Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 27.12.2018 року відповідач отримав від позивача позику у сумі 55 400 гривень у строк до 27.01.2019 року, про що було складено розписку. До вказаного строку [PERSON] позику не повернув. З огляду на викладене, з урахуванням уточнення від 28.09.2020 року, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики яка складається із: основного боргу за договором позики у сумі 55400 гривень 00 копійок; інфляції у сумі 1717 гривень 40 копійок, 3% річних від простроченої у сумі 1894 гривні 00 копійок, пені 17365 гривень 25 копійок. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, подали заяву відповідно до якої уточнені позовні вимоги підтримали та просили розглянути справу за їх відсутності. Відповідач у підготовчому судовому засіданні 20.05.2020 року позовні вимоги визнав в частині стягнення основного боргу за позикою у сумі 55 400 гривень, зазначив, що зобов`язанні не виконав у зв`язку із станом здоров`я. У подальшому, у жодне судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено. Згідно з\~частиною першою\~статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання,\~а за\~правилами частини\~першої статті\~610\~Цивільного кодексу\~України порушенням\~зобов`язання є\~його невиконання\~або виконання\~з порушенням\~умов,\~визначених змістом\~зобов`язання (неналежне\~виконання).\~Правовими наслідками\~порушення зобов`язання\~згідно ст.\~611\~ЦК України,\~є:\~припинення зобов`язання\~внаслідок односторонньої\~відмови від\~зобов`язання,\~якщо це\~встановлено договором\~або законом,\~або розірвання\~договору;\~зміна умов\~зобов`язання;\~сплата неустойки;\~відшкодування збитків\~та моральної\~шкоди. Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно Закону\~України «Про\~індексацію грошових\~доходів населення»\~індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Судом встановлено, що 27.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача позику у сумі 55 400 гривень у строк до 27.01.2019 року, про що було складено розписку. Перебування у позивача оригіналу вказаного договору позики, підтверджує як факт його укладення з урахуванням волевиявлення сторін, так і факт отримання боржником від кредитора грошових коштів та невиконання зобов`язань щодо їх повернення. Згідно наведеного позивачем розрахунку станом на 20.03.2019 року, правильність якого відповідачем оспорена не була, 3% річних від простроченої суми складає 1894 гривень 00 копійок; інфляція складає 1717 гривень 40 копійок. Наявність будь-яких інших умов договору, ніж ті, які передбачені безпосередньо даним документом, відповідачем доведено не було. Зокрема, не доведено, що укладення договору не було добровільним, або було наслідком дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені у договорі позики. Не було відповідачем доведено і факт безгрошовості договору позики. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики у сумі основного боргу за договором позики у сумі 55400 гривень 00 копійок; інфляції у сумі 1717 гривень 40 копійок, 3% річних від простроченої у сумі 1894 гривні 00 копійок. Щодо вимог про стягнення пені суд виходить з наступного. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Згідно рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки\~може бути\~грошова сума,\~рухоме і\~нерухоме майно. Якщо\~предметом неустойки\~є грошова\~сума,\~її розмір\~встановлюється договором\~або актом\~цивільного законодавства. Розмір\~неустойки,\~встановлений законом,\~може бути\~збільшений у\~договорі,\~якщо таке\~збільшення не\~заборонено законом. Сторони\~можуть домовитися\~про зменшення\~розміру неустойки,\~встановленого актом\~цивільного законодавства,\~крім випадків,\~передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено із матеріалів справи в розписці від 27.12.2018 року про отримання позики сторонами розмір пені не визначався. Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом, у зв`язку з чим вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені у сумі 17365 гривень 25 копійок задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок та 420 гривень 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial