Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сіпяков Олексій Сергійович про визнання правочину купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.03.2018 року між ним та [PERSON] була укладена угода купівлі-продажу належної йому Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сіпяковим О.С. Позивач вважає зазначену угоду купівлі-продажу недійсною, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 233 ЦК України, зазначив, що вчинив продаж належної йому частки квартири на вкрай невигідних для нього умовах, за вкрай невигідною йому ціною, яка складала 160 833,10 гривень та під впливом тяжких обставин. Також вказав про наявність між ним та відповідачем домовленості про поділ спільного майна подружжя у зв`язку із розірванням шлюбу, за якою відповідач виконав свій обов`язок і відчужив за заниженою ціною належну йому Ѕ частку вищевказаної квартири, а відповідач натомість умови угоди не виконала, звернулась до суду з позовом (справа № 317/3218/18) про визнання правочинів з відчуження належної сторонам у справі земельної ділянки недійсними з метою визнання за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки та будинку. Вказав, що вищенаведеними діями відповідач шляхом обману під впливом важких для позивача обставин отримала від нього Ѕ частину спірної квартири. Просив визнати недійним договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] від 01.03.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Сіпяковим О.С. за реєстровим № 151, застосувавши до сторін реституцію. У судове засідання позивач та його представники не з`явились, позивач направив до суду заяву у якій просив справу розглянути без його участі (а.с. 195). Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача, адвокат, Серболова Н.М. , проти позову заперечувала. Пояснила, що перед укладенням угоди, у лютому 2018 року, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, які пізніше і були виконані, придбання та продаж нерухомості здійснено з використанням послуг агенції нерухомості до якої звернулись сторони, вартість яких оплачена і складала 16200,00 гривень. Зазначила, що сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), а при його посвідчені вони керувались главою 54, а також ст.ст. 202-204, 626, 627 ЦК України. Крім того при укладенні договору купівлі - продажу сторонам у справі нотаріусом були роз`яснені права і обов`язки, положення законодавства про оподаткування операцій з нерухомим майном. Перед посвідченням угоди позивач подав нотаріусу замовлену ним оцінку, вартість нерухомого майна у якій не є вищою ніж у договорі, довідку про склад сім`ї, правовстановлюючі документи, технічний паспорт на квартиру, без яких посвідчення угоди не було б можливим. Позивач не висловлював своїх заперечень, а після укладення не оскаржував дії нотаріуса, не звертався до правоохоронних органів з приводу заволодіння його майном шахрайським шляхом чи під впливом вкрай тяжких для нього обставин або за заниженою ціною або залишення його без житла. Зазначила, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу є безпідставними і мають на меті встановити вигідні для позивача обставини для справи № 317/3218/18, що знаходиться в провадженні іншого суду, що є зловживанням правом, а не способом захисту порушених прав, тому що ніякого порушення прав позивача не відбулось. Вартість нерухомості, що сплачена відповідачем позивачу не є нижчою ніж та, за якою продавались кімнати (частини квартири) з аналогічними критеріями (район, поверх, стан). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо недійсності правочину з підстав, передбачених ст.233 ЦК України на яку він посилається. Позиція позивача фактично зводиться до бажання чи то отримати більшу суму коштів від проданого ним майна, що само по собі не є підставою для визнання правочину недійсним оскільки в момент його укладення сторони досягли згоди з усіх істотних умов чи то до спроби вплинути на іншу справу та відповідача. Представник відповідача також послалась на норми ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України, які встановлюють свободу договору, вільне волевиявлення сторін при його укладенні з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вважає, що сторони не були обмежені при укладенні оспорюваного правочину, він відповідає вимогам закону, а тому відсутні обумовлені ст.ст. 203, 215, 233 ЦК України підстави для визнання його недійсним. За вищевикладеного, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Додатково зазначила, що позивачем у позові надана завідомо неправдива інформації суду в частині наявності між сторонами у справі угоди щодо поділу майна подружжя та її умов а також щодо того, що відповідач у справі № 317/3218/18 і просить визнати за нею право власності на будинок, який позивач збудував після розірвання шлюбу з відповідачем разом з його дружиною [PERSON] [PERSON] . Третя особа, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сіпяковим О.С. направив до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 168, 188). Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони у справі є колишнім подружжям (а.с. 126), шлюб між ними розірвано рішенням Ленінського районного суду м Запоріжжя від 18.05.2017 року, справа № 334/6831/16ц, (а.с 7, 127). До відчуження за договором купівлі-продажу від 01.03.2018 року позивач був співвласником Ѕ частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 20.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Бургазли І.І., (а.с. 46). Іншим співвласником цієї ж квартири є відповідач. 12 лютого 2017 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір про наміри (а.с. 37), у якому погодили умови придбання покупцем об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , в тому числі, вартість у розмірі 162000,00 гривень, термін і місце нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 2.4. вказаного договору [PERSON] отримав від [PERSON] , 13500,00 гривень завдатку. Договір містить підпис [PERSON] , [PERSON] та агента нерухомості [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку майна - квартири за адресою: [ADDRESS] від 17.02.2018 року, замовником якого значиться [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки в цілому складає 320800,00 гривень. Відомості про технічний стан об`єкта, які наведені у звіті, надані особисто позивачем, є достовірними і відповідають матеріалам БТІ, документам, що посвідчують право власності. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, який керується у своїй діяльності Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року № 2658-II, із використанням оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 року № 1891, Стандартом житлово-комунального господарства України № 21 від 03.02.2009 року (Про затвердження СОУ ЖКГ 75.11-35077234. НННН:2009 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», Інструктивним листом ФДМ України від 23.01.2004 року № 10-36-835 «Роз`яснення деяких положень Методики оцінки майна, за Постановою КМУ від 10.12.2003 року, № 1891», Національного стандарту № 1 «Загальні принципи оцінки майна», затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003р. № 1440, Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого Постановою КМУ від 28.10.2004 року № 1442, Постановою КМУ від 21.08.2014 року № 358 «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства. Судом встановлено, що 01.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сіпяковим О.С., реєстровий № 151. Договір підписаний обома сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність позивачу відчуженого майна перевірено. Відповідно до платіжного доручення, що міститься на (а.с. 134) між сторонами у справі проведено розрахунки у розмірі 160833,10 гривень, що відповідає змісту укладеного між ними договору. Відповідно до заяви (а.с. 118), яка особисто підписана сторонами у справі сторони повідомили, що обставини, які б перешкоджали укладенню договору - відсутні, що спростовує доводи позивача викладені у позовній заяві на підтвердження обставин недійсності правочину. Відповідно до акту виконаних робіт № 419 від 01.03.2018 року АН «Мередіан» в особі директора [PERSON] був наданий [PERSON] комплекс послуг, пов`язаних з пошуком і придбанням об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , вартість послуг складає 16200,00 гривень. Вказаний акт містить підписи [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36). Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо наявності домовленості між ним та відповідачем з приводу розподілу майна, яка полягала у тому, що відповідач надає позивачу згоду на відчуження земельної ділянки яка є предметом спору у справі № 317/3218/18 та не претендує на неї, а позивач майже одразу продає відповідачу частку у спільній квартирі, що є предметом цього спору за заниженою вартістю, оскільки вони повністю спростовуються зібраними у справі доказами, а саме, копією заяви (а.с. 55) [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом ЗМНО Пудлик І.М. у якій йдеться про надання згоди на розпорядження всім майном, а не земельною ділянкою, та листом приватного нотаріуса ЗМНО Пудлик І.М.(а.с. 54) із змісту якого вбачається, що підпис на заяві, якою [PERSON] нібито надавала згоду на відчуження належного їй майна позивачу, вона не посвідчувала і інших нотаріальних дій від імені відповідача не вчиняла. Отже, факт обману відповідачем позивача та вчинення позивачем оспорюваного правочину під впливом важких для позивача обставин судом не встановлено. Натомість судом встановлено, що саме позивачем та в його інтересах проведено відчуження спільного майна з відповідачем (земельної ділянки, яка є предметом спору у справі № 317/3218/18) без згоди відповідача, з використанням заяви, яка відповідачем не підписувалась, що свідчить про недобросовісність самого позивача. Суд звертає увагу на те, що позовна заява не містить інших вимог ніж визнання правочину недійсним та застосування реституції, зокрема вимог щодо стягнення коштів (додаткової оплати) з відповідача. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача з приводу невідповідності вартості відчуженого ним майна за оспорюваним правочином ринковій вартості на момент вчинення правочину позивачем. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України. Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. За загальним правилом (ч.1 ст.692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюєтьсяпісляйогоприйняттяабоприйняттятоваророзпорядчихдокументів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Варто зазначити, що платіжне доручення та квитанція (а.с. 134, 135), копії яких містяться у матеріалах справи свідчать про повне виконання покупцем обов`язку за договором купівлі-продажу від 01.03.2018 року щодо сплати обумовленої договором ціни у сумі 160833,10 гривень і відомостей про заниження вартості і справі немає. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом не встановлено, що оспорюваний правочин суперечить будь-яким іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України, на яку посилається позивач, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстав а недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай не вигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай не вигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Проаналізувавши зібрані у справі докази суд дійшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] від 01.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сіпяковим О.С. на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений під впливом тяжкої для нього обставини, й на вкрай не вигідних для нього умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести наявність тяжкої обставини, а також той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Навпаки, матеріали справи містять докази звернення відповідача та позивача до АН «Мередіан», отримання агентських послуг, заздалегідь узгоджених умов вчинення майбутнього правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна. Натомість твердження позивача про наявність угоди між ним та відповідачем про поділ спільного майна подружжя за умовами якого позивач продає частку спірної квартири за заниженою вартістю матеріалами справи не підтверджується, така угода стороною позивача надана не була та повністю заперечується стороною відповідача і зібраними у справі доказами. Судом не досліджувались обставини набуття у власність земельної ділянки та будинку, що є предметом спору у справі № 317/3218/18 оскільки вони не стосуються предмета спору, що розглядається і не впливають на дійсність чи недійсність правочину, що оспорюється позивачем. Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій. Отримані від третьої особи матеріли справи (у копіях) оспорюваного правочину, що посвідчувався нотаріусом містять звіт про оцінку, квитанцію про здійснення оплати відповідачем позивачу, заяви сторін у справи пов`язані з укладенням правочину, текст договору купівлі-продажу, технічний паспорт, довідку про зареєстрованих осіб. Доводи позивача про знаходження його у безпорадному стані, вчинення правочину на вкрай невигідних для позивача умовах також не підтверджуються зібраними у справи доказами, оскільки таких доказів сторона позивача суду не надала. Разом з позовною заявою було подано: копію договору купівлі-продажу, квитанцію про оплату судового збору, копія нотаріальної згоди на проведення дій з майном подружжя, копії судових рішень. Інших письмових доказів сторона позивача не надавала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її донька [PERSON] познайомилась з [PERSON] . [PERSON] сказав, що вони із дружиною розлучаються, [PERSON] винаймала житло в Бородінському мікрорайоні, а у квартирі мешкав [PERSON] разом із їхнім сином. [PERSON] вирішив продати квартиру. Він запропонував колишній дружині продати квартиру. [PERSON] сказала, що вона перший покупець і вони домовились, що він продає їй квартиру за 6000,00 доларів США. Отримані кошти [PERSON] напевно витратив на ремонтні роботи у будинку де проживає з її донькою. У нотаріуса вона не була, передачу грошей не бачила, але знає, що все було добровільно щодо продажу 2-х кімнат, ніхто нікому не погрожував. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] це колишня дружина [PERSON] . На даний час вона є його дружиною. Вони з дружиною винаймали житло, оскільки жити в одній квартирі з [PERSON] було неможливо. В Ленінському районному суді м.Запоріжжі розглядалась справа між [PERSON] та [PERSON]. про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, про поділ майна подружжя - квартири за адресою: [ADDRESS] . Втім, коли вони хотіли продати квартиру з`ясувалось, що [PERSON] виставив на продаж всю квартиру. Ми усі разом їздили до агентства нерухомості щоб підписати угоду де [PERSON] купує у [PERSON] дві кімнати. [PERSON] у нотаріуса був особисто, від нотаріуса він вийшов задоволений. [PERSON] перерахувала [PERSON] на картковий рахунок за дві кімнати кошти у розмірі 160833,00 гривень. Потім вони з`ясували, що [PERSON] не згоден з цією сумою. У 2020 році їм стало відомо про те, що [PERSON] звернувся до суду з позовом. Із змісту позовної заяви вбачається що відчужена частина квартира не була єдиним житлом позивача, який проживає з родиною у будинку, який є предметом спору у справі № 317/3218/18. Судом врахована змістовність та послідовність дій учасників а також не доведення позивачем підстав на які позивач посилався у позові та інших підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно із пп. 1.18. глави 2 розділу ІІ Порядку № 296/5, нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості та об`єкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, та документа про оціночну вартість. Вищевказані вимоги нотаріусом були дотримані. До повноважень нотаріуса не входить надавати оцінку звіту як результату практичної діяльності оцінювача, робити висновок про відповідність оцінки нормам законодавства, про відповідність ціни у звіті реальній ринковій вартості, а тому приватний нотаріус приймаючи звіт діяв у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» і Порядку № 296/5. Більш того, позивач не оскаржує нотаріальні дії, не ставить жодної самостійної позовної вимоги до приватного нотаріуса. Враховуючи викладене, судом не встановлено підстав для захисту порушеного права позивача внаслідок вчинення правочину з недодержанням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.03.2018 року із застосуванням правил реституції, задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та враховуюче те, що позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача. Підстав для стягнення з позивача на рахунок держави судових витрат за вимоги про повернення квартири за правилами реституції у розмірі 1% від ринкової вартості квартири, суд не вбачає, оскільки вимоги про застосування наслідків недійсної угоди (двостороння реституція) є похідними від вимог про визнання угоди недійсною.

Outcome: dismissed