Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом по [ADDRESS] [PERSON] обгрунтовує позов тим, що йому на праві приватної власності належить будинковолодіння по [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстровані його донька та її колишній чоловік [PERSON] Шлюб між ними розірвано понад п'ять років тому. З цього часу відповідач за вказаною адресою не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, його особистих речей у будинку немає та теперішнє місце проживання йому не відоме. Посилаючись на наведене, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, а саме шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до частини 11 ст. 128 ЦПК України, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач у позовній заяві не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Як вбачається з довідки № 237 від 26 лютого 2018 року, виданої сільським головою Настасівської сільської ради, будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS], рахується за [PERSON] Станом на 01.07.1990 року - двір колгоспний, членами двору були: голова двору - [PERSON], дружина - [PERSON], син - [PERSON], дочка - [PERSON] Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних будівель та споруд становить 0,25 га, не приватизована. Окрім того те, що будинковолодіння за адресою в [ADDRESS], рахується за [PERSON] підтверджується довідкою № 527 від 03 травня 2018 року, виданої сільським головою Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. За відомостями адресно-довідкового бюро підрозділу ГУДМС України в Тернопільській області [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] З актів обстеження на предмет встановлення постійного місця проживання (перебування) [PERSON], складених виконкомом Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області за № 1866 від 09 листопада 2017 року, № 1949 від 29 листопада 2017 року, № 2098 від 20 грудня 2017 року встановлено, що [PERSON] по [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає. Як вбачається, технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] було виготовлено 04 травня 2018 року на вимогу замовників: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно акту обстеження на предмет встановлення постійного місця проживання (перебування) [PERSON], складеного виконкомом Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області за № 524 від 03 травня 2018 року встановлено, що [PERSON] по [ADDRESS] зареєстрований, але протягом трьох років не проживає. Із копії ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2017 року вбачається, що відносно [PERSON] здійснюється кримінальне провадження про обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК України та обрано йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: [ADDRESS] Той факт, що [PERSON] не проживає по [ADDRESS] підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка пояснила, що є донькою позивача та відповідач є її колишнім чоловіком. Вказала, що із [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 2010 року по 2013 рік. В селі [PERSON] ніколи не проживали, оскільки жили в Тернополі. Будинок по [ADDRESS] належить батькові. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно до вимог ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. За вказаних обставин судом установлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника будинковолодіння по [ADDRESS], у вказаному будинку не проживає, тому позов слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн..

Outcome: approved