Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові посилається на те, що він є власником житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] . Також, він є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за вищезазначеною адресою Зазначає, що в житловому будинку зареєстровані з 23.08.2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, його син [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2007 року в зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, та не заперечує щодо заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно вимог статі 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була повідомлений належним чином про слухання справи, не повідомила суду про причини своєї неявки. Позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтвом про право власності на нерухоме майно видане Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради від 28 вересня 2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2007 року [PERSON] є власником житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] . Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №642230 від 16 серпня 2006 року, [PERSON] є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS] .. Судом встановлено, що згідно, довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку від 23.10.2020 року в житловому будинку зареєстровані з 23.08.2018 року [PERSON] , [PERSON] , та з 23.01.2006 року [PERSON] . Судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина Сполучених Штатів Америки №473896758 [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки Судом встановлено, що згідно письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2007 року Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сил про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житла має право користуватися ним на власний розсуд. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved