Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, штрафу та процентів у звязку з невиконанням грошового зобовязання. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між ним (Позикодавець) та відповідачем (Позикоодержувач) був укладений письмовий договір позики № 17/05 від 11 травня 2013 року, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 21\~600,00 грн., що на день передачі грошових коштів по офіційному курсу НБУ складало 2700,00 доларів США. Згідно п.1.3 даного договору відповідач зобовязувався повернути позивачеві кошти у строк до 01.11.2013 року. Згідно п.3.1 договору у разі неповернення у передбачений строк грошових коштів відповідач зобовязувався сплатити штраф у розмірі 25% від неповернутої своєчасно суми та згідно п.3.2. договору відсотки у розмірі 30% річних за весь час прострочення. У встановлений строк відповідач гроші не повернув, обіцяв повернути їх пізніше, але в останній час від спілкування ухиляється. Позивач зазначає, що оскільки відповідач на час звернення з позовом до суду не виконав зобовязання за договором позики, не повернув кошти, то з нього підлягає стягненню сума заборгованості в перерахунку до офіційного курсу НБУ 21,57 грн. за 1 долар США на момент звернення з позовом, у розмірі 90270 грн. 45 коп., де 58239,00 грн. сума основного боргу, 14559,75 грн. штраф за прострочення виконання грошового зобовязання, 17471,70 грн. проценти за користування позикою, що нараховані відповідно до п.3.1., п.3.2 вказаного договору. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в порядку ст. 123 ЦПК України звернувся до позивача [PERSON] із зустрічним позовом про визнання договору позики № 17/05, укладений між ними, недійсним. Він мотивує свій позов тим, що ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості за договором позики, штрафу та процентів у звязку з невиконанням грошового зобовязання на загальну суму 90270,00 грн. При цьому зазначає, що ніколи не брав в борг вказані гроші в сумі 21600 грн. у позивача [PERSON] Декілька років тому він мав спільні комерційні справи з позивачем. Так як він займається фермерством, то в травні 2013 року у нього виникла необхідність придбати у позивача посівний матеріал для посіву сільгосппродукції. На той момент у нього склалася тяжка фінансова ситуація і тому він придбав у нього в борг посіви зернових культур на суму 21600 грн. і вони домовилися, що він розрахується за них до 01 листопада 2013 року. На підтвердження їх договірних відносин позивач склав договір позики № 17/05 від 11.05.2013 року та він написав позивачу за первісним позовом розписку. При цьому зазначає, що він не особливо розбирається в юридичних тонкощах документів, тому підписуючи вказані документи він вважав, що в договорі позики та розписці йде мова про придбаний посівний матеріал, за який він повинен розрахуватися. Але як виходить зі змісту вимог [PERSON] про посівний матеріал в них і не згадується, а мова йде про те, що начебто він позичив у нього грошові кошти, але це не відповідає дійсності. Таким чином, він вважає, що позивач за первісним позовом навмисно ввів його в оману, склавши таким чином договір та розписку, щоб можна було з нього стягнути не тільки вартість переданого товару, а й штраф та проценти за невиконання грошового зобовязання, якого насправді не було. Такі наслідки передбачені статтями 610,625,1048-1050 ЦК України і тому позивач, знаючи про них, заздалегідь умисно, шляхом обману, вигідно тільки для себе, оформив їх договірні відносини, тим самим поставив його в дуже невигідне матеріальне становище. Відповідно до статті 58 ЦПК України «належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень». Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Як він вже вказував у нього на той момент склалася тяжка фінансова ситуація і тому, щоб не зривати посівну кампанію, для нього було виходом взяти посівний матеріал в борг. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов в повному обсязі та наполягають, що відповідач брав саме гроші, а не посівний матеріал. Відповідач на момент укладення договору був згоден з умовами договору, він підписував договір добровільно. Представник позивача долучив до матеріалів справи копію розписки та договору позики, а також надав їх оригінали для огляду в судовому засіданні. При цьому представник позивача проти зустрічного позову відповідача заперечує та вважає, що останнім не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, тому просить суд відмовити у їх задоволенні. Також пояснив, що в оману відповідача позивач не вводив. Сторони спілкувалися між собою до вересня місяця 2015 року і між ними була домовленість, що відповідач віддасть основний розмір заборгованості і питання договору щодо виконання зобовязання буде закрито. Тобто відповідач пообіцяв це виконати, але з вересня місяця цього року почав уникати спілкування з позивачем, що дає підстави вважати про небажання відповідача виконувати ці зобовязання, що свідчить також та обставина, що він ні разу не зявився в судове засідання, не надав відповідних доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог. Тому представник позивача просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача проти первісного позову заперечує. Відповідач також надав до суду письмові заперечення проти позову, в обґрунтування він посилається на обставини, викладені у зустрічному позові до [PERSON], який є позивачем за первісним позовом. Відповідач подав до суду зустрічний позов про визнання договору позики № 17/05 недійсним. Представник відповідача підтримує зустрічний позов та наполягає на тому, що відповідач не брав кошти у позивача, а отримував від нього посівний матеріал зернових культур, оскільки було тяжке матеріальне становище. При цьому представник відповідача проти розписок та договору позики заперечень немає, дана сума відповідала дійсності на той час. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. 11 травня 2013 року між сторонами у справі було укладено договір позики № 17/05, за яким позивач (Позикодавець) передає на умовах Договору відповідачу (Позичальнику) грошові кошти в розмірі 21\~600,00 грн., що на день передачі грошових коштів по офіційному курсу НБУ складало 2700,00 доларів США, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю суму позики у строк і на умовах договору, до 01.11.2013 року, що підтверджується доданим договором позики. Згідно п.1.2 Договору сторони визначили грошовий еквівалент зобовязання в доларах США. Згідно п.3.1 договору у разі неповернення у передбачений строк грошових коштів відповідач зобовязувався сплатити штраф у розмірі 25% від неповернутої своєчасно суми та згідно п.3.2. договору відсотки у розмірі 30% річних за весь час прострочення. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до даного договору сума позики передається Позичальнику у момент підписання Договору. За частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В звязку з чим, позивачем та його представником подано до суду розписку, яка підтверджує передання відповідачу позивачем визначеної у договорі позики грошової суми та яка підписана позивачем особисто 11.05.2013 року. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до мов договору та вимог цивільного законодавства. За таких обставин, враховуючи положення ст. 1046 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказаний договір позики № 17/05 від 11.05.2013 року є укладеним, оскільки грошові кошти дійсно передавались. Тому за таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а доводи відповідача безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи. Крім того, факт написання вказаної розписки відповідачем не оспорювався. Розглянувши зустрічний позов про визнання договору позики недійсними, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що у зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Суд також вважає за необхідне відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений позивачем при зверненні до суду в сумі 902,70 грн.\~ На підставі викладеного та

Outcome: approved