Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до ТОВ «Чернівціавтотранс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди в звязку із порушенням прав споживача. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 10.02.2015 року при отриманні квитка на автовокзалі м. Чернівці із нього було стягнуто станційний збір в розмірі 7,77 грн., що відображено у квитку. Вважає дії відповідача щодо стягнення станційного збору незаконними, оскільки відповідно п.23 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він, як інвалід війни, звільнений від сплати зборів усіх видів. Крім цього, позивач вказав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яка виявилась у глибоких моральних стражданнях, оскільки на протязі тривалого часу відчував сильні душевні страждання, як через попередні хвилювання в суперечках з касирами, втрату грошей, так і через порушення звичного ритму життя, головні болі, порушення сну, підвищення кровяного тиску. Із вказаних підстав позивач просить заборонити ТОВ «Чернівціавтотранс» стягувати із позивача та інших осіб із аналогічним статусом автостанційний збір при реалізації квитків, стягнути із ТОВ «Чернівціавтотранс» на користь позивача сплачену суму автостанційного збору в розмірі 7,77 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. згідно заяви від 13.03.2015 року. Позивач [PERSON] у поданій позовній заяві просив рішення у справі ухвалити у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмове заперечення в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі вказавши про наступне. Рішення Верховного Суду України є обовязковими до виконання усіма судами України, у звязку з чим практика судів України приводиться у відповідність до правової позиції Верховного Суду України в звязку із чим зазначається наступне. Постановою Верховного Суду України від 05.03.2013 року по справі № 21-437а12 надана правова оцінка справі, предмет позовних вимог яких є ідентичним що і у даній справі. З цього приводу Верховний Суд України вказав на таке. « … У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, ПАТ зазначає, що в доданій до заяви ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2012 року по-іншому, ніж в оскаржуваній постанові, застосовано положення Правил та статей 36, 37 Закону № 2344-111 «Про автомобільний транспорт». Просить постанову Вищого адміністративного суду України від 3 липня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Колегія суддів вважає, що заява ПАТ підлягає задоволенню з таких підстав. Вищий адміністративний суд України, допускаючи справу до провадження, виходив із того, що в ухвалі суду касаційної інстанції від 10 серпня 2012 року, копію якої додано до заяви, по-іншому, ніж у справі, що розглядається, застосовано положення Правил та статей 36, 3 7 Закону М 2344-111. У справі суд дійшов висновку, що пільги, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» не поширюються на стягнення автостанційного збору, оскільки відповідно до статті 36 Закону № 2344-ІІІ вказаний збір є платою за надання автостанціями обов'язкових послуг, пов'язаних із проїздом автобусними маршрутами загального користування, що стягується з осіб, які придбавають проїзні квитки. Згідно з пунктами 5, 6 статті 2 Правил до вартості квитка входить сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору та плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої), а вартість проїзду - це сума, за якою автомобільний перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та податок на додану вартість (далі ПДВ). Натомість у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України дійшов іншого висновку та зазначив у своєму рішенні, що аналіз законодавчих актів, якими передбачено право окремих категорій громадян на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів, норм Закону № 2344-ІІІ та Правил дає підстави вважати, що послуги, які надаються пільговикам у зв'язку з їх перевезенням, входять до вартості квитка і мають бути предметом обумовленості між власником автостанції та автомобільним перевізником. Стягнення автостанційного збору з громадян, які мають право на безплатний проїзд автомобільним транспортом, суперечить вимогам чинного законодавства. Аналіз наведених судових рішень судів касаційної інстанції дає підстави вважати, що ці суди неоднаково застосували зазначені норми права. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить із такого. Законами України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», 26 квітня 2001 року № 2402-ПІ «Про охорону дитинства» та деякими іншими певним категоріям громадян надано право безплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також автобусами приміських і міжміських маршрутів. Згідно зі статтею 37 Закону № 2З44-ІІІ пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Відповідно до вимог частини другої статті 42 зазначеного Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду - з моменту посадки в автобус. Документами для пасажира, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2344-ІІІ є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка). Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами, які затверджені Кабінетом Міністрів України на виконання вимог статті 35 Закону № 2344-111 і є обов'язковими для виконання організаторами з регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування відповідно до вимог частини четвертої статті 32 Закону № 2344-111 здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху. Відповідно до вимог частини першої статті 36 зазначеного Закону автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху. Згідно з частиною третьою статті 36 Закону № 2344-ІІІ та пунктом 116 Правил за надання обов'язкових послуг автостанцій, перелік яких наведено у частині другій зазначеної статті, з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягується автостанційний збір, що входить до вартості квитка. У підпунктах 1, 5, 6 пункту 2 Правил наведено визначення термінів «автостанційний збір», «вартість квитка» та «вартість проїзду». Автостанційний збір - це плата за надання обов'язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка. Вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої). Вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та ПДВ. Згідно з пунктом 130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Пасажир автобуса відповідно до пункту 158 Правил зобов'язаний, крім іншого, мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень) та займати місце, яке зазначене у квитку. Аналіз наведених норм Закону № 2344-ІІІ та Правил дає підстави вважати, що договір перевезення пасажирів, які мають право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів і виявивши бажання скористатися таким правом, може бути укладений лише усно при придбанні квитка на пільговий проїзд і вважається укладеним з цього моменту. Саме такий квиток є документом пасажира, що користується пільгою, на підставі якого виконується перевезення цієї особи автобусом приміського чи міжміського маршруту. Водночас при користуванні автобусами міських маршрутів такі пасажири квиток на пільговий проїзд не придбавають, а договір перевезення укладається шляхом здійснення конклюдентних дій. У цьому випадку зазначений договір вважається укладеним з моменту посадки осіб, які користуються правом пільгового проїзду, в автобус, а документом, на підставі якого виконується перевезення, є посвідчення особи встановленого зразка. При цьому вартість проїзду, тобто суму, за якою автомобільний перевізник здійснює перевезення, що включає вартість тарифу, страховий платіж та ПДВ, особи, які маю право на безплатний проїзд автобусами міських, приміських та міжміських маршрутів, не сплачують відповідно до законів, якими їм ці пільги встановлено. У разі ж отримання у квитковій касі автостанції квитка на пільговий проїзд автобусом приміського або міжміського сполучення особа має сплатити автостанційний збір, який не входить до вартості проїзду, а є платою за надання автостанціями обов'язкових послуг, пов'язаних з проїздом пасажирів автобусними маршрутами загального користування. Пільг щодо сплати цього збору чинним законодавством не встановлено...». Представник відповідача вказав, що після направлення цієї справи Верховним Судом України до суду касаційної інстанції на новий розгляд суд привів свою практику у відповідності із відповідними вказівками Верховного Суду України, про що свідчить прийнята 14.05.2013 року ухвала Вищим адміністративним судом України по справі № К/800/12764/13, якою суд вказав, що «Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання неправомірними дій посадових осіб ПАТ щодо стягнення автостанційного збору з громадян усіх пільгових категорій, яким законодавством надано право на безплатний проїзд» в звязку з чим касаційну скаргу заступника прокурора Автономної Республіки Крим залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 14 січня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2010 року - без змін. Таким чином, вказав представник відповідача, починаючи з 14.05.2013 року усі суди України притримуються єдиної, законно правильної позиції та відмовляють у задоволенні позову про визнання неправомірними дій щодо стягнення автостанційного збору з громадян усіх пільгових категорій, яким законодавством надано право на безплатний проїзд» У відповідності до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України правові позиції Верховного Суду України, висловлені за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. У відповідності до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача зазначив, як передбачено ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, натомість питання про відшкодування моральної шкоди є цілком надуманим, а саме правопорушення відсутнє в силу законних дій Відповідача, а тому в цій частині позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають. Із вказаних підстав представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши пояснення сторін вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі виходячи із наступного. Позивач [PERSON] є інвалідом війни ІІ групи, що доводиться наявними у справі копіями відповідних посвідчень. 10.02.2015 року позивачем, при отриманні квитка на автовокзалі м. Чернівці, було сплачено 7,77 грн. станційного збору, що доводиться наявними у справі копіями квитків. Законами України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та деякими іншими категоріям громадян надано право безплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також автобусами приміських і міжміських маршрутів. Відповідно до підпунктів 1, 5, 6 пункту 2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту: автостанційний збір - це плата за надання обов'язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка; вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої); вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та ПДВ. Згідно з пунктом 130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Пасажир автобуса відповідно до пункту 158 Правил зобов'язаний, крім іншого, мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень) та займати місце, яке зазначене у квитку. Аналіз наведених норм Закону № 2344-ІІІ та Правил дає підстави вважати, що договір перевезення пасажирів, які мають право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів і виявивши бажання скористатися таким правом, може бути укладений лише усно при придбанні квитка на пільговий проїзд і вважається укладеним з цього моменту. Саме такий квиток є документом пасажира, що користується пільгою, на підставі якого виконується перевезення цієї особи автобусом приміського чи міжміського маршруту. Водночас при користуванні автобусами міських маршрутів такі пасажири квиток на пільговий проїзд не придбавають, а договір перевезення укладається шляхом здійснення конклюдентних дій. У цьому випадку зазначений договір вважається укладеним з моменту посадки осіб, які користуються правом пільгового проїзду, в автобус, а документом, на підставі якого виконується перевезення, є посвідчення особи встановленого зразка. При цьому вартість проїзду, тобто суму, за якою автомобільний перевізник здійснює перевезення, що включає вартість тарифу, страховий платіж та ПДВ, особи, які маю право на безплатний проїзд автобусами міських, приміських та міжміських маршрутів, не сплачують відповідно до законів, якими їм ці пільги встановлено. У разі ж отримання у квитковій касі автостанції квитка на пільговий проїзд автобусом приміського або міжміського сполучення особа має сплатити автостанційний збір, який не входить до вартості проїзду, а є платою за надання автостанціями обов'язкових послуг, пов'язаних з проїздом пасажирів автобусними маршрутами загального користування. Отже, виходячи із аналізу наведених норм, які регулюють виниклий між сторонами спір суд вважає, що пільг щодо сплати автостанційного збору чинним законодавством не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] Зважаючи на те, що судом не встановлено факту вчинення відповідачем неправомірних дій щодо позивача, а тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди із відповідача в користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed