Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що він на підставі свідоцтва про право на власності на нерухоме майно від 10.08.2013 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вказаному житловому приміщенні зареєстрована відповідач, яка є його донькою та не мешкає у вказаному будинку з жовтня 2007 року, оскільки виїхала у Федеративну Республіку Німеччина, де має офіційний дозвіл на постійне проживання. З того часу відповідач жодного разу не виявила бажання проживати за місцем своєї реєстрації, перешкод у цьому останній він не чинив. Він має намір розпорядитися належним йому житлом. Тому, посилаючись на ст.405 ЦК України, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, пояснив, що належний йому будинок він збудував у 2005 році, у липні 2007 році відповідач була в ньому зареєстрована після закінчення навчання, документи на новозбудований будинок були остаточно оформлені у 2013 році. В останнє донька приїжджала із Німеччини у 2013 році. Для оформлення постійного проживання в іншій країні відповідачу потрібно знятися з реєстраційного обліку, проте через події на Сході карїни вона не може приїхати додому. Відповідач [PERSON], будучи двічі сповіщеною про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та про визнання позову. Представник третьої особи Мирноградської міської ради до суду також не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, письмово сповстив суд про розгляд справи у його відсутність та про незаперечення проти позову. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти позову чвого чоловіка не заперечувала, просила його задовольнити. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з'явилася у судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Димитровського міського управління юстиції Донецької області від 10.08.2013, індексний № 7792748, що підтверджується відповідним свідоцтвом, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого за станом на 10.08.2013 (а.с.7-8, 9). У даному будинку окрім позивача зареєстровані: дружина позивача [PERSON], 1955 року народження, доньки позивача: [PERSON], 1976 року народження, та з 17.07.2007 відповідач [PERSON], 1986 року народження, про що свідчать довідка координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 22.05.2018, свідоцтво про народження відповідача, оглянута в судовому засіданні домова книга щодо зареєстрованих осіб за адресою розташування будинку позивача (а.с.10, 12). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирнограда від 24.05.2018, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з жовтня 2007 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає у зв'язку з виїздом до Германії (а.с.11). Згідно з рішенням Генерального консульства України в Мюнхені від 02.04.2018 задоволено клопотання [PERSON] щодо залишення її на постійне проживання в Німеччині (а.с.13, 14). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2007 року проживає по сусідству з позивачем на одній вулиці, через що їй достовірно відомо, що її сусід [PERSON] вже за станом на 2007 рік мешкав удвох з дружиною. У подружжя [PERSON] дві доньки, які з ними не проживають. [PERSON] вже біля десяти років мешкає в Німеччині. Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою проживання позивача у якості члена його сім'ї, як його донька, яка не є співвласником спірного житла. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не встановив, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування житлом позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідачем інтересу до вказаного житла понад десятьроків, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.150, 156 СК України, ст.405 ЦК України,

Outcome: approved