Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, в якій зазначив, що, на початку січня 2010 року до нього звернулась [PERSON] та запропонувала придбати транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ, моделі 210994 20, 2007 року випуску, обєм двигуна 1596, шасі (кузов, рама, коляска) № Y6D21099470047874, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РЕВ МРВ ДАІ № 1, 2 при УМВС України в Запорізькій області, по досить вигідній ціні, посилаючись на те, що її вкрай необхідні були терміново кошти для власних потреб, попередньо переконавшись в тому, що [PERSON] є надійною та порядною людиною, а автомобіль зареєстрований в установленому законом порядку в органах державної автомобільної інспекції позивач вирішив придбати вищевказаний автомобіль для власних потреб за двадцять пять тисяч гривень. 18 січня 2010 року між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем на ім'я позивача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, так як відповідачу терміново потрібні були кошти, а часу для зняття автомобіля з обліку в органах державної автомобільної інспекції в останнього не було, про те відповідач запевнив, що після видання відповідної довіреності, позивач матиме всі повноваження власника транспортного засобу та матиме можливість вільно ним розпоряджатись, відчужувати його на користь третіх осіб, знімати та ставити автомобіль на облік в органах державної автомобільної інспекції. Також, між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості, щодо ціни транспортного засобу, яка складала 25000 гривень, а також порядок розрахунків за відчуження автомобіля та порядок передання позивачу автомобіля. Між позивачем та [PERSON] була досягнута домовленість, що він на підставі довіреності переоформить автомобіль на своє ім'я та стане власником. На підставі вказаної вище довіреності позивачу були надані повноваження знімати його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності. Вказана вище довіреність була посвідчена приватним нотаріусом в присутності позивача та відповідача, після посвідчення довіреності позивач в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] було передано [PERSON] 25000 гривень, що підтверджується розпискою. Після цього [PERSON] в свою чергу передала позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Після укладених угод позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. Проте, у грудні 2014 року позивач звернувся до Запорізького МРЕВ-1 [PERSON] України з метою здійснення переоформлення вказаного автомобіля на своє ім'я, але інспектором Запорізького МРЕВ-1 [PERSON] України його проінформував, що даний транспортний засіб на підставі постанов державного виконавця відділу ДВС Запорізького РУЮ Запорізької області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На даний час позивач вважає, що фактично він є власником автомобіля марки ВАЗ, моделі 210994 20, 2007 року випуску, обєм двигуна 1596, шасі (кузов, рама, коляска) № Y6D21099470047874, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РЕВ МРВ ДАІ № 1, 2 при УМВС України в Запорізькій області, але не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки автомобіль досі оформлений на ім'я відповідача, а він не має можливості переоформити автомобіль так як він арештований за борги відповідача, відповідач в добровільному порядку не бажає гасити свою заборгованість за виконавчими документами, та на думку позивача не має такої фінансової можливості. Коли відповідач погасить заборгованість позивачу не відомо. Також у зв'язку з тим, що автомобіль оформлено на відповідача, він може бути реалізований відділом ДВС Запорізького РУЮ Запорізької області, для погашення заборгованості відповідача. В судове засідання позивач не зявився від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, але судові повістки не отримує. Представник третьої особи без самостійних вимог Відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області в судове засідання не зявився, повідомлені належним чином. Надіслали на адресу суду заяву про розгляд справи призначеної на 08.02.2016 року без їх участі. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивача не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими позивачкою, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні. Згідно довіреності від 18.01.2010 року [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстр рацію ТЗ серії АРС № 035304, виданого РЕВ МРВ ДАІ № 1, 2 при УМВС України в Запорізькій області, 29.08.2007 року, автомобілем марки ВАЗ, моделі 210994 20, 2007 року випуску, обєм двигуна 1596, шасі (кузов, рама, коляска) № Y6D21099470047874, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РЕВ МРВ ДАІ № 1, 2 при УМВС України в Запорізькій області, довіреність видана на пять років. На підставі довіреності позивачу були надані повноваження знімати його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності. Відповідно до Розписки про отримання грошових коштів в оплату за автомобіль [PERSON] підтвердила отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 25000 грн. в рахунок оплати проданого нею [PERSON] транспортного засобу марки ВАЗ, моделі 210994 20, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], колір чорний, передача грошових коштів відбувалась в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Також позивачем надано до матеріалів справи копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на імя [PERSON]. Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечувалися. Підстави сумніватися у достовірності наданих позивачем документів відсутні. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчи\-нено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регу\-люють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів визначену між сторонами. Тому довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який я з відповідачем насправді вчинили, тому до відносин нас, як учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який ми мали на увазі, тобто який ми з відповідачем приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві ми з відповідачем свідомо документально оформили її, але насправді між нами бу\-ли встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придба\-ний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користу\-вання та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316. 317, 319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про виз\-нання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користу\-ється та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Циві\-льного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві ко\-ристування та розпорядження своїм майном. Постанови про арешт майна боржника (у тому числі і автомобіля) ВДВС Запорізького РУЮ Запорізької області, винесено 06.02.2013 р. на виконання виконавчого листа № 0810/2426/2012 від 24.01.2013 р. та 15.04.2014 р. на виконання виконавчого листа № 317/3678/13-ц від 04.12.2013 р., створює позивачу перепони у праві володіння та користування автомобілем. Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього пра\-ва, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. На підставі викладеного суд вважає, за необхідне винести заочне рішення по справі, яким позовні вимоги задовольнити. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved