Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Сихівський районний відділ Головного управління державної Міграційної служби України у Львівській області зняти її з реєстрації за вказаною адресою. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] була предметом договору дарування укладеного 28 лютого 2012 року між ним та відповідачем [PERSON], зареєстрованим 19 червня 2012р. в реєстровій книзі №61 Обласного комунального підприємства ЛОР «БТІ та ЕО» за № 10489. 12 квітня 2013р. між ними виник конфлікт через те, що відповідач [PERSON] неправомірно вселилась в належну йому на праві власності квартиру та змінила в ній замки вхідних дверей. У зв'язку з наведеним, він звертався до Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області щодо незаконних дій відповідача [PERSON], за результатами розгляду якого отримано відповідний висновок. Відповідач [PERSON] не проживала в спірній квартирі починаючи з 2010 року до 12 квітня 2013 року, не несла жодних витрат по її утриманні. Він ж неодноразово звертався до відповідача з вимогою знятися з реєстрації та звільнити неправомірно зайняте помешкання, що жодних позитивних результатів не дало. Реєстрація відповідача [PERSON] в належній йому на праві власності квартирі, обмежує його право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Враховуючи наведене, просить позов задоволити. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, позивач подав суду письмову заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, від представника відповідача [PERSON] надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю у іншому процесі, однак жодних доказів наведеного суду не представлено, а тому згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу заочно, у їхній відсутності, за наявних у справі достатніх доказів. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування укладеного 28 лютого 2012 року між сторонами, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON]., та стверджується витягом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №34544366 від 19.06.2012 року (а.с.8, 12). Згідно довідки ЛКП «Житловик-С» з місця проживання про склад сім'ї та прописки №1861 від 15.08.2013р., в належній позивачу - [PERSON] квартирі [ADDRESS], зареєстровані окрім нього, його син -[PERSON], та відповідач [PERSON] - його матір (а.с.13). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст.321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Стаття 383 ЦК України, встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири (будинку), в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власникам. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Члени сім'ї (колишні члени сім'ї) власника право користування втрачають у разі вибуття на інше постійне місце проживання, у разі не проживання члена сім'ї (колишнього члена сім'ї) власника питання втрати права користування вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Як стверджує позивач, в спірній квартирі фактично проживають він та його син - [PERSON], а матір - відповідач [PERSON] покинула дане помешкання та не проживає в спірній квартирі понад рік, починаючи з 2010 року і до моменту виникнення конфлікту між ними, який мав місце 12 квітня 2013р., за період відсутності у помешканні, вона не проводила оплату за житлово-комунальні послуги, жодних своїх речей у квартирі не зберігала. Перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачу ніхто не чинив, таку вона залишила добровільно. Факт непроживання відповідача без поважних причин у спірній квартирі стверджується також актами, складеними комісією ЖБК №163 від 04.03.13р., 14.05.2013р. та 20.06.2013р., з яких вбачається, що відповідачка [PERSON] не проживала у спірному житловому приміщенні починаючи з 2010 року (а.с.14, 15, 16). Вказане дає підстави вважати, що відповідачка добровільно залишила спірну квартиру та не проживала в ній без поважних причин понад встановлений законом строк збереження права користування нею, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось, а тому вона втратила право користування нею. Згідно п.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач добровільно залишила спірну квартиру та не проживає в ній без поважних причин понад встановлений законом строк збереження права користування нею, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось, а тому вона втратила право користування нею. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 114,70грн. судового збору. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 150, 156 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та

Outcome: approved