Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, в якій з урахуванням уточнень, просив визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та на ј частину вказаного будинку після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що його батькам [PERSON] та [PERSON] належало по ј частині домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності р.№ [NUMBER] від 26 жовтня 1985 року. [INFO] батько позивача [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на належну йому ј частину спірного будинку, яку позивач [PERSON] прийняв, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на належну їй ј частину спірного будинку, яку позивач [PERSON] та його сестра [PERSON] прийняли, звернувшись до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявами про прийняття спадщини, при цьому свідоцтва про право на спадщину вони не отримали через відсутність підтвердження родинних відносин спадкодавця та спадкоємців. [INFO] померла сестра позивача - [PERSON] , яка так і не прийняла спадщину після смерті матері та не цікавилась спадковим майном тривалий час, що свідчить про втрату інтересу до нього, після її смерті спадкоємців не має. У жовтні 2018 року позивач звернувся до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини, проте, нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність документів, що посвідчують родинні відносини між спадкодавцями та спадкоємцем. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. У визначений судом строк позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви, надавши 10 січня 2019 року відповідну заяву. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 травня 2019 року за заявою позивача [PERSON] з Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області витребувано докази, а саме: належним чином завірену копію спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а також відомості про те, чи заводились спадкові справи після [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] . На виконання вказаної ухвали суду про витребування доказів надані відповідні докази 15 жовтня 2019 року. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Лисенко О.В., яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, суду надана заява за підписом начальника юридичного відділу Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області Тягнибока Івана про розгляд справи за відсутності представника Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, в якій він просив ухвалити рішення в межах діючого законодавства України. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Як вбачається зі змісту Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №148303113 від 06 грудня 2018 року та №241281592 від 10 жовтня 2017 року, право власності на домоволодіння [ADDRESS] на праві власності в ј частині зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району 26 жовтня 1985 року за р.[NUMBER], в ј частині - за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району 08 липня 1976 року за р.№1517. Зазначені обставини також підтверджуються записами Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації щодо реєстрації права власності у правовстановлюючих документах. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 16 серпня 1994 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, яке складається, зокрема, з ј частини домоволодіння [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] він не перебував у шлюбі, оскільки відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Київським відділом РАГС м. Харкова 16 серпня 1986 року, його шлюб, укладений з [PERSON] було розірвано 16 вересня 1986 року, актовий запис №594, тобто до смерті [PERSON] [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27 грудня 1994 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, яке складається, зокрема, з ј частини домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємцем після її смерті є син - позивач по справі [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12 травня 1995 року народження). Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (23 червня 1995 року його заява була зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №405 та в цей же день було заведено спадкову справу №289/95р після смерті [PERSON] . Вдруге позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] (заява зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №740 та долучено до спадкової справи №289/95). Постановою державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Радіонової Т.І. від 30 жовтня 2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син - [PERSON] . Судом встановлено, що інші діти померлої [PERSON] - донька [PERSON] (свідоцтво про народження від 12 травня 1944 року) померла [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20 березня 2019 року, син - [PERSON] , який відбував покарання в місцях позбавлення волі, помер в Софіївській виправній колонії №45 Дніпропетровської області [INFO] (актовий запис про смерть №211 від 27 листопада 2000 року), тобто ще до смерті матері. У суду відсутні відомості щодо наявності спадкоємців після смерті [PERSON] , що підтверджується листом завідуючої Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевої Г.В. №2609 від 20 жовтня 2003 року. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] судом не встановлено, що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] №289/95, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, листом Харківської районної державної нотаріальної контори, яка є правонаступником Другої державної нотаріальної контори, №4231/01-16 від 10 жовтня 2019 року. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Оскільки позивач звертається до суду з приводу спадкових правовідносин, які фактичного виникли в момент смерті спадкодавців - [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] , суд застосовує в даному випадку Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Щодо позовних вимог позивача в частині визнання за ним право власності на ј частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно із ст..529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , для набуття спадщини необхідно щоб спадкоємець її фактично прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивач у встановлений діючим на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] законодавством строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а отже відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийняв спадщину після смерті останньої. В ході судового розгляду не встановлено наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б на даний час претендували б на спащину. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-692цс16, при вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину. При таких обставинах, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , була прийнята спадщина після її смерті, а тому суд вважає [PERSON] таким, що набув право власності на ј частину житлового будинку за надвірними будівлями (без урахування самочинно збудованих об`єктів), розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України він обрав вірний спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на ј частину житлового будинку за надвірними будівлями (без урахування самочинно збудованих об`єктів), розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Як вбачається зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №241281592 від 10 жовтня 2017 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] маються самочинно збудовані будівлі: допоміжна прибудова літ. А3, тамбур літ. А4, сарай літ. №, місцева очисна споруда літ. Ж, альтанка літ. Е, а також незавершений будівництвом житловий будинок літ. «Б-1» готовінстю 32%, право власності на які не оформлено. Наявність зазначених споруд не зазначено в матеріалах технічної документації на будинок. Також відсутні відомості щодо зведення вказаних споруд, зокрема відомості про особу, яка їх зводила та рік такого зведення. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця. Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Виходячи з наведеного, суд задовольняє позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (без урахування самочинно збудованих об`єктів). Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку ст. 376 ЦК України за наявності для цього правових підстав. Щодо вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ј частину спірного житлового будинку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , суд зазначає наступне. Як вже раніше зазначалося у рішенні суду саме частиною першою статті 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Отже, зверненню до суду із вказаними вимогами мало передувати вирішення питання про видачу [PERSON] нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять. Також з матеріалів справи не вбачається наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, порушене позивачем питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Такі висновки суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006. Враховуючи всі вищенаведені обставини, суд відмовляє позивач у задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на ј частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: partial