Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що позивач є власником домоволодіння у [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована але не проживає більше року [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача. Оскільки відповідач в будинку не проживає вже досить тривалий час, не бере участі у його утриманні, позивач вважає, що вона втратила право на користування житлом у ньому і просить визнати її такою. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 30.11.2021 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач був повідомлений про розгляд вказаної справи у встановлений законом порядку, зокрема і через оголошення на офіційному сайті Судової влади України, проте у встановлені строки відзиву на позов не надійшло. Відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Від третьої особи Черкаського районного сектору УДМС України в Черкаській області у встановлений судом строк, пояснення щодо позовних вимог [PERSON] не надійшло. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено що, згідно Витягу про державну реєстрацію прав №32781445 від 05.01.2012 року житловий будинок у [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину№1-1224 від 23.12.2011 року виданого Черкаською районною державною нотаріальною конторою. Згідно довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 09.11.2021 року №4380, [PERSON] , [INFO] , яка є дружиною сина позивача (невістка), зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження факту не проживання від 23.09.2021 року, затвердженого сільським головою В.П. Міцук, вбачається, що [PERSON] зареєстрована у домоволодінні по [ADDRESS] але за даною адресою фактично не проживає з 2020 року. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК України передбачає, що власник жилого будинку користується ним для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2\~ст. 64 Житлового Кодексу\~УРСР). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Згідно Правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6- Частиною першою\~статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405\~ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З наявних матеріалів справи вбачається, зокрема довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 09.11.2021 року №4380, що відповідач [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача, зареєстрована але фактично на протязі року не проживає в будинку по [ADDRESS] , а тому втратила право користування житловим приміщенням в даному будинку. Дані щодо укладення будь-яких цивільно-правових угод з власником будинку, які давали б право відповідачу користуватися жилим приміщення у ньому, у матеріалах справи відсутні, як відсутні будь які дані, щодо створення позивачем перешкод відповідачу у користуванні житлом за місцем реєстрації. А тому на підставі наявних доказів, суд прийшов до висновку, що відповідачем [PERSON] добровільно залишено місце свого проживання. На підставі вище вказаних обставин, суд вважає, що [PERSON] має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщення в домоволодінні по [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. ст. 317, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 150 ЖК України,

Outcome: approved