Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 жовтня 2007 року між ним та [PERSON] було розірвано шлюб, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO]. Цим же рішенням дитина залишилася на вихованні матері - відповідача, а на позивача покладений обов'язок по сплаті аліментів. 15 грудня 2009 року відповідач уклала шлюб з громадянином Російської Федерації [PERSON] та без відома позивача вивезла сина [PERSON] до Московської області і лише 20 грудня 2010 року було винесено рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, відповідно до якого було надано дозвіл на виїзд за межі України [PERSON]. Таким чином відповідач позбавила можливості батька та дитину права на безперешкодне спілкування між собою. В свою чергу позивач був змушений звернутися до суду для визначення способу участі у вихованні свого сина. 03 жовтня 2011 року Зарічний районний суд м. Суми визначив спосіб участі батька - позивача у вихованні свого сина у формі періодичних побачень під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю з матір'ю дитини за місцем проживання батька або дитини. Позивач має право (та бажання) брати участь у вихованні і спілкуванні зі своїм сином і мав його раніше. Відповідач злісно протягом багатьох років ухиляється від виконання рішення суду від 03 жовтня 2011 року і перешкоджає позивачу зустрічатися з сином [PERSON]. У зв'язку з цим позивач не має змоги бачитися з дитиною тривалий час. Перешкоджаючи в побаченнях батька з сином, відповідач на постійно вивезла дитину за межі України, вона змінила всі свої номери телефонів, переховується від позивача, не повідомляє ані позивача, ані його близьких про місце, умови мешкання [PERSON], про його стан здоров'я і розвитку, про нову адресу і засоби зв'язку. Всі спроби позивача встановити місце проживання його сина на території і Російської Федерації виявилися марними. На періоди короткого відвідування відповідачем разом з [PERSON] території України, куди вона кожного року приїздить до матері в м. Суми, вона уникає зустрічей з позивачем, не виходить з ним на контакт, переховується сама і переховує сина. На виконання зазначеного рішення Зарічного районного суду м. Суми позивач звернувся до ВДВС, де йому відмовили у допомозі по примусовому виконанню рішення, пославшись на те, що рішення не має зобов'язального характеру. Отже, позивач змушений повторно звертатися до суду вже з вимогами зобов'язального характеру. Всі спроби домогтися спілкування позивача зі своїм сином не призвели до позитивного результату. Така поведінка відповідача порушує права позивача, змушує його переносити моральні страждання, які викликані неможливістю спілкуватися з сином, брати участь в його житті, виховувати його, спостерігати, як він зростає, дорослішає. Дитина позивача є сином, тобто особою чоловічої статі, яка потребує батьківської підтримки, турботи. Позивач через зазначені обставини завжди перебуває в пригніченому психоемоційному стані, має поганий сон, постійно переживає. Такі дії відповідача завдають моральну шкоду позивачу. Посилаючись на зазначені обставини та остаточно уточнивши свої вимоги, просить суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкоди в спілкуванні з сином [PERSON]; усунути перешкоди [PERSON] в спілкуванні та вихованні сина [PERSON] шляхом зобов'язання [PERSON] надавати [PERSON] можливість спілкування з сином [PERSON] у формі побачень з дитиною під час літніх шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості з відвіданням дитиною постійного місця проживання та реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS], передавати позивачу сина [PERSON] для проживання з ним під час літніх шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В судовому засідання представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав. Позивач, відповідачка та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника третьої особи надійшла письмова заява, в якій він просить розглядати справу в його відсутності, підтримує наданий суду висновок. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що рішенням суду вже повністю вирішено питання можливості спілкування позивача з дитиною. Позивач сам не цікавиться, як можна подзвонити матері дитині. У серпні 2013 року дитина гуляла у дворі, прийшла мати позивача, яка запитала у відповідачки, чи можна позивачу прийти до дитини. Проте чекали позивача декілька днів, але він так і не з'явився. Це їх здивувало, оскільки думали, що його немає вдома, але в подальшому з'ясувалося, що він подав даний позов до суду. Батько чоловіка відповідачки переніс інсульт, прикутий до ліжка, а тому відповідачка змушена проживати разом з чоловіком у м. Новокузнецьк РФ. Відповідачка має лише 1 раз на рік відпустку, а тому не зможе приїздити в м. Суми. Позивач не здійснював будь-яких дій, щоб поїхати та зустрітися з дитиною. Приїхати з м. Новокузнецьк РФ до м. Суми в зимовий час дитині не зручно, що може викликати хворобу, в той час як батько може у будь-який час поїхати до сина. Дитина успішно навчається, а тому тривалі поїздки не відповідають інтересам дитини. Стосовно моральної шкоди, то вважає, що вимоги необґрунтовані, оскільки відповідачка декілька років не працювала і лише зараз знайшла роботу, то чому вона цей дохід повинна віддавати позивачу, вказану шкоду вона позивачеві не завдавала. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти позовних вимог, оскільки усі обставини справи установлювалися судами з 2007 року, але сам батько намагається звинуватити відповідачку, хоча сам зі свого боку не надає доказів. Вона була у відпустці і щодня сиділа біля будинку, коли [PERSON] грався на площадці. Але пробувши у м. Суми 2 тижні, батько дитини так і не з'явився щоб побачити сина. Вважає, що позивач намагається витребувати гроші, звинуватити усіх, крім себе у даній ситуації. Позивач не намагається поздоровити сина з днем народженням, Новим роком, з тим, що дитина пішла у школу. У 2010 році винесено рішення, яке можна і треба виконувати. Зазначила, що заперечень з приводу спілкування з дитиною з боку матері немає. В ухвалі суду від 11 листопада 2011 року зазначена адреса проживання відповідачки, яка з того часу не змінювалася. В попередніх судових засіданнях позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що він на протязі тривалого часу здійснював усі можливі заходи, направлені на виконання судового рішення, яким було визначено спосіб його участі у спілкуванні та вихованні дитини. Також він приходив за місцем проживання відповідачки в м. Суми, проте двері ніхто не відчиняв, хоча малися ознаки присутності мешканців у квартирі. Також вважає, що стягнення завданої йому моральної шкоди зможе стимулювати відповідачку виконувати судове рішення. Представник третьої особи в попередньому судовому засіданні зазначив, що він не заперечує проти задоволення позову в частині зобов'язання відповідачки не чинити перешкоди в спілкуванні з сином, проте заперечує щодо усунення перешкод в спілкуванні та вихованні сина, оскільки є сумніви, що вони є. Також не заперечує проти задоволення позову в частині передання сина позивачу під час шкільних канікул протягом 1/3 частини їх тривалості, та заперечує проти задоволення в частині стягнення моральної шкоди, оскільки вказані кошти краще б мали йти на користь дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року [PERSON] та [PERSON] вступили у шлюб, який було зареєстровано в Відділі реєстрації актів громадянського стану Зарічного районного управління юстиції м. Суми за актовим записом № 1386 (т. І а.с. 15). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (т. І а.с. 15). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2007 року шлюб між сторонами розірвано та з [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку на утримання сина [PERSON], [INFO], до повноліття дитини на користь [PERSON] (т. І а.с. 28). Відповідачка [PERSON] 16 грудня 2009 року зареєструвала шлюб з громадянином Російської Федерації [PERSON] (т. І а.с.58). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2010 року дозволений виїзд за межі України [PERSON] в супроводі матері - [PERSON] до повноліття дитини для подальшого його навчання та оздоровлення без згоди та супроводу батька - [PERSON] (т. І а.с.8-10). [PERSON] з чоловіком та сином [PERSON] виїхали до Російської Федерації, де проживають і на даний час за адресою: РФ, [ADDRESS]. [PERSON] навчається у 3-му класі гімназії № 48 м. Новокузнецька, що підтверджено довідкою навчального закладу (т. І а.с 56). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2011 року було визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON] у формі побачень з дитиною під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю позивача з матір'ю дитини, за місцем проживання батька або дитини (т. І а.с. 207). Свідок [PERSON] в суді пояснив, що з позивачем він знайомий десь з 1987-1988 років, та йому відомо, що позивач довгий час не зустрічався з сином і він просив його сходити до квартири, де проживала його дружина і зустрітися з дитиною. Вони з ним їздили у кінець «Хіміка» на вул. Водну м. Суми, заходили, дзвонили в двері, але двері ніхто не відчинив, вони пішли додому. Це було влітку 2013 року на початку серпня, потім під час осінніх канікул - кінець жовтня 2013 року, і зимою - на початку січня 2014 року і в березні місяці. В серпні, коли вони піднялися до квартири на 3-й поверх, позивач подзвонив у квартиру, але ніхто не відчинив, та коли вони вийшли на вулицю, то побачили на балконі світло. Оскільки горіло світло, то вони вирішили, що люди там були. Потім вони постояли та пішли. Свідок зазначив, що позивач дуже переживає з цього приводу, намагався зустрітися з дружиною та дитиною. Позивач йому пояснював, що його дружина виїхала з м. Суми і дитину йому на спілкування не надають. Пояснював, що не може вийти на зв'язок з дитиною, він говорив, що не може встановити точну адресу дитини. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що він є батьком позивача і також бажає бачити онука. Зазначив, що бачив онука останній раз років 5 тому, у серпні місяці, останній раз вони його брали з ночівкою, а коли віднесли його, то він не хотів йти до будинку свахи, але вона його забрала. Пояснив, що позивач їздив до дитини, а їм не давали дитину, [PERSON] не давала, бо не відчиняла двері. Після рішення суду вони приходили, але дитину не давали, бо двері не відчиняли. Також зазначив, що дитину його сину не давали ніколи. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є матір'ю позивача, 25 вересня 2009 року вона в останній раз бачила онука. Їх син звертався до дільничного і до прокуратури і в органи опіки, тощо і ніхто їм не допоміг в цьому питанні. З відповіді прокуратури їм відомо, що дитина прописана по вул. Водній в м. Суми. Коли вони приходили, то двері не відчинялися їм, дитину не давали, була агресивна поведінка відносно них, [PERSON] погрожувала посадити їх сина. Також пояснила, що кожний раз, коли починалися канікули вона приходила за зазначеною адресою, але двері не відчиняли, дитину не надавали. У перших числах серпня 2013 року вона побачила [PERSON], яка йшла із скейтом до [PERSON], вона до неї звернулася, але дитину не бачила, вони потікали і на питання, чи можна батьку забрати дитину, відповіді не було. На телефонні дзвінки вони не відповідають, а тому вони перестали дзвонити. Зазначила, що не дозволяє своєму сину туди ходити самому, бо йому йдуть погрози. Також пояснила, що її син перебуває в пригніченому стані, турбується за дитину, бо не знає, що з ним. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки дитини зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття нею повної загальної середньої освіти. В силу ст.ст. 157, 158, 159 СК України той з батьків з ким проживає дитина не має права чинити перешкод іншому з батьків, якій проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. В разі, коли той з батьків, з ким проживає дитини, чинить іншому батьку перешкоду у спілкуванні з дитиною, спір між батьками вирішується органом опіки та піклування, а вразі ухилення батька, з яким проживає дитини, від виконання рішення органу опіки та піклування, - судом. Позивач має постійне місце проживання, не має негативних звичок, здійснює спроби піклування про дитину, про його виховання та навчання, тому суд вважає, що його спілкування з сином не буде перешкоджати їх нормальному розвиткові. З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Не дивлячись на наявність рішення суду, яким було визначено спосіб участі позивача у вихованні сина [PERSON], воно не було реалізовано, та суду не було надано доказів на підтвердження виконання цього рішення. Надані позивачем докази, зокрема телеграми на адресу реєстрації відповідачки (т. І а.с. 108, 109), звернення до державних установ, зокрема до Служби у справах дітей з проханням провести роз'яснювальну роботу з відповідачкою щодо неприпустимості перешкоджання спілкування з дитиною позивачем (т. І а.с.105, 106), до державної виконавчої служби з приводу виконання постановленого судового рішення (т. І а.с. 30), позитивних результатів не дали. В той же час відповідач з свого боку виконує покладені на нього обов'язки по сплаті аліментів на утримання сина та заборгованості по ним не має, направляє зусилля на зустрічі з сином та можливості спілкування з ним. Доводи представника відповідача про те, що зі сторони батька не було вчинено жодної дії, направленої на побачення з дитиною, спростовуються зазначеними вище доказами, а також викладеним письмовим проханням позивача у поштових переказах аліментів про надання сину на 1/3 частину шкільних канікул (т. І а.с. 114-, 115, 117, 120, 126,128,130, 132,133, 134). Частиною 2 ст. 159 СК України встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Службою у справах дітей Сумської міської ради 10 квітня 2014 року надано висновок щодо можливого варіанту участі батька у вихованні дитини, відповідно до якого служба вважає за можливе визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], у формі періодичних побачень з дитиною під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю позивача з матір'ю дитини, за місцем проживання позивача або малолітнього [PERSON], враховуючи бажання дитини, стан її здоров'я та інші фактори, які мають істотне значення в інтересах дитини (т. ІІ а.с. 29). Оскільки позивач проживає окремо від сина і не має можливості приймати участі у його вихованні в повному обсязі, вказаний висновок, на думку суду відповідає інтересам дитини та принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо їх спілкування з дитиною та участі у її вихованні. В той же час, виходячи з того, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними позовних вимог, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача щодо встановлення такого способу участі батька у спілкуванні та вихованні сина під час літніх канікул. В частині відшкодування відповідачем на користь позивача моральної шкоди суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем вказані вимоги не доведено. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що право позивача порушене та підлягає захисту, а тому необхідно зобов'язати відповідачку не чинити перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] та усунути такі перешкоди в спілкуванні та вихованні сина.

Outcome: partial