Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути на його користь з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 396\~065 грн. 93 коп. Позов обґрунтований тим, що з 1973 року по 31 березня 2008 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31 березня 2008 року він був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і у звязку з цим відповідач був зобовязаний виплатити йому всі належні суми. Однак, в порушення ст. 116 КЗпП України відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме не виплатив йому 0 грн. 31 коп. заробітної плати, та індексацію заробітної плати за 2003-2005 роки. Зазначена сума 0,31 грн. та індексація в сумі 218 грн. 41 коп. були виплачені відповідачем тільки 17.02.2014 року. Оскільки, суми індексації є частиною заробітної плати, період прострочення відповідача складає з 31.03.2008 року по 31.03.2014 року. У звязку з цим, просив на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати в загальній сумі 396\~065 грн. 93 коп. В судове засідання позивач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. В судовому засіданні пред ставник відповідача [PERSON] позов не визнала, надала суду письмові заперечення та зазначила, що позивач [PERSON] був звільнений з ПАТ «МК «Азовсталь» 03.12.2010 року на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. Звільнення позивача в 2008 році було визнано незаконним на підставі рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 2009 року та позивача було поновлено на роботі. Тоді, при звільненні позивача з 31.03.2008 року, сума остаточного розрахунку з ним склала 8296 грн. 31 коп. 30.03.2008 року позивач звернувся з заявою про перерахування суми розрахунку через банкомат, і на цій підставі сума остаточного розрахунку була перерахована на особистий рахунок позивача. Але, згідно встановленого порядку щомісячне перерахування авансу і заробітної плати на банківські рахунки робітників здійснювалось в цілій сумі (без копійок), позивачу було перераховано 8296 грн. 00 коп. Сума, що залишилась 0 грн. 31 коп. була депонована і підлягала виплаті через касу комбінату при зверненні працівника за видатковими касовими ордерами. Позивач був обізнаний, що він вільно може отримати суму 0 грн. 31 коп. в касі підприємства, проте для цього не звертався. В лютому 2014 року позивачем були надані його банківські реквізити і при інвентаризації сум депонованої заробітної плати за його платіжними реквізитами позивачу була перерахована сума 0 грн. 31 коп. Таким чином, представник зазначив, що сума 0 грн. 31 коп. вчасно була нарахована позивачу і не отримана ним з власної волі, а тому відсутня вина підприємства у здійсненні затримки виплати при звільненні. З приводу заявлених позивачем сум індексації існує спір, оскільки підприємство не визнає заборгованості і затримку у розрахунку. Так, за період 2003-2005 роки підприємство своєчасно здійснювало індексацію заробітної плати позивача шляхом її підвищення випереджаючим шляхом. Виплачені на користь позивача 17.02.2014 року суми 41 грн. 96 коп. та 176 грн. 45 коп. є добровільною та безоплатною виплатою сум, еквівалентних сумам індексації та компенсації заробітної плати за період з 2003 по 2005 роки. Також, позивач необґрунтовано просить застосувати до суми компенсації середнього заробітку коефіцієнт підвищення заробітної плати, оскільки згідно п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року, застосування коефіцієнтів до заробітної плати проводиться лише у випадках, коли за працівником зберігається середній заробіток, а в даному випадку позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки в розрахунку, що є санкцією. У звязку з цим, представник відповідача просила в позові відмовити. Вислухавши пояснення присутніх осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. В розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення суду має бути справедливим. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем в період з 1973 року по 03.12.2010 року, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача. Наказом № 3 від 03.12.2010 року [PERSON] звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з поданням ним заяви. Також, в трудовій книжці [PERSON] мається запис його про звільнення з роботи 31.03.2008 року, а потім поновлення його на роботі з 01.04.2008 року на підставі рішення суду (запис № 25). Згідно з письмовими поясненнями позивача та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 27.04.2009 року звільнення [PERSON] було визнано незаконним і його поновлено на роботі. Вказані обставини не оспорюються. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з випискою по банківській картці позивача за період 01.02.2014-17.04.2014 року, позивачу від ПРАТ «МК «Азовсталь» були перераховані суми: 31.03.2014 року - 0,31 грн., 17.02.2014 року - 41,96 грн. та 176,45 грн. В судовому засіданні встановлено, що сума 0 грн. 31 коп. є залишком від суми 8296 грн. 31 коп., яка була нарахована позивачу у звязку з його звільненням 28.03.2008 року. Тоді через неможливість виплати копійок шляхом безготівкового переказу, сума 0 грн. 31 копійка була депонована і підлягала виплаті через касу підприємства за звернення позивача. Так, в розрахунковому листі [PERSON] по заробітній платі за березень 2008 року, наданому представником відповідача в судовому засіданні 09.09.2016 року, зазначено, що сума 8296 грн. нараховано «в банкомат», а сума 0,31 грн. - «до видачі». В подальшому звільнення позивача з роботи було визнано незаконним на підставі рішення суду, позивач був поновлений на роботі, продовжував працювати і йому виплачувалась заробітна плата в загальному порядку. Таким чином, на переконання суду, позивач мав можливість вільно отримати суму 0 грн. 31 коп. та був про це обізнаний, про що свідчать письмові пояснення самого позивача та наявний у нього розрахунковий лист. У звязку з цим, суд не вбачає вини підприємства у невиплаті позивачу суми 0 грн. 31 коп., а отже і підстав для застосування до цієї суми вимог ст. 117 КЗпП України щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач посилається на те, що заборгованість із суми 0 грн. 31 копійка виникла у звязку з його звільненням 31.03.2008 року, але такі доводи не є слушними, оскільки звільнення позивача 31.03.2008 року в подальшому було скасовано з поновленням його на роботі. Стосовно обставин затримки у виплаті на користь позивача суми індексації за 2003-2005 роки суд виходить з наступного. У березні 2014 року позивач звертався до відповідача із заявою про виплату йому суми індексації заробітної плати за 2003-2005 роки. Листом № 1359 від 27.03.2014 року підприємство повідомило позивача [PERSON] про відсутність підстав для проведення йому індексації за вказаний період у звязку з тим, що йому підвищувалась заробітна плата. Проте, у звязку із складним економічним становищем в країні, прийнято рішення про виплату йому безоплатно суми еквівалентної сумі індексації за 2003-2005 роки - 218 грн. 40 коп. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтями 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру , зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Статтями 4, 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» ( в редакції, чинній в період 2003-2005 роки) встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Відповідно до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, індексації підлягає, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено структуру заробітної плати, до якої входять: 1) Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В рішенні від 15.10.2013 року (справа № 1-18/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (п. 2.2 рішення). Таким чином, сума індексації і компенсації заробітної плати входять до структури заробітної плати, а отже на них розповсюджується обовязок роботодавця виплатити працівникові всі належні суми при звільненні. Як вбачається з письмових пояснень представника відповідача та довідки ПРАТ «МК «Азовсталь» про розмір встановленого окладу та базових місяцях, які враховувались при нарахуванні індексації заробітної плати від 08.09.2016 року № 05/287, за період 2003-2005 роки відповідач проводив підвищення заробітної плати позивачу [PERSON] у звязку з підвищенням тарифних ставок (окладів), проте індексація за зазначений період в порядку передбаченому законом не проводилась. У звязку з цим, суд не приймає до уваги доводи відповідача про виплату позивачу індексації випереджаючим шляхом, оскільки Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» не передбачено звільнення підприємства від обовязку проведення індексації заробітної плати, за наявності для того визначених підстав (перевищення порогу індексації), у випадку підвищення тарифних ставок (окладів). Визначаючи суму несвоєчасно виплаченої позивачу індексації заробітної плати за 2003-2005 роки, суд приймає до уваги надані відповідачем розрахунки від 20.09.2016 року № 05/305 та 05/306, зроблені відповідно до положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, згідно яких сума індексації заробітної плати за період 2003-2005 роки складає 48 грн. 05 коп., сума розрахованої компенсації 59 грн. 15 коп., а всього 107 грн. 20 коп. Згідно з випискою по картковому рахунку [PERSON], суми належної йому індексації були виплачені 17.02.2014 року в розмірі 41,96 грн. та 176,45 грн., а всього 218 грн. 41 коп., тобто сума індексації була сплачена підприємством позивачу за період 2003-2005 роки у більшому розмірі, ніж передбачено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до наданої ПРАТ «МК «Азовсталь» довідки № 022/8018 від 22.08.2016 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] станом на день звільнення 03.12.2010 року складала 177 грн. 92 коп. Період заборгованості складає 1016 робочих днів (з 03.12.2010 року по 17.02.2014 року). Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 180\~766 грн. 72 коп. (177,92 грн. х 1016 робочих днів = 180 766,72 грн.). При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про необхідність застосування до цієї суми коефіцієнтів підвищення заробітної плати, оскільки відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, коефіцієнт підвищення застосовується у випадках збереження за працівником середньої заробітної плати, а в даному випадку трудові відносини між сторонами було припинено. Згідно з пунктом 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У звязку з наведеним та

Outcome: partial