Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Просить стягнути з відповідача на його користь 1990 грн матеріальної шкоди, 100\~000 грн, моральної шкоди та 16\~000 грн судових витрат понесених на професійну правничу допомогу. Свої вимоги мотивував тим, що він як особа, що постраждала від злочину, вчиненого [PERSON] , має право на відшкодування шкоди, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача адвокат Неволчьук С.П. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Жунку Д.С. та відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Суду пояснили, що фіскальний чек від 24.02.2017 року на суму 783,15 грн. не містить відомостей, які б свідчили про те, що ліки були придбані саме позивачем, а тому він не може бути належним доказом у справі. На час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] було розглянуто цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1206,12 грн. завданої злочином матеріальної шкоди. Вказану суму державним виконавцем стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] . Вважає, що оскільки [PERSON] внаслідок вчинення кримінального правопорушення зазнав фізичного болю та страждань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає до задоволення частково, а саме у розмірі 7 000 грн. Витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. позивач поніс під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, а тому вони не є збитками та повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.02.2017 року в 10.30 год., [PERSON] , на вулиці Св. Миколая, у м. Бар Вінницької області, під час сварки з [PERSON] спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді зламу кісток носа, гематоми навколо очей, синців на носі, верхній губі зліва, підборідді, по внутрішній поверхні лівого передпліччя в верхній третині, крововиливів в склеру лівого та правого ока, під слизову оболонку верхньої губи зліва, саден в ділянці верхнього краю правої вушної раковини, спинки носа, щоки зліва(2), які відповідно до висновку експерта № 60 від 12.05.2017 належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Ухвалою Барського районного суду від 22.06.2020 року клопотання [PERSON] про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та закриття кримінального провадження, задоволено. Звільнено [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, від кримінальної відповідальності у порядку ч. 1 ст. 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1990 грн. На обґрунтування вказаної вимоги, до позовної заяви додано довідку КУ «Барська ЦРЛ» від 07.03.2017 року, підписану та завірену печаткою лікаря та директором аптеки «Барська районна аптека», у якій зазначається, що позивач придбав для лікування в хірургічному відділенні медикаментів на суму 1206,12 грн. Також в матеріалах справи наявний фіскальний чек на суму 783,15 грн. Таким чином, заявлена сума витрат на лікування складає 1989,27 грн. Однак, фіскальний чек від 24.02.2017 року на суму 783,15 грн. не містить відомостей, які б свідчили про те, що ліки були придбані саме позивачем, а тому враховуючи положення ст. 76, 77, 79-81 ЦПК України, суд вважає, що фіскальний чек від 24.02.2017 року на суму 783,15 грн. не може бути належним, достовірним та достатнім доказом понесення відповідних витрат позивачем та підставою для стягнення відповідної суми коштів з відповідача. Під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] було розглянуто цивільний позов [PERSON] та за вироком Барського районного суду Вінницької області від 14.03.2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] крім завданої злочином моральної шкоди, 1206,12 грн. завданої злочином матеріальної шкоди. На підставі вказаного вироку Барським районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист №125/2039/17 від 19.09.2018 року. Державним виконавцем було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1240,13 грн., що не заперечував у судовому засіданні позивач та що підтверджується довідкою №16925 Барського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 15.10.2020 року. За таких обставин, вимога позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1990 грн задоволенню не підлягає, оскільки документально підтверджена матеріальна шкода, заподіяна позивачу, відшкодована відповідачем у повному обсязі. Згідно із пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Лише наявність та доведеністю всіх 4 елементів такої типової для правопорушення формули дає право на відшкодування моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Матеріалами кримінального провадження підтверджується факт отримання [PERSON] легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, фізичного болю та страждань, внаслідок вчинення стосовно нього [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Враховуючи характер правопорушення, глибину страждань, суд вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягає до задоволення частково, а саме у розмірі 30 000 грн. Вимога позивача про стягнення 6000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката Іванової В.О. під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, задоволенню не підлягає з огляду на таке. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі п.1 ч.1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу. В ч.1 ст. 124 КПК України зазначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли. КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. (Постанова ВП ВС від 17.06.2020 року у справі № 598/1781/17). Тому, витрати позивача на правову допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не можуть бути віднесені до витрат на правову допомогу у цивільній справі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому з урахуванням вищевикладеного та вимог Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: 3000 грн (10\~000 х 30\~000 : 100\~000 = 3000) витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордера №13 адвоката Невольчука С.П. від 15.05.2020 року з розрахунком витрат на правову допомогу. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також належить стягнути судові витрати по оплаті судового збору. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, на день звернення до суду з вимогою немайнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 840,80 грн. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, відтак з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial