Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яким просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком №42, який знаходиться по вул. Гастело у м. Токмаку Запорізької області. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником житлового будинку №42, який знаходиться по вул. Гастело у м. Токмаку Запорізької області з 10.07.2002 року. Сторони перебували у шлюбі з 25.09.1999 року до 25.04.2014 року. У належному йому житловому будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка не проживає за адресою житлового будинку з 07.11.2011 року. Місце проживання відповідача в теперішній час позивачу не відоме. Відповідач за житлово-комунальні послуги не сплачує, не несе витрат на утримання будинку та прибудинкової території. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримали, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач в судові засідання 12.04.2017 року та 27.04.2017 року не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, заперечення проти позову не надала. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечення проти позову не надав. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №42, який знаходиться по вул. Гастело у м. Токмаку Запорізької області з 10.07.2002 року, що підтверджується договором дарування від 10.07.2002 року. У належному позивачу житловому будинку з 21.01.2003 року зареєстрована відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, домовою книгою. Сторони перебували в шлюбі з 25.09.1999 року до 25.04.2014 року, що підтверджується копією рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 25.04.2014 року в справі №328/1079/14-ц. Відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2011 року, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №110. В зв'язку з тим, що відповідач не знялась з реєстрації місця проживання, позивач змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та не може розпоряджатися належним йому майном у повному обсязі. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Позивач [PERSON] набув право власності на житловий будинок за час шлюбу з відповідачем [PERSON], але відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України, цей житловий будинок є його особистою власністю, адже набутий ним на підставі договору дарування. Відповідач, яка є колишнім членом сім'ї позивача, відсутня за адресою житлового будинку з 2011 року, тобто понад 1 рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. Вимога позивача про стягнення з відповідача касового банківського збору в сумі 7,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки не відповідає положенням чинного законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: partial