначеними рішеннями, і цими перешкодами є саме факт набуття [PERSON] права власності на землю та отримання державного акта про право власності. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України містить вимогу щодо достатності доказів, тобто які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання позивача щодо порушення його права на користування своєю земельною ділянкою, внаслідок прийняття [PERSON] сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області рішення від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» за [PERSON] є безпідставними, оскільки такі недоведені належними та допустими доказами. Щодо посилання відповідача на застосування до вимог позивача строку позовної давності то суд зазначає наступне. Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові за безпідставністю. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed