Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, посилається на те, що 01 вересня 2018 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, оскільки спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, шлюбно-сімейні відносини 21 липня 2020 року було розірвано. За час шлюбу з відповідачем на підставі договору фінансового лізингу № DN00AI00000416 від 27.08.2019 року за його згодою було придбано автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ), який було зареєстровано на АТ КБ «Приватбанк», право власності на який переходить до відповідача з моменту сплати нею визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Він заздалегідь до укладення договору фінансового лізингу, відкрив депозитний рахунок на ім`я відповідача у Монобанку з метою купівлі автомобіля в інтересах сім`ї, з січня 2019 року постійно накопичував кошти на депозитний рахунок, знімаючи кошти зі свого основного рахунку у АТ КБ «Приватбанк» та додаткового рахунку. Отже, з січня 2019 року по липень 2020 року він заощаджував, перераховував на рахунки відповідача та знімав кошти з власних рахунків з метою поповнення депозитного рахунку, який був створений для заощадження коштів на придбання спільного автомобілю у Монобанку та погашення заборгованості по договору фінансового лізингу протягом року. Відповідно до довідки від 24.12.2020 року АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що 26.08.2020 року угода DN00AI00000416 від 27.08.2019 року (транспортний засіб марки «Nissan Juke», VIN [NUMBER] ) закрита. Виписку з 27.08.2019 року по 21.12.2020 року було надано до вищезазначеної довідки. З виписки вбачається, що у період з 27.08.2019 року по 21.12.2020 року, після розірвання шлюбу, відповідачем було сплачено лише два платежі, а саме: 22.07.2020 року - 10 000 грн., 18.08.2020 року - 14 000 грн., взагалі за договором було сплачено 430 533 грн. 27 коп., з яких 405 733 грн. 27 коп. було сплачено ним з власних коштів, коли подружжя перебувало у шлюбі. Зазначене підтверджується матеріалами справи та порівняльною таблицю з інформацією відносно руху його коштів та погашення заборгованості по договору. Загальна сума коштів, які були сплаченні сторонами на момент перебування у шлюбі складає 405 733 грн. 27 коп., а отже на долю кожного з подружжя припадає коштів в сумі 202 866 грн. 60 коп. Враховуючи, що на момент розгляду справи автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) VIN [NUMBER] належить третій особі АТ КБ «Приватбанк», хоча договір фінансового лізингу повністю погашений у серпні 2020 року і відповідач умисно не реєструє право власності на автомобіль за собою з метою ускладнення поділу спільного сумісного майна подружжя, тому єдиним можливим способом поділу спільного сумісного майна подружжя є стягнення відповідної суми з відповідача на користь позивача. Врахувавши наведені обставини справи, можна дійти висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, отже, спільні кошти, які були сплачені за договором фінансового лізингу є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим він просить провести поділ спільного майна подружжя, шляхом припинення його права власності на спірне майно та присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя у формі грошової компенсації, а саме частини коштів сплачених за договором фінансового лізингу, які сплачувалися подружжям з моменту укладення договору і до моменту розірвання шлюбу - 21.07.2020 року. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить у порядку поділу набутої за час шлюбу спільної сумісної власності сторін стягнути з відповідача на його користь частину грошових коштів, які були фактично сплачені подружжям за автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску VIN [NUMBER] у розмірі 202 866 грн. 60 коп. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 жовтня 2020 року представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю та зазначив, що автомобіль не є власністю відповідача, його власником є АТ КБ «Приватбанк», отже спірне майно не є власністю відповідача та не може бути спільним сумісним майном. Вважає, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, а не стягнення грошової компенсації виплаченого кредиту, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно в період шлюбу. 04 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, в якій просила позовну заяву задовольнити та зазначила, що автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску був придбаний подружжям на підставі договору фінансового лізингу, а отже позивач не може вимагати 1/2 майна, яке фактично не належить відповідачу, також з відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачем не було надано пояснень та заперечень щодо коштів за які було придбано автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску, який зараз перебуває у користуванні відповідача, а отже відповідачем не заперечується той факт, що автомобіль був придбаний фактично за кошти позивача. 11 листопада 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. 12 листопада 2020 року до суду надійшли заперечення від представник відповідача [PERSON] , де він просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що в позові йдеться про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю, однак автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску не був набутий за час шлюбу, оскільки не був зареєстрований за відповідачем і є власністю АТ КБ «Приватбанк». У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача надала суду клопотання, у якому просить розглядати справу у її відсутності, також зазначає, що позовні вимоги, які були викладені в уточненій позовній заяві підтримує у повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник відповідача 05 березня 2021 року засобами поштового зв`язку направив заяву, яка надійшла до суду 11 березня 2021 року та в якій просить провести судове засідання призначене на 15 березня 2021 року без участі відповідача та його представника. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу Серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1111 (а. с. 11). 21 липня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південо-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис № 70 (а. с. 12) Також судом встановлено, що 27 серпня 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № DN00A!00000416, відповідно до якого, за згодою [PERSON] , було придбано автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ), який зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 117 - 126). Відповідно до п. 2.4 договору фінансового лізингу № DN00A!00000416 від 27.08.2019 року предметом лізингу є власність Лізингодавця протягом усього строку дії цього Договору. В разі переходу права власності на Предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами цього Договору, Предмет лізингу по закінченню Строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається. Пунктом 3.1 цього договору зазначено, що Лізингодавець реєструє предмет лізингу на своє ім`я. Право власності на предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою Лізингодавця Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, але не раніше ніж через один рік, починаючи з дати підписання сторонами Акту ( п. 11.2 вищезазначеного договору). Відповідно до відповіді від 24.12.2020 року № 20.1.0.0.0/7 - 20201202/2296 АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що 26.08.2020 року угода DN00A!00000416 від 27.08.2019 року (транспортний засіб марки «Nissan Juke» VIN [NUMBER] ) закрита, а також долучено виписку по рахунку з 27.08.2019 року по 19.12.2020 року, з якої вбачається, що у період з 27.08.2019 по 19.12.2020 року, взагалі за договором було сплачено 430 533 грн. 27 коп. (а. .с. 128-130). Згідно виписки по розрахункам АТ КБ «Приватбанк» долученого позивачем до матеріалів справи [PERSON] у період з січня 2019 року по липень 2020 року перераховував на рахунки [PERSON] кошти, також поповнював депозитний рахунок для погашення заборгованості по договору фінансового лізингу № DN00A!00000416 від 27.08.2019 року, отже за договором було сплачено 430 533 грн. 27 коп., з яких: 405 733 грн. 27 коп., було сплачено [PERSON] , а відповідачем було сплачено 24 00 грн. 00 коп. (а. с. 17-37). Отже, судом встановлено, що сума договору складає 430 533 грн. 27 коп., з яких: 405 733 грн. 27 коп., було сплачено [PERSON] , що підтверджується випискою по карткам та додатковим рахункам (а. с. 17-37). Відповідно до договору фінансового лізингу № DN00A!00000416 від 27.08.2019 року право власності на предмет лізингу переходить від АТ КБ «Приват банк» до [PERSON] в момент підписання сторонами та скріплення печаткою АТ КБ «Приват банк» Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, тобто з дати підписання сторонами Акту. До цього автомобіль є власністю АТ КБ «Приват банк». Також судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин спірний автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) VIN [NUMBER] , залишився у користуванні та розпорядженні відповідача, що не заперечувалось представником відповідача у справі. Відповідно до наданої інформації Територіального сервісного центру МВС № 1241 від 06.11.2020 року автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) VIN [NUMBER] , з 21 липня 2020 року по теперішній час зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 105). Разом з тим, відповідно до письмових матеріалів справи станом на 26 серпня 2020 року угода №DN00A!00000416 від 27.08.2019 року вже закрита, отже, згідно умов договору фінансового лізингу укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] право власності на спірний автомобіль переходить до відповідача з моменту сплати визначеної договором ціни, а не підписання [PERSON] із АТ КБ «Приват банк» Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на неї вказаного автомобілю лише свідчить про затягування відповідачем оформлення права власності. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частинах 1 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме і рухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Враховуючи вищезазначене, суд приймає до уваги, що грошові кошти за договором фінансового лізингу сплачувалися у період перебування сторін у шлюбі, що не заперечується сторонами, а тому при поділі майнових прав, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності застосовуються положення СК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю. Приведені норми чинного законодавства України та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що кошти витрачені на придбання спірного автомобіля марки «Nissan Juke», 2016 року випуску (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) VIN [NUMBER] є їх спільним сумісним майном. З огляду на викладені обставини твердження представника відповідача з приводу того, що спірний автомобіль не є власністю відповідача та не є спільним сумісним майном, а кошти витрачені на придбання спірного автомобіля в розмірі 405 733 грн. 27 коп. не є його особистою власністю, не заслуговують на увагу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Отже, згідно норм чинного законодавства у відповідності до вимог ст. ст. 60, 70 СК України, позивач по справі як чоловік, має право на 1/2 частину спірного автомобіля, тому у цьому випадку суд вважає, що відповідач повинен повернути позивачу частину вартості спірного автомобіля, оскільки право власності в подальшому на спірний автомобіль переходить до відповідача. Разом з тим, позивач, визначаючи розмір позовних вимог, спирався на роздруківки по рахунках та рухом коштів на момент погашення заборгованості, які ним були перераховані та долучені до матеріалів справи у зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача із загальної суми коштів, яка була сплачена сторонами на момент перебування у шлюбі - 405 733 грн. 27 коп., тобто 202 866 грн. 60 коп. без врахування 24 000 гривень, які були сплачені відповідачем після розірвання шлюбу (а. с. 129-130). Враховуючи вищезазначене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача частини грошових коштів, які були фактично сплачені подружжям за автомобіль марки «Nissan Juke», 2016 року випуску, VIN [NUMBER] у розмірі 202 866 грн. 60 коп., оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та ґрунтуються на законі, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2064 грн. 94 коп.

Outcome: approved