Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська Оксана Григорівна, про визнання договору дарування недійсним, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, визнання договору дарування удаваним, визнання права власності, витребування майна та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив наступне. Позивач є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування № 3038 від 14.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. Відповідач [PERSON] до 16.09.2020 була власником 5/6 частини спірної квартири. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заявник дізнався, що 16.09.2020 власником частини квартири, що належала [PERSON] стала інша особа - відповідач [PERSON] . При цьому, згідно даних Реєстру [PERSON] став власником 19/24 часток вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу частки квартири та 1/24 частки цієї ж квартири на підставі договору дарування частки квартири, що в сукупності дорівнює 20/24 часток, що в свою чергу становить 5/6 часток квартири. Обидва договори були посвідчені одним нотаріусом [PERSON] в один день 16.09.2020 року, один за одним з різницею в декілька хвилин. Повідомлень від [PERSON] про намір продати належну їй частку спірної квартири позивач не отримував. 14.12.2020 [PERSON] уклав договір дарування 10/24 цієї ж квартири на користь [PERSON] , при цьому відповідач [PERSON] залишився власником 1/48 та 19/48 часток квартири. Позивач зазначає, що повідомлень про намір продажу частки спірної квартири він не отримував, чим порушено його переважне право перед іншими особами на придбання частки у праві спільної часткової власності на спірну вквартиру, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, визнання договору дарування удаваним, визнання права власності, витребування майна та стягнення моральної шкоди. Разом із позовною заявою 25.02.2021 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. 01.03.2021 ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: 19/48 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] ; 1/48 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] ; 10/24 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] .. Ухвалою судді від 15.03.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов та витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. засвідчену належним чином копію договору купівлі-продажу від 16.09.2020, на підставі якого власником 19/24 часток квартири [ADDRESS] став [PERSON] , витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. засвідчену належним чином копію договору дарування від 16.09.2020, на підставі якого власником 1/24 частки квартири [ADDRESS] став [PERSON] , витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пянтковської О.Г. засвідчену належним чином копію договору купівлі-продажу від 14.12.2020, на підставі якого власником 10/24 часток квартири [ADDRESS] стала [PERSON] 26.03.2019 на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пянтковської О.Г. надійшла заява, в якій нотаріус повідомила про неможливість надання витребуваного ухвалою суду копію договору купівлі-продажу від 14.12.2020, оскільки вказаний договір вона не посвідчувала. Пянтковська О.Г. просила суд розглянути справу за її відсутності. 29.03.2021 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшли копії посвідчених договорів з реєстровими номерами 1594 та 1595. 29.03.2021 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 02.04.2021 від представника відповідача [PERSON] адвоката Черкашина І.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень представник [PERSON] зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки доказів отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в якості оплати за подаровану нею частку суду не надав, а лише посилається на свої припущення, у зв`язку з чим, оскаржуваний договір дарування не може бути визнаний судом удаваним. Щодо позовних вимог позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частини кварти та порушення права співвласника на переважне право купівлі частини квартири, представник відповідача зазначав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири було укладено після того як [PERSON] набув право власності на 1/24 частку квартири на підставі договору дарування, тобто після того як відповідач став співвласником спірної квартири. Посилаючись на приписи ч. 3 ст. 362 ЦК України, відповідач зазначає, що [PERSON] не була зобов`язана повідомляти позивача про свій намір продати свою частку квартири [PERSON] , який на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 19/24 часток квартири вже був її співвласником. Щодо вимоги позивача в частині визнання недійсним договору дарування 10/24 часток квартири, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] представник відповідача зазначив, що [PERSON] станом на 14.12.2020 не мав жодних обмежень щодо розпорядження спірним майном, а відтак, жодних підстав для переведення на позивача прав та обов`язків покупця 20/24 часток квартири не існує. В частині позовних вимог щодо витребування з незаконного володіння 10/24 часток квартири, представник зазначав, що право витребування майна належить виключно власнику, а позивач [PERSON] не є власником спірної частки квартири. Щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, представник позивача зазначає, що позовні вимоги не містять посилання позивача, які саме права було порушено відповідачами, не містить доказів існування заявленої шкоди, відсутній обґрунтований розрахунок заявлених до стягнення сум. 05.04.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні. Доводи відповідача [PERSON] є аналогічними доводам, що містилися у відзиві відповідача [PERSON] 08.04.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши аналогічні доводи, що містилися у відзиві відповідача [PERSON] 14.04.2021 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідачів, відповідно до якого позивач зазначає, що викладені відповідачами доводи є необґрунтованими, а навпаки підтверджують обставини на які позивач посилається у своєму позові, а саме факт того, що відповідач [PERSON] не мала наміру повідомляти позивача про продаж спірної частини квартири. 05.05.2021 від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, яка ухвалою суду від 05.05.2021, занесеною до протоколу судового засідання, була повернута позивачеві у зв`язку із ненаданням позивачем доказів направлення зазначеної заяви всім учасникам справи. 02.06.2021 позивач звернувся до суду із письмовою заявою в якій просив залишити без розгляду більшу частину позовних вимог (т. 1 а.с. 231 - 242). Ухвалою суду від 08.06.2021 залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині: визнання порушеним переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності при укладанні договору купівлі-продажу 19/24 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , який укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 16.09.2020, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С.; визнання недійсним договору дарування 10/24 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , який укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 14.12.2020 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г.; переведення на позивача [PERSON] прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу часток квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеними між [PERSON] та [PERSON] 16.09.2020 року та посвідченими приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С.; припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнання за позивачем [PERSON] права власності на 20/24 часток квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнення з позивача [PERSON] на користь [PERSON] суми, яка була ним сплачена як покупцем за договорами купівлі-продажу часток квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеними між [PERSON] та [PERSON] 16.09.2020; витребування на користь позивача [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON] 10/24 часток квартири за адресою: [ADDRESS] ; скасування запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на 19/48 квартири за адресою: [ADDRESS] ; скасування запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/48 квартири за адресою: [ADDRESS] ; скасування запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на 10/24 квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнення на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. Крім того, за заявою позивача виключено зі складу учасників справи відповідача [PERSON] та третю особу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пянтковську Оксану Григорівну. Цією ж ухвалою підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов з урахуванням заяви про залишення без розгляду більшості позовних вимог, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Черкашин І.І. проти задоволення позовних вимог заперечували на підставах викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача просив суд відмовити в позові у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, із заявами про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталась. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С. в судове засідання не з`явилась, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, яка отримана судом 04.11.2021. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.08.2018, укладеного між ним та його дружиною [PERSON] (т. 1 а.с. 17,18). Власником 5/6 часток зазначеної квартири до 16.09.2020 була відповідач [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. 30.10.2013 за реєстровим № 2730, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 30, 31), інформацією, що міститься в оскаржуваному договорі дарування від 16.09.2020 (т. 1 а.с. 128, 129), договорі купівлі-продажу частки квартири від 16.09.2020 (т. 1 а.с. 130 - 132). Крім того, зазначені обставини визнаються учасниками справи. 16.09.2020 на підставі договору дарування частки квартири (т. 1 а.с. 128, 129), укладеного між відповідачем [PERSON] (дарувальник) та відповідачем [PERSON] (обдаровуваний), останній набув право власності на 1/24 частку спірної квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорозького міського нотаріального округу Запорізької області Швецовою О.С. 16.09.2020. Зазначена нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1594. У цей же день відповідачі [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу частки квартири, відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) передала у власність [PERSON] (покупець) належні їй на праві власності 19/24 часток спірної квартири. З пункту 3 зазначеного договору вбачається, шо продаж здійснено за 630000,00 грн. Зазначену суму коштів покупець сплатив продавцю до підписання договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок в банківський установі. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Запорозького міського нотаріального округу Запорізької області Швецовою О.С. 16.09.2020. Зазначена нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1595. Право власності на 1/24 частку спірної квартири зареєстроване за відповідачем [PERSON] 16.09.2021 о 14 год. 26 хв., а право власності на 19/24 часток, набуте ним на підставі договору купівлі-продажу - 16.09.2021 о 14 год. 51 хв. Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228291417 (т. 1 а.с. 28). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] письмово не повідомляла позивача про намір продати належну їй частку в праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Зазначена обставина визнається учасниками справи. Звертаючись до суду з позовом про визнання удаваним договору дарування частки квартири від 16.09.2020, позивач посилається на те, що зазначений правочин вчинено сторонами для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу частки спірної квартири. На переконання позивача, зазначений правочин вчинено відповідачами для позбавлення його переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, передбаченого ст. 362 ЦК України. З огляду на встановлену судом послідовність укладення відповідачами зазначених вище договорів (про що свідчать порядкові номери реєстрації нотаріальних дій), незначний інтервал часу між їх укладанням (про що свідчить час державної реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] на набуті ним частки за договором дарування та договором купівлі продажу), суд доходить висновку, що доводи позивача про те, що під виглядом договору дарування частки у праві власності на спірну квартиру відповідачі насправді уклали договір купівлі-продажу зазначеної частки з метою позбавлення позивача переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, передбаченого ст. 362 ЦК України, не є безпідставними. Проте, заслуговують на увагу й доводи представника відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Предметом позову у справі є заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування частки квартири від 16.09.2020, оскільки позивач стверджує, що насправді відповідачами укладено договір купівлі-продажу частки квартири. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, провадження № 14-498цс18). Звертаючись з позовом про визнання удаваним договору дарування частки спірної квартири (з урахуванням заяви про залишення без розгляду більшості позовних вимог), позивач не заявляв вимоги визнати зазначений договір недійсним, при цьому позивач у позовній вимозі не визначив та не обґрунтував, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин. У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК України відповідно до частини другої статті 35 ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупця. Отже, у правовідносинах, що виникли між сторонами, ефективним способом захисту є пред`явлення позову про переведення на позивача прав та обов`язків покупця (частина четверта статті 362 ЦК України), а обраний позивачем у цій справі спосіб захисту порушеного права шляхом визнання договору дарування удаваним є неефективним, оскільки не призводить до його відновлення. Сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про переведення на позивача прав і обов`язків покупця, а такий спір у цій справі відсутній. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2020 у справі № 903/154/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 в справі № 2018/18928/12. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 в справі № 910/3009/18. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20)). Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України, яка дає визначення диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини першої якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки вимога позивача про визнання удаваним договору дарування частки квартири від 16.09.2020 не є ефективним способом захисту його прав, тому, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги [PERSON] з підстав обрання неналежного способу захисту. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів у справі моральної шкоду суд вважає за необхідне зазначити наступне. Виходячи із загальних засад доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести, які саме дії відповідачів спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала. Судом встановлено, що ані позовна заява, ані промови позивача та його представника у судових дебатах не містять достатніх обґрунтувань щодо завдання позивачеві моральної шкоди відповідачами, обґрунтувань розміру завданої їх діями шкоди. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дії відповідачів призвели до завдання позивачеві моральної шкоди. Саме лише посилання позивача на стан його здоров`я та вік не є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. З рахуванням вищевикладеного, виходячи з засад розумності і справедливості, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Представник відповідача до закінчення судових дебатів звернувся до суду із заявою про намір подати докази щодо розміру понесених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати та встановити відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат. Вирішуючи питання щодо вжитих під час розгляду справи заходів забезпечення позову, суд виходить з наступного. В силу ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного, вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed