Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати [PERSON], його колишню дружину, такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS], який належить йому на праві власності. В обґрунтування позову вказував, що він є власником садибного (індивідуального) житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS]. У вказаному домоволодінні крім нього, зареєстрована відповідач [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача, та яка з 2005 року за даною адресою не проживає. Реєстрація відповідача у належному позивачам житловому приміщенні створює перешкоди для реалізації ними права власності, оскільки на відповідача продовжують нараховуватися комунальні платежі, тягар сплати яких покладається на позивача, як власника житла. Позивач у судове засідання не з'явився, при цьому надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити (а.с.60). Відповідач у справі, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, за зареєстрованим місцем проживання (а.с.17), до суду повторно не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не надала (а.с.21,24). Третя особа - Веселівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області участь свого представника у судовому засіданні не забезпечила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила (а.с.20,31). У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вказані обставини дають суду право розглядати справу на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником садибного (індивідуального) житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу жилого будинку від 23.01.1998 та копія реєстраційної справи на садибний (індивідуальний) житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.33-59). Відповідно до довідки наданої Виконкомом Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.8), разом із позивачем за вказаною адресою зареєстрована його колишня дружина, [PERSON], яка відповідно до довідки Виконкомому Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та акта від 13.03.2018, за вказаною адресою не проживає з літа 2005 року (а.с.10). Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи на порушення його прав як власника майна, обравши спосіб захисту своїх порушених прав, передбачений ст. 391 ЦК України, відповідно до якої, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як видно з копії паспорта позивача (а.с.13), сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 06.08.1993 Дзержинським відділом РАЦС м. Кривого Рогу. Вказаний шлюб розірвано 24.06.2008, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11). Правилами Сімейного кодексу України закріплено принцип спільності майна подружжя, який означає об'єднання майна чоловіка і жінки (по\-вністю або в певній частини) в єдину майнову масу та встанов\-лення ряду спеціальних правил щодо його володіння, користування та розпорядження. Режим спільності майна подружжя означає, що: майно, набуте подружжям за час шлюбу, вважається спільним, якщо інше не встановлено домовленістю сторін; по\-дружжя має рівні права щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності; майно належить подружжю без ви\-значення часток кожного з них у праві власності; права подружжя на майно визнаються рівними незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного за\-робітку (доходу); до тих пір, поки не буде доведено протилежне, вважається, що кожен з подружжя, який здійснює правочини щодо розпорядження спільним майном, діє в інтересах подружжя. Саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що садибний (індивідуальний) житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], набутий позивачем у 1998 році, на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку (а.с.45), тобто в період шлюбу з відповідачем, який зареєстровано у 1993 році, тобто таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого (те, що вказаний житловий будинок є особистою власністю позивача чи є предметом шлюбного договору щодо якого визначено його режим) позивачем не надано. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Загальними засадами цивільного законодавства визначено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Матеріали справи не містять жодних доказів наявності неправомірних дій відповідача по відношенню до позивача, з якими закон пов'язує можливість позбавлення першого однієї із належних йому правомочностей щодо належного йому майна. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість вимог позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до Глави 8 ЦПК України, а тому з урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено, відносить витрати за рахунок позивача.

Outcome: dismissed