Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , за якими після уточнення позовних вимог просив: -визнати недійсною довіреність від 18.10.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровану у реєстрі під № 3821, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися належною йому квартирою [ADDRESS] ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.08.2014 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] , та [PERSON] про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровано у реєстрі під № 2633; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 27.12.2017 року, згідно якого [PERSON] набула у порядку спадкування за законом після смерті її дочки [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , яке було видано державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1818; -визнати недійсним договір дарування, укладений 28.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] про дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1844. В обґрунтування своїх вимог посилався на такі обставини. 18.10.2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 302135 (триста дві тисячі сто тридцять п`ять) гривень, а [PERSON] зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк до 18.10.2014 року. З метою забезпечення вказаного договору позики, між [PERSON] та [PERSON] , у той самий день 18.10.2013 року, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] . 18.10.2013 року [PERSON] було видано на ім`я [PERSON] та [PERSON] довіреність, якою їх було уповноважено розпоряджатися (продавати за ціну та на умовах за їх розсудом, обмінювати за їх розсудом, здавати в оренду (найм) на умовах за їх розсудом, з правом укладення попередніх договорів, за їх розсудом), належною [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. 14.08.2014 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за грошові кошти у розмірі 313721 (триста тринадцять тисяч сімсот двадцять одна) гривня, які у безготівковій формі були передані представнику продавця. [INFO] [PERSON] померла. 27.12.2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державною нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] , мати померлої, набула права власності на квартиру [ADDRESS] . 28.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у якому встановлено строк його виконання, але до спливу цього строку майно, яким було забезпечено виконання зобов`язання за договором позики, внаслідок змови представників перейшло у власність кредитора, яка у той самий час також була представником боржника за тією ж самою довіреністю. Обставини, які зумовили видачу позивачем довіреності на ім`я [PERSON] та [PERSON] можуть бути встановлені у процесі судового розгляду та можуть суттєво вплинути на вирішення спору по суті. З часу укладення договору позики та по теперішній час позивач та члени його сім`ї постійно проживають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт, жодних спроб їх виселення або вселення будь-яких інших осіб за вказаний проміжок часу, майже шість років, не мало місце, що вказує на те, що укладений 14.08.2014 року договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не був направлений на створення реальних правових наслідків. 17.07.2017 року позивач звернувся до суду з первісним позовом, оскільки йому випадково стало відомо про оспорюваний вказаний вище договір купівлі-продажу, але про те, що [INFO] [PERSON] померла йому відомо не було. У подальшому позивачу стало відомо про її смерть, відкриття спадщини, та у подальшому перехід права власності до спадкоємця померлої її матері [PERSON] , яка у свою чергу подарувала вказану квартиру сторонній особі. Обставини набуття права власності в порядку спадкування та у подальшому відчуження за договором дарування спірної квартири, на думку сторони позивача, не можуть бути правомірними, що вбачається з наступних обставин. 21.09.2017 року до суду на ім`я головуючого по справі надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову, яка була підписана представником [PERSON] за довіреністю. Ухвалою суду від 25.09.2017 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено, оскільки заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту застосовані безпосередньо до предмету спору - квартири [ADDRESS] . Тобто на час постановлення зазначеної ухвалу відомості щодо смерті [PERSON] до суду не надійшли. Ухвалою судді апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга на зазначену ухвалу була повернута апелянту, оскільки до неї було долучено відомості щодо смерті [PERSON] , що свідчило про неможливість представника представляти її інтереси на підставі довіреності. 21.09.2017 року [PERSON] було видано довіреність на представництво її інтересів у судових та інших органах, її представник ознайомився з матеріалами цивільної справи. У матеріалах справи міститься поштове повідомлення з розпискою про отримання копії позовної заяви з додатками [PERSON] 31.07.2017 року на якому у графі, що заповнюється отримувачем, міститься прізвище « [PERSON] » дата отримання «31.07.17 16.20» та підпис отримувача, який, на думку позивача, є ідентичним з підписом, що міститься у оспорюваному договорі дарування у графі «Дарувальник». Зазначені обставини безперечно свідчать про те, що [PERSON] достеменно знала про існування судового спору щодо квартири [ADDRESS] , та щодо накладеного на неї арешту, тому мала розуміти, що не має права її відчужувати. Такі дії [PERSON] свідчать про введення обдарованого [PERSON] в оману, що також відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним. Відповідач [PERSON] в особі свого представника заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, надав відзив на позов, посилаючись на такі обставини. Восени 2013 року між [PERSON] та [PERSON] виникло зобов`язання у вигляді договору позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 302135,0 грн, а [PERSON] зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк до 18.10.2014 року. З метою забезпечення вказаного договору між ними було укладено у той самий день договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку належну йому квартиру та видано довіреність на ім`я [PERSON] та [PERSON] , якою їх було уповноважено розпоряджатися належною [PERSON] квартирою [ADDRESS] , ця довіреність була засвідчена нотаріусом. Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Беручи до уваги п. 1 ст. 589 ЦК України в якому зазначено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а також умови та положення договору позики, де також передбачено, що в разі несвоєчасного повернення суми позики, позикодавець має право звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру за адресою: кв. [ADDRESS] . Позивач просить суд визнати недійсним довіреність від 18.10.2013 року, якою уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатись належною йому квартирою, мотивуючи це тим, що борг було сплачено і з часу укладання договору позики та по теперішній час, він та члени його сім`ї постійно проживають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні послуги. Позивачем не було надано до суду жодної розписки, іншого документу, а отже не доведено факт виплати боргу, що дає можливість тільки припускати вчинення цих дій. Оскільки, відповідно до п. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідач вважає, що свідчення [PERSON] не можуть виступати в ролі доказів та вводять суд в оману. Стосовно вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був укладений 14.08.2014 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. 18.10.2013 року, Р№3821, від імені [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровано у реєстрі під № 2633. Згідно змісту довіреності від 18.10.2013 року серії № 3821 від [PERSON] було наділено правом розпоряджатися: продавати за ціну та на умовах за їх розсудом, обмінювати за їх розсудом, здавати в оренду (найм) на умовах за їх розсудом, з правом укладання попередніх договорів, за їх розсудом) [PERSON] та [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Довіреність була видана строком на три роки та дійсна терміном до 18.10.2016 року. Відомості про довіреність внесено до Єдиного реєстру довіреностей під реєстраційним номером: 40201197. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або мала право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень. Відтак, укладаючи спірний договір купівлі-продажу № 2633 від 16.10.2014 року [PERSON] не перевищувала обсягу наданих їй повноважень, оскільки за змістом довіреності встановлено, що вона мала повноваження продати або обміняти за ціну і на умовах на свій розсуд квартиру [ADDRESS] . Таким чином, твердження позивача про відсутність повноважень на укладення договору купівлі-продажу не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки [PERSON] діяла на підставі довіреності серії № 3821 від імені [PERSON] . Підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу у зв`язку з недоведеністю позивачем умов, за яких підлягає застосуванню положення статті 232 ЦК України, зокрема, ознак зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON] при укладанні спірного договору та виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя відсутні. Треті особи: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галина Валеріївна, [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представники позивача та відповідачів в судовому засіданні наполягали на своїх правових позиціях, в подальшому в судове засідання не з`явилися, представники [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] надали заяви про слухання справи за їх відсутністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. 18.10.2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 302135 (триста дві тисячі сто тридцять п`ять) гривень, а [PERSON] зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк до 18.10.2014 року. З метою забезпечення вказаного договору позики, між [PERSON] та [PERSON] , у той самий день 18.10.2013 року, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] . В цей же день 18.10.2013 року [PERSON] було видано на ім`я [PERSON] та [PERSON] довіреність, якою їх було уповноважено розпоряджатися (продавати за ціну та на умовах за їх розсудом, обмінювати за їх розсудом, здавати в оренду (найм) на умовах за їх розсудом, з правом укладення попередніх договорів, за їх розсудом), належною [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. 14.08.2014 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за грошові кошти у розмірі 313721 (триста тринадцять тисяч сімсот двадцять одна) гривня, які у безготівковій формі були передані представнику продавця. 24.10.2014 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., та [PERSON] було укладено додатковий договір до договору купівлі-продажу, згідно якого сторони домовилися: «Сторони домовилися внести зміни до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., 16.10.2014 року, Р№ 2633, а саме: слова «чотирнадцятого серпня» змінити на «шістнадцятого жовтня» року та викласти вираз на початку договору у наступній редакції: «Місто Одеса, шістнадцятого жовтня дві тисяч чотирнадцятого року». Інші пункти Договору купівлі-продажу залишаються без змін. [INFO] [PERSON] померла. 27.12.2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державною нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] , мати померлої, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 28.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або мала право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За твердженням представника позивача, між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у якому встановлено строк його виконання, але до спливу цього строку майно, яким було забезпечено виконання зобов`язання за договором позики, внаслідок змови представників перейшло у власність кредитора, яка у той самий час також була представником боржника за тією ж самою довіреністю. Відповідно до ст. ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: -пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; -наявність підстав для оспорення правочину; -встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові ВС від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Згідно ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц). Стороною позивача не доведено і судом не встановлено, що на час видачі довіреності та укладення договору купівлі-продажу існували обставини, які підтверджують наявність умислу в діях сторін. Факт того, що волевиявлення позивача [PERSON] при видачі довіреності не відповідало його волі не доведено наданими доказами. Видаючи довіреність на розпорядження майном представнику за довіреністю [PERSON] взяв на себе ризики того, що квартира може бути відчужена на умовах довіреності, до відчуження майна позивач не здійснював будь-яких дій про скасування довіреності. Позивачем не надано до суду жодного доказу (розписки, квитанції про перерахування коштів, відмітки на договорі позики, будь-якого іншого документу), який би свідчив про виконання або часткове виконання позичальником [PERSON] , укладеного 18.10.2013 року договору позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 302135 (триста дві тисячі сто тридцять п`ять) гривень, а [PERSON] зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк до 18.10.2014 року. Оскільки, відповідно до п. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому свідчення [PERSON] не можуть виступати як доказ. За викладених обставин у задоволенні позову в частині визнання недійсною довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстрованої у реєстрі під № 3821, за якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися належною йому квартирою [ADDRESS] , та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеному 14.08.2014 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] , та [PERSON] про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровано у реєстрі під № 2633, - слід відмовити. Оскільки вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 27.12.2017 року, згідно якого [PERSON] набула у порядку спадкування за законом після смерті її дочки [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , яке було видано державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1818, та визнання недійсним договору дарування, укладеному 28.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] про дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1844, є похідними від двох перших вимог, вони також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2017 року застосовані заходи забезпечення позову шляхом арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 185668651101, яка на праві власності належить [PERSON] , заборонивши її відчуження до рішення суду. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2,\~9\~ст.\~158\~ЦПК України\~суд може\~скасувати заходи\~забезпечення позову\~з власної\~ініціативи або\~за вмотивованим\~клопотанням учасника\~справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження су справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed