Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.11.2020 [PERSON] дав у борг відповідачеві грошові кошти в сумі 1 300 доларів США, про що свідчить письмова розписка. [PERSON] зобов`язувався повернути вказані кошти до 30.04.2021. На момент звернення до суду борг не повернуто, зобов`язання відповідачем не виконані, тому позивачем на суму боргу додатково нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні та 3 % річних за користування чужими коштами та несвоєчасне повернення боргу. Просив суд стягнути з [PERSON] борг в сумі 35 926,99 грн., що складається з 34 996 грн. основного боргу, 371,05 грн. 3 % річних та 559,94 грн. інфляційних втрат, та відшкодувати понесені позивачем судові витрати. Ухвалою від 20.09.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача - за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити. Додатково пояснив, що між сторонами по справі на підставі боргової розписки виникли боргові зобов`язання, які порушені відповідачем, тому станом на день розгляду справи він зобов`язаний сплатити позивачеві суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву на адресу суду не направив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. За таких обставин суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України регламентовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між сторонами по справі виникли боргові правовідносини на підставі розписки від 13.11.2020, зі змісту якої вбачається, що відповідач по справі [PERSON] позичив грошові кошти в розмірі 1 300 доларів США у [PERSON] та зобов`язався повернути всю суму до 30.04.2021 (а.с. 6). З урахуванням наведеного предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 13.11.2020, є іноземна валюта - долари США. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На підставі ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Сплата процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не була узгоджена та визначена умовами договору, тому до вказаних правовідносин можливе застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи надані позивачем розрахунки інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами судом встановлено, що перед проведенням зазначених розрахунків позивачем зробив перерахунок суми зобов`язання у іноземній валіть в національну валюту - гривню. Вказаний розрахунок проведено позивачем з урахуванням даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 06.09.2021 (26,92 грн. за 1 долар США). У свою чергу період проведених розрахунків взято з моменту початку прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто з 01.05.2021, і проведено до 06.09.2021. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що такі розрахунки не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки, виходячи зі змісту позовних вимог, до 06.09.2021 зобов`язання відповідача перед позивачем було виражено у іноземній валюті - долар США, у свою чергу нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на зобов`язання, предметом якої є іноземна валюта, чинним законодавством не передбачено. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання не підлягають до задоволення. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідачем отримано у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 300 доларів США. Відповідно до офіційної інформації, яка опублікована Національним банком України, на 06.09.2021 визначено офіційний курс гривні щодо іноземних валют, відповідно до якого курс долара США встановлено у розмірі 26,9298 грн. до 1 долара США. За таких обставин загальна сума боргу [PERSON] перед [PERSON] станом на 06.09.2021 становила 35 008,74 грн. (1 300 дол. США х 26,9298 грн. = 35 008,74 грн.). У свою чергу з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, визначених позивачем при зверненні до суду позовних вимог, відповідно до яких визначена сума боргу за розпискою у розмірі 34 996 грн., суд позбавлений можливості самостійно приймати рішення у сторону збільшення грошового зобов`язання, тому приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за розпискою від 13.11.2020 в сумі 34 996 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Представник позивача в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України повідомив суд про наявність у позивача понесених судових витрат у вигляді витрат на оплату судового збору та витрат на правничу професійну допомогу, та повідомлено про подання таких доказів суду після ухвалення рішення по справі у визначений Цивільним процесуальним кодексом України строк. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial