Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в собі Тернопільського відділення ПАТ «Український інноваційний банк» (далі ПАТ «Український інноваційний банк»), третя особа [PERSON], про визнання недійсними з моменту його вчинення договору кредиту № 107/06-ф, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Український інноваційний банк». В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що 01 вересня 2006 року між ним, тобто [PERSON], та відповідачем було укладено вказаний правочин. Згідно цього договору [PERSON] нібито отримав кредит в сумі 200'000 грн. Позивач вказує, що при підписанні зазначеного договору кредиту [PERSON] його було введено в оману, позаяк повідомлено, що кредитні кошти повинно отримати унітарне приватне підприємство (далі УПП «Металоресурси»), а він виступатиме поручителем за належне виконання цією організацією своїх зобовязань. Однак між ним та відповідачем був укладений не договір поруки, що відповідало його істинній правовій волі, а спірний кредитний договір. В кінцевому випадку, кредитні кошти отримало таки УПП «Металоресурси», а обовязки по їх поверненню відповідач покладає на [PERSON] у звязку з чим 2009 року звернувся до нього з позовом про стягнення кредитних коштів за договором № 107/06-ф від 01 вересня 2006 року. 10 березня 2015 року представник позивача звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог в якій просив визнати кредитний договір № 107/06-ф, укладений між [PERSON] та ПАТ «Український інноваційний банк» 01 вересня 2006 року недійсним з моменту його вчинення. Мотивуючи це тим, що при підготовці позову було допущено описку в прохальній його частині. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні уточнені вимоги підтримав та просив їх задовольни з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник ПАТ «Український інноваційний банк» повторно в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надіслав, хоча своєчасно повідомлявся про час і місце судового розгляду, відтак, за згоди позивача та його представника, відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд розглядає справу заочно, на підставі наявних в ній доказів. [PERSON] у судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини таких дій та не надіславши на адресу суду заяви про розгляд справи за його відсутності, тому, на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України, дану неявку суд розцінює як таку, що допущена без поважних причин і вважає, що розгляд справи слід провести без його участі на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити з огляду на таке. 01 вересня 2006 року між акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Український інноваційний банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 107/06-ф (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого останньому було надано споживчий кредит в сумі 200'000 грн. на 12 місяців з 01 вересня 2006 року та кінцевим терміном повернення 31 серпня 2007 року із сплатою 18 % річних. Як вбачається з фотокопії прибуткового касового ордера № 68 від 01 вересня 2006 року, кошти за Кредитним договором були прийняті УПП «Металоресурси» безпосередньо від ПАТ «Український інноваційний банк». Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області [PERSON] було визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 (у попередній редакції), ч. 2 ст. 367 (у попередній редакції) КК України та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 (у попередній редакції) КК України. Як вбачається з даного вироку, розглядаючи вказану кримінальну справу судом було допитано [PERSON] в якості свідка. Суду він показав, що на прохання [PERSON] дійсно підписав договір № 107/06-ф від 01 вересня 2006 року. Однак був переконаний, що кредитні кошти будуть використані у фінансово-господарській діяльності УПП «Металоресурси», а він лише виступатиме поручителем за належне виконання цією організацією своїх боргових зобовязань. Вказані обставини підтверджуються і постановою старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області [PERSON] про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 грудня 2011 року, у якій він встановив, що при підписанні [PERSON] Кредитного договору [PERSON] ввів його в оману, шляхом замовчування дійсних наслідків укладення цього правочину та не надання можливості ознайомитись з документами котрі були підписані позивачем. Довідки про доходи, на підставі якої повинен був би видаватись кредит, [PERSON] до банку не подавав. Кошти за цим договором отримало УПП «Металоресурси», а не позивач і саме воно здійснювало погашення заборгованості. Частинами 3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. (ч. 1 ст. 230 ЦК України) В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Проаналізувавши вказані докази кожен окремо та оцінивши їй в комплексі, суд вважає, що Кредитний договір був укладений позивачем під впливом обману за яким його було введено в оману щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, а тому його слід визнати недійсним. Також, в силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 243,60 грн. котрі він витратив на сплату судового збору при зверненні до суду з цим позовом. Необхідності для встановлення у резолютивній частині рішення суду факту визнання недійсним Кредитного договору з моменту його укладення, як про це просить представник позивача, не вбачається, оскільки такий правовий наслідок прямо передбачений ч. 1 ст. 236 ЦК України, спору щодо цього питання не виникає, а тому врегульовувати його рішенням суду немає сенсу.

Outcome: approved