Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, мотивуючи свої вимоги тим, що під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі «Прямий», в програмі «Деталі», яке транслювалось [INFO] о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі інтернет на веб сайті «www.prm.ua» в розділі «Новини», народним депутатом України [PERSON] було поширено наступну інформацію, яка стосується позивача: -«Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю [PERSON] »; -«Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця [PERSON] »; -«Ті докази і ті статті по яких прокуратура звинувачувала злочинця [PERSON] мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем [PERSON] ». Позивач вважає, що поширення інформації, що його стосувалась, відбулась шляхом її повідомлення під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі «Прямий» та опублікування її в мережі інтернет на веб-сайті «www.prv.ua», а відтак, ця інформація на його думку була поширена серед широкого кола осіб, а тому відповідач порушила права, свободи і законні інтереси позивача, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки повідомила інформацію про позивача, яка на його думку не відповідає дійсності, з огляду на відсутність вироку суду, що набрав законної сили, яким була встановлена вина позивача у вчиненні злочину. Ухвалою судді від 11 березня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 15 травня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів у справі, 22 травня 2019 року відзив на позов представника відповідача, 06 червня 2019 року відповідь на відзив, 30 серпня 2019 року заперечення на відповідь на відзив, а 09 вересня 2019 року пояснення на заперечення. Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 23 жовтня 2020 року до надійшли письмові пояснення третьої особи, а 30 жовтня 2020 року заява про визнання обставини загальновідомою. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, представника відповідача та третьої особи, які проти задоволення позову заперечували, просили відмовити, вивчивши та дослідивши, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір. За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності. В § 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 року. Окрім того, ст. 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а ст. 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у ст. 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Важливо пам`ятати, що у Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн. Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Більше того, «сама ст. 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» (заява № 65518/01). Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі «Прямий», в програмі «Деталі», яке транслювалось [INFO] о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі інтернет на веб сайті «www.prm.ua» в розділі «Новини», народним депутатом України [PERSON] було поширено наступну інформацію, яка стосується позивача: -«Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю [PERSON] »; -«Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця [PERSON] »; -«Ті докази і ті статті по яких прокуратура звинувачувала злочинця [PERSON] мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем [PERSON] ». Позивач вважає, що інформація розповсюджена відповідачем є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію. У позовній заяві, позивач акцентує увагу на тому, що своїми діями відповідач охарактеризував позивача як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Така позиція, на думку позивача порочить його честь, гідність та ділову репутацію, порушує його особисті немайнові права, до яких Конституцією України передбачено обов`язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення з точки зору моралі та порядності. Натомість представник відповідача у своєму відзиві посилається на те, що спірні висловлювання «вирвані» з контексту інтерв`ю, тобто є неповними фрагментами речень, а повний текст її заяв у відповідь на питання журналістів звучать наступним чином: -«Для мене, як для політика і для громадянина України, було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю [PERSON] »; -«Всі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця [PERSON] »; -«Генеральна прокуратура вже заявила про те, що вона не згодна з вироком, вона буде подавати апеляцію, додатково доводити суду про те, що ті докази і ті статті, за якими прокуратура обвинувачувала злочинця [PERSON] , мають бути доведені, вони є обґрунтованими, і доводи вже в апеляційній інстанції й інші злочини, вчинені злочинцем [PERSON] ». Таким чином, представник відповідача вказує на те, що відповідач висловлювала свою думку щодо конкретного факту - винесення судом обвинувального вироку відносно [PERSON] , а також повідомила про намір Генеральної прокуратури України подавати апеляцію на зазначений вирок. Також, сторона відповідача зазначила про те, що [PERSON] в інтерв`ю журналістам телеканалу « Прямий » висловила власну суб`єктивну думку про факт об`єктивної дійсності - обвинувальний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року відносно [PERSON] . Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. У відповідності до п. 18 Постанови № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такими особами позивач вважає відповідачів. Однак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Крім того, чинне законодавство України не містить, ані визначення поняття засобу масової інформації в мережі Інтернет, ані спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення, засади діяльності тощо. Тобто на сьогоднішній день законодавством чітко не встановлено, чи є веб-сайти та інші інформативні джерела в мережі Інтернет засобами масової інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частина 2 ст. 83 ЦПК України прямо передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Водночас з тим ч. 4 даної статті встановлено, що при неможливості своєчасно подати доказ з об`єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви від позивача щодо таких обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також і відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною. Разом із цим, суд враховує та приймає доводи представника відповідача щодо того, що загальновідомим фактом є винесення 24 січня 2019 року вироку Оболонським районним судом міста Києва у справі № 756/4855/17, яким було визнано [PERSON] винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (державна зрада); ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 437 КК України (ведення агресивної війни) та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі. Також, судом враховано, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року, вирок Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 437 КК України та виправдано за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, залишено без змін. Водночас, відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на останнього. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed