Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову посилається на те, що кредитний договір №ZPVLGА0000001006 від 13.08.2008 укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», договір не містить усіх істотних умов, кредит не видавався, порушено підзаконні нормативні акти, що визначають організацію бухгалтерського обліку та звітності, порядку видачі кредитів. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. Заслухавши позивача, його представника, дослідивши письмові матеріали цивільної справи суд встановив наступні обставини: 13.08.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (покійною дружиною позивача) було укладено кредитний договір № ZPVLGА0000001006, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит на загальну суму 10305,90 доларів США (п.8.1 - Договору) на споживчі цілі, з яких 9000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу. Кошти в розмірі 9000,00 доларів США [PERSON] отримала 13.08.2008, про що свідчить касовий ордер від 13.08.2008 (а.с.57). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON], [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» 13.08.2008 було укладено договір іпотеки. За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадку та порядку, визначеному цивільним законодавством. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] не був стороною кредитного договору № ZPVLGА0000001006 від 13.08.2008 року укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (покійною дружиною позивача). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення правовідносин) визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено наступні терміни: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В силу ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд приходить до висновку про відсутність порушення права позивача внаслідок укладання кредитного договору, оскільки позивач не був стороною кредитного договору, не здійснював дії визначені ст.ст. 626-628 ЦК України, не був споживачем фінансових послуг, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Одночасно суд не вбачає порушення прав позивача внаслідок укладання кредитного договору № ZPVLGА0000001006 від 13.08.2008 року, оскільки як вбачається позивач внаслідок укладання Договору іпотеки від 13.08.2008 був ознайомлений з істотними умовами кредитного договору, про що свідчать п.2, п.33.2 Договору іпотеки. Судом встановлено відсутність порушеного права позивача, у звязку з чим суд обмежується наданням оцінки доказам позивача відносно відповідності умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», наявності усіх істотних умов кредитного договору, дотримання підзаконних нормативних актів, що визначають організацію бухгалтерського обліку та звітності, оскільки подальша оцінка доказів не направлена на досягнення завдання цивільного судочинства, визначеного ст.2 ЦПК України. Так, за визначенням ст.2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. На переконання суду при розгляді цивільної справи першочерговим є встановлення обставин, відносно наявності порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У разі не встановлення судом порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи, подальше встановлення обставин справи, яке не направлене на захист такого порушення, невизнання або оспорювання, виходить за межі предмета доказування (ч.2 ст.77 ЦПК України) та не відповідає обсягу завдання цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У звязку з тим, що позивачем не доведено порушення його права, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed