Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», в якому просив визнати недійсним та таким, що припинив свою дію іпотечний договір №6138638 від 21 лютого 2008 року, укладений між ним та ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 21 лютого 2008 року відповідач уклав з ним кредитний договір №6138551 про надання йому (позивачу) валютного кредиту в сумі 30 000 доларів США, та в забезпечення виконання зобовязань за зазначеним договором між ним та відповідачем 21 лютого 2008 року було укладено іпотечний договір №6138638, за умовами якого в іпотеку Банку було передано жилий будинок за адресою провулок Красіна, 9 у м.Кіровограді, який він (позивач) придбав за договором купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року. Позивач також зазначив, що на час укладення кредитного та іпотечного договорів, він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було укладено 19 жовтня 2002 року, у звязку з чим при оформленні та підписанні іпотечного договору відповідач зобовязаний був отримати від його дружини [PERSON] нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу в іпотеку відповідачу вищевказаного будинку, який є предметом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, зазначив, що у разі внесення змін та доповнень до кредитного договору стосовно розміру суми кредиту, розміру процентної ставки за користування кредитом, іпотекодержатель зобовязаний укласти з іпотекодавцем нотаріально посвідчену угоду, разом з тим, відповідач не виконав зазначеного зобовязання, у звязку з чим іпотечний договір №6138638 від 21 лютого 2008 року є таким, що припинив свою дію. Представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважаючи позов необгрунтованим та безпідставним, просила відмовити позивачу в задоволенні позову. На обгрунтування заперечень зазначила, що 21.02.2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір №6138551, за умовами якого Банк зобовязувався надати Позичальнику кредит в розмірі 30 000 доларів США за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором між сторонами 21 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки №6138551, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], предметом якого є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами №9 по пров.Красіна у м.Кіровограді, при цьому, відповідно до п.1.9 договору іпотеки, зазначений договір посвідчується письмовою згодою дружини Іпотекодавця [PERSON], підпис на заяві якої нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], по р.№625, яка залишається у справах нотаріуса, тим самим [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на покупку та передачу в іпотеку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами №9 по пров.Красіна у м.Кіровограді, чим спростовуються доводи позивача про визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності згоди його дружини [PERSON] на передачу в іпотеку майна. Крім того, представник відповідача зазначила, що позивач в порядку ст.60 ЦПК України не довів суду і інших обставин, на які він посилався як на підстави позовних вимог, зокрема, щодо невиконання відповідачем зобовязання щодо укладення з позивачем нотаріально посвідченої угоди про внесення змін та доповнень до кредитного договору стосовно розміру суми кредиту та розміру процентної ставки за користування кредитом, виходячи з того, що позивачем не доведено суду, що такі обставини, як зміна розміру суми кредиту чи зміна розміру процентної ставки, взагалі мали місце за зазначеним кредитним договором. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом. Окрім того, умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення субєктивного права позивача, будь-яке інше звернення до суду є зловживання правом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 лютого 2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» було укладено іпотечний договір №6138638, посвідчений 21 лютого 2008 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №627, відповідно до п.1.1 якого Іпотекою за цим договором забезпечується виконання всіх зобовязань [PERSON]. що випливають з укладеного між ним та Банком кредитного договору №6138551 від 21 лютого 2008 року, згідно з яким Іпотекодержатель зобовязався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобовязався повернути кредит в розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 151 500 грн. 00 коп. по курсу НБУ на день укладення договору, з кінцевим терміном повернення 21 лютого 2028 року, а також сплатити на користь Іпотекодержателя проценти за користування кредитом за ставкою 13,49% відсотків річних, пені, штрафи, та всі інші суми, передбачені кредитним договором. Факт укладення з Банком зазначеного Договору іпотеки позивачем не заперечується. Відповідно до п.1.2.1 Договору предметом іпотеки є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами №9 по пров.Красіна у м.Кіровограді, право власності на який зареєстровано за Іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з розстроченням платежу від 21 лютого 2008 року, укладеного між Іпотекодавцем та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №605. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. Як на підстави позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору позивач послався на відсутність отримання нотаріально посвідченої письмової згоди його дружини [PERSON], з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, на передачу в іпотеку відповідачу житлового будинку №9 по пров.Красіна у м.Кіровограді. Крім того, як на підстави для визнання припиненим іпотечного договору позивач послався на відсутність нотаріально посвідченої угоди між ним та відповідачем про зміну розміру суми кредиту та розміру процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором. При цьому, судом відзначається, що позивачем в позові обрано фактично декілька способів захисту цивільного права та інтересу: визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, та відповідно до ст.578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. В свою чергу, відповідно до п.1.9 іпотечного договору №6138638 від 21 лютого 2008 року зазначений договір посвідчується за письмовою згодою дружини Іпотекодаця [PERSON], підпис на заяві якої нотаріально посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 21 лютого 2008 року по р.№625 і яка залишається у справах нотаріуса. Крім того, з наданої представником позивача фотокопії заяви [PERSON] від 21 лютого 2008 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №625, встановлено, що [PERSON] дає згоду своєму чоловіку [PERSON], з яким вона проживає однією сімєю та перебуває в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2002 року, на передачу в іпотеку ЗАТ «ПУМБ», а також на продаж у випадку реалізації внаслідок невиконання зобовязань за іпотечним договором житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Кіровограді на пров.Красіна, під номером 9, набутого ними в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти на умовах на його розсуд. З умовами договору ознайомлена. Проект іпотечного договору, який нею прочитано, відповідає їхнього з чоловіком волевиявленню. Дії її чоловіка при передачі житлового будинку в іпотеку відповідають інтересам сімї. З огляду на викладене, спростовуються доводи позивача, підтримані під час судового розгляду справи представником позивача, щодо відсутності отримання нотаріально посвідченої письмової згоди дружини позивача [PERSON], з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, на час укладення іпотечного договору, на передачу в іпотеку відповідачу житлового будинку №9 по пров.Красіна у м.Кіровограді, при цьому, судом приймається до уваги зазначений письмовий доказ фотокопія заяви [PERSON] від 21.02.2008 року, наданий представником відповідача, підстав сумніватися в його достовірності в суду не має, представник позивача зазначав на необхідності надання зазначеного доказу в оригіналі та витребування його в приватного нотаріуса, разом з тим, судом відзначається, що відповідно до положень ч.2 ст.64 ЦПК України вимагати у сторін подання оригіналу письмового доказу є правом, а не обовязком суду. Як на іншу підставу позовних вимог позивач послався на те, що іпотечний договір припинив свою дію, так як при внесенні змін та доповнень до кредитного договору стосовно розміри суми кредиту та розміру процентної ставки за користування кредитом, Іпотекодержатель не уклав з Іпотекодавцем нотаріально посвідченої угоди. При цьому, відзначається, що відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, позивачем не доведено суду з наданням відповідних належних доказів про те, що за укладеним з відповідачем кредитним договором №6138551 від 21 лютого 2008 року, вносилися зміни та доповнення в частині розміру суми кредиту, а так само вносилися зміни щодо розміру визначеної процентної ставки за користування кредитом, в свою чергу, судом відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу справа розглянута в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі поданих сторонами доказів. Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. Отже, на позивача [PERSON] поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач [PERSON], та в його інтересах представник, під час судового розгляду справи не довели суду, шляхом подання належних та допустимих доказів, зазначених фактів, а так само не довели, яке субєктивне право позивача порушене відповідачем, як не довели суду і наявність у позивача субєктивного права, про захист якого предявлено позов, що є підставою для відмови в задоволенні позову за недоведеністю (необгрунтованістю) позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed