Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 01.09.2021 з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь за період з 2017 по 2021 роки суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення 9\~896,31 грн, інфляційні втрати 1\~687,93 грн, 3% річних 708,57 грн, а всього 12\~292,81 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що він працює машиністом електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За періоди з 01.01.2017-12.02.207, 01.06.2018-09.07.2018, 01.02.2019-14.03.2019, 11.05.2020-20.06.2020, 21.07.2021-30.08.2021 позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка. При наданні відпустки позивач кожного разу звертався до керівника із заявою з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012, що є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по України на момент виплати допомоги. Позивачу лише частково була надана матеріальна допомога, а саме: за 2017 рік 1\~677,99 грн, за 2018 рік 2\~709,58 грн, за 2019 рік 0 грн, за 2020 рік 2\~995,12 грн, за 2021 рік 4\~540,00 грн. Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (далі по тексту - ППО ВПЗУ КЛД), членом якої є [PERSON] , 04.06.2021 виявила порушення, що матеріальна допомога на оздоровлення не надавалася та направила подання «Про усунення порушення законодавства про працю (колективного договору) №40. На дане подання за підписом начальника депо Тесленка В.П. надано відповідь від 08.06.2021 №510, де керівник відмовив у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення у повному обсязі, посилаючись на спільну Постанову керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, якою постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленим законом. З такою позицією відповідача позивач погодитись не може, оскільки вона не відповідає нормам закону тому вимушений звернутись до суду з зазначеними вище вимогами, приводячи наступний розрахунок. Так, позивач вважає, що за 2017 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1\~522,01 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2017 рік, яка складає 3\~200,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 1\~677,99 грн; за 2018 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1\~013,42 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2018 рік, яка складає 3 723 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2\~709,58 грн; за 2019 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 4 173 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2019 рік, яка складає 4\~173,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 0 грн; за 2020 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1\~727,88 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2020 рік, яка складає 5\~000,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2\~995,12 грн, за 2021 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1\~460,00 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2021 рік, яка складає 6\~000,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 4\~540,00 грн. Отже, загальний розмір недоплаченої матеріальної допомоги, на думку позивача, складає 9\~896,31 грн, на яку позивачем нараховано індекс інфляції у розмірі 1\~687,93 грн та 3% річних у розмірі 708,57 грн. Судом 02.09.2021 відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідачеві встановлено п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву, з дня отримання копії ухвали суду про відкриття провадження. Відповідач, належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копія ухвали про відкриття провадження направлялася відповідачеві на електрону адресу та отримано о 10-10 год. 10.09.2021 (а.с. 37). Крім того, представником відповідача [PERSON] копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками, які направлялися засобами поштового зв`язку, отримані 07.10.2021. Таким чином, строк на подання відзиву на позовну заяву закінчився 25.10.2021 (а.с. 36). Згідно зі ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 127 ЦПК України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Представником відповідача [PERSON] 05.11.2021 направлено до суду засобами поштового зв`язку відзив на позовну заяву, який отримано судом 24.11.2021. У відзиві представник викладає свої заперечення з позовною заявою, у тому зазначаючи, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 43-48). Проте, відзив на позовну заяву не містить заяви про визнання причин попуску строку на подання відзиву поважними, як і заяви про продовження строку на подання відзиву. Тобто, всупереч вимогам ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву подано представником відповідача з пропуском строку, встановленого ухвалою суду від 02.09.2021, а відповідна заява про продовження встановленого судом процесуального строку, до закінчення цього строку подана не була. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку на подання відзиву не є поважними. Оскільки представником відповідача заяви на продовження такого строку в порядку ч. 2 ст. 127 ЦПК України не подана, у зв`язку з чим відзив на позовну заяву підлягає залишенню без розгляду. Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання, де він просить суд посвідчити довіреність фізичної особи [PERSON] на участь у справі його представника [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 62 ЦПК України, довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи. Оскільки ухвалою суду від 02.09.2021 призначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а така довіреність може бути посвідчена судом у судовому засіданні під час розгляду справи, тому суд відхиляє клопотання [PERSON] про посвідчення довіреності, у порядку ч. 2 ст. 62 ЦПК України, на представництво [PERSON] . Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працює машиністом електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». З 01.01.2017\~по 12.02.207,\~з 01.06.2018\~по 09.07.2018,\~з 01.02.2019\~по 14.03.2019,\~з 11.05.2020\~по 20.06.2020,\~з 21.07.2021\~по 30.08.2021 [PERSON] надавалась щорічна тарифна відпустка, відповідно до графіку відпусток, що підтверджується відповідною довідкою про надання відпусток працівникам депо, які є членами ППО ВПЗУ КЛД та наказом (розпорядженням) №599/шу-в від 09.07.2021 про надання відпустки. В період з 2017 по 2021 рік позивачу була надана матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 1\~677,99 грн, за 2018 рік 2\~709,58 грн, за 2020 рік 2\~995,12 грн, за 2021 рік 4\~540,00 грн, що підтверджується відповідними розрахунками заробітної плати. Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, членом якої є Воротілов А.В., направила подання «Про усунення порушення законодавства про працю (колективного договору» від 04.06.2021 № 40 до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Тисленка В., а саме з пропозицією усунути виявлені порушення законодавства про працю (колективного договору), встановлені в ході громадського контролю. Відповідно до змісту листа від 08.06.2020 за №510 начальника структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Тисленка А.П., донарахування матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки неможливо з посиланням на те, що структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо» не є юридичною особою, а є структурним підрозділом РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», і здійснює свою діяльність у межах доведених контрольних завдань з основних фінансово-економічних показників, розпоряджень, вказівок тощо органів товариства - відповідно спільної вказівки голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В. Бальчуна, члена правління [PERSON] та Голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України Бубняка В.М. від 29.03.2017 №Ц/6-25/713-17, прийнято спільну постанову керівництва РФ «Придніпровська залізниця» та президії Дорпрофсожу від 31.03.2017 №Н32/20, П-4-5г щодо застосування в діючому колективному договорі з 01.04.2017 замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1\~600,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~000,00 грн. Таким чином, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні на 2017 рік була встановлена на рівні 3\~200,00 грн, отже, вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2\~000,00 грн, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору. До аналогічних висновків суд приходить і при розрахунках за період з 2018 по 2021 роки, зважаючи на прожитковий мінімум для працездатних осіб та розмір мінімальної заробітної плати у зазначені періоди. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.07.2018 був встановлений на рівні 1\~841,00, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~301,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2019 був встановлений на рівні 1\~921,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~401,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4\~173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2020 був встановлений на рівні 2\~102 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~627,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 була встановлена на рівні 4\~723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2021 був встановлений на рівні 2\~270,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~837,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2021 була встановлена на рівні 6\~000,00 грн. Згідно з ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5 Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, але частковому, так як позивачем у позовній заяві вказано, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2019 рік йому взагалі не була виплачена, однак суду не надано табуляграми у період його відпустки з 01.02.2019 по 14.03.2019, що містить відомості про розмір наданої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік. Тому з Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~в особі\~СП «Криворізьке\~локомотивне депо» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 5\~723,31 грн, що складається з: 1\~522,01 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3\~200,00 грн 1\~677,99 грн), 1013,42 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3\~723,00 грн 2\~709,58 грн), 1\~727,88 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4\~723,00 грн 2\~995,12 грн), 1\~460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6\~000,00 грн - 4\~540,00 грн). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 1\~687,93 грн та 3 % річних у розмірі 708,57 грн, суд виходить з наступного. У своєму позові позивач як на підставу нарахування зазначених виплат посилається на ст. 233 та ст. 238 КЗпП України, але данні статті КЗпП України не регулюють спірні правовідносини. Натомість з тексту позову вбачається, що позивач має на увазі застосування ст. 625 ч. 2 ЦК України, так як бажає стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Стаття 625 ЦК України, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 в справі №6-2759цс15 та у постанові Верховного Суду України від 28.08.2019 в справі №753/10967/16-ц. Виходячи з викладеного, позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача 5\~723,31 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. В іншій частині вимог [PERSON] суд вважає необхідним відмовити, зважаючи на їх безпідставність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим судовий збір в розмірі 422,76 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно частині задоволених вимог (46,56%). На підставі викладеного,

Outcome: partial