Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом. мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 3222486200:04:001:5152, розташовану у с. Софїївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2017 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 555 (далі Договір купівлі-продажу). Оригінал договору купівлі-продажу є у Відповідача та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу продаж земельної ділянки за домовленістю Сторін вчиняється за 548 301,00 грн., які Продавець (Відповідач) отримав від Покупця (Позивача) готівкою до підписання Договору купівлі-продажу. Водночас, до підписання договору купівлі-продажу Відповідач отримав від Позивача 250 000,00 дол. США, що було грошовим еквівалентом 6 498 800,00 грн. по курсу НБУ на 14.06.2017 р. (25,9952 грн. за 1 дол. США), що підтверджується розпискою Відповідача (оригінал розписки є у Позивача). Таким чином, сума у розмірі 5 950 499,00 грн. (6 498 800,00 грн. - 548 301,00 грн.) була набута Відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 23.07.2020 р. Позивачем було направлено Відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, що була отримана Відповідачем 30.07.2020 р. Проте, станом на день подання позовної заяви Відповідачем грошові кошти не були повернуті, що змушує Позивача звертатись до Суду за захистом своїх порушених прав. Тому позивач просив стягнути з Відповідача на користь Позивача суму грошових коштів у розмірі 5 950 499,00 грн., що була набута Відповідачем без достатньої правової підстави. Стягнути з Відповідача на користь Позивача суму понесених ними судових витрат. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності в порядку письмового провадження. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 14 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно даного договору цим договором [PERSON] як продавець продала (передала у власність) покупцю [PERSON] , а [PERSON] купив (прийняв у власність) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку 3222486200:04:001:5152, пллощею 1,7935 га, що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинськмй р., с. Софіївська Борщагівка. Цільове признане - для ведення фермерського-господарства. Відповідно до п. 2.1. договору продаж земельної ділянки за домовленістю Сторін був вчинений за 548 301,00 гривень, які Продавець отримав від Покупця готівкою до підписання цього договору. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 555. Відповідно до письмової розписки 14.06.2017 року [PERSON] підтвердила що отримала від [PERSON] суму в розмірі 250 000 доларів США за земельну ділянку кадастровий номер 3222486200:04:001:5152, що знаходиться на території села Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району. 23.07.2020 року позивачем [PERSON] була направлено на адресу [PERSON] вимогу щодо про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, а саме коштів в розмірі 5 950 499,00 грн. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Більш того, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів не є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі відсутності недобросовісності з боку набувача. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду від 10 квітня 2019 року № 298/1396/16-ц. Отже, вказані грошові кошти, які були сплачені позивачем відповідачеві, як переплата понад визначену в договорі суму, є безпідставно набутими, а тому в силу положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України вони мають бути повернуті позивачу. Така позиція узгоджується із правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року по справі № 920/169/18, а саме зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна витікає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороноюгрошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 14.10.2014 року № 3-138гс14 Верховного Суду України та в постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2016 року у справі № 922/189/16. Станом на 14.06.2017 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалент за 1 дол. США становив 25,9952 грн. Таким чином, сума у розмірі 5 950 499,00 грн. (6 498 800,00 грн. - 548 301,00 грн.) була набута Відповідачем без достатньої правової підстави. Зважаючи на викладене, оскільки відповідач в добровільному порядку не повернув позивачу надмірно виплачені кошти, відтак суд приходить до висновку, що у відповідності до вказаних норм закону відповідач повинен повернути позивачу надмірно виплачені йому грошові кошти в загальній сумі 5 950 499,00 грн., оскільки дана сума була виплачена, як переплата понад визначену в договорі купівлі-продажу земельної ділянки суму. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують у цілому позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України і судові витрати (судовий збір) покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved