Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд скасувати арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою державного виконавця від 30.05.2016 в ході виконавчого провадження № 50836166, скасувавши обтяження в Державному реєстрі обтяжень та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування вимог зазначив, що 01.12.2014 рішенням суду було задоволено позов Національної академії внутрішніх справ до нього про відшкодування витрат за період навчання та стягнуто з нього на користь НАВС вартість витрат за період навчання в розмірі 16 471,35 грн. 22.02.2015 вказане рішення набрало законної сили, судом видано виконавчий лист. 15.04.2016 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 50836166, а 30.05.2016 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження. 31.05.2016 Довгинцівським ВДВС зареєстровано обтяження на все його майно. 28.06.2017 державним виконавцем винесено постанову про повернення вищезазначеного виконавчого документа стягувачу. 08.10.2018 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57370609, а 16.03.2021 ним було сплачено на рахунок відповідача суму заборгованості в розмірі 16 056,95 грн.,виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що в сумі склало 17 924,50 грн. 22.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 57370609 та виключено його з Єдиного реєстру боржників за виконавчим провадженням. Однак виконавчою службою не знято арешт з належного йому майна та не скасовано заборону на його відчуження, на його заяву від 16.03.2021 відповідач належним чином відповідь не обґрунтував, тому просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні 20.04.2021 позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, наполягав на задоволенні вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника та відзиви на позов, в обґрунтування яких зазначено, що на виконанні перебувало виконавче провадження № 49668171 з примусового виконання виконавчого листа № 211/5636/15-ц від 05.11.2015 виданого судом про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 109 831,27 грн. на користь [PERSON] . Крім того, в рамках виконавчого провадження № 50836166 з примусового виконання виконавчого листа № 211/4595/14 від 01.12.2014 про стягнення з [PERSON] боргу на користь Національної академії внутрішніх справ в розмірі 16 714,95 грн., було винесено постанову від 30.05.2016 про арешт майна боржника, яка була зареєстрована у відповідних реєстрах 31.05.2016. Запис внесений до Єдиного реєстру боржників по вказаному виконавчому провадженню, автоматично не вилучений, оскільки завершення виконавчого провадження відповідно до ч. 2 ст. 37 закону України «Про виконавче провадження» не включено до підстав виключення з вказаного Реєстру, які закріплені у ч. 7 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження». По даному виконавчому провадження № 57370609 (стягувач вдруге пред`явив виконавчий лист до виконання) борг сплачено, про що винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Оскільки вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини міститься в ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та на момент закінчення виконавчого провадження № 57370609 існували непогашені борги за іншими виконавчими провадженнями № 52378532 і № 52378577, державним виконавцем постанова про зняття арешту з майна не виносилась. Окрім того, арешт на майно боржника накладено в рамках виконавчого провадження № 50836166, яке завершено на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», пор що винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Тобто у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження не є закінченим. При цьому державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення (постанова Верховного Суду від 17.01.2018 справа № 910/8019/15-г). В уточненому відзиві представник відповідача зазначив, що позивач є боржником у виконавчих провадженнях № 50836166, № 52378532, № 52378577, тому він не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством у цьому випадку передбачених інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Саме такий висновок міститься в п. 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, постанові судової палати від 23.12.2020 № 554/7908/17-ц та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частиною першою статті 59, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження». Тому оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог, просять відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року по справі № 211/4595/14-ц позов Національної академії внутрішніх справ до [PERSON] про відшкодування витрат за період навчання задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача вартість витрат за період навчання в сумі 16 471 гривень 35 копійок та судовий збір в сумі 243 гривні 60 коп. (а.с. 10-12 - копія рішення). На виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист (а.с. 13 - копія виконавчого листа), на підставі якого державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області постановою від 15.04.2016 відкрито виконавче провадження № 50836166 (а.с. 14 - копія постанови). В рамках виконавчого провадження № 50836166 державним виконавцем винесено постанову від 30.05.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с. 15 - копія постанови), що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідно до якого в Реєстрі наявний запис про обтяження за номером 14735747 (а.с. 16). Постановою державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.06.2017 повернено виконавчий документ стягувачу у виконавчому провадженні № 50836166 на підставі п. 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 17 - копія постанови). 08 жовтня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57370609 з виконання виконавчого листа № 211/4595/14 виданого 01.12.2014 про стягнення з [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ боргу в сумі 16 714,95 грн. (а.с. 18 - копія постанови). Постановою державного виконавця від 22 березня 2021 року закінчено виконавче провадження № 57370609 у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (а.с. 20 - копія постанови). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Встановивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником. Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 554/7908/17-ц (провадження № 61-4357св19). На підставі положень статті 141 ЦПК України, вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed