Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним його звільнення з 01.02.2017 р. з посади юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» (далі за текстом [PERSON]) за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №3/6 від 17.02.2017 р. Поновити позивача [PERSON] на посаді юриста Підприємств з 01.02.2017 р. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16.01.2017 р. він був прийнятий посаду юриста Підприємства. 17.02.2017 р. між позивачем та директором [PERSON] [PERSON] і його головою [PERSON] виник конфлікт з питань попередньої роботи позивач. 20.02.2017 р. позивач, прибувши на своє робоче місце, не був допущений до виконання своїх трудових обовязків. В той же день позивач надіслав відповідачу заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням та віддати трудову книжку. 25.02.2017 р. отримав відповідь, в якій зазначалось, що оскільки з 17.02.2017 р. проводиться службове розслідування відносно неналежного виконання позивачем трудових обовязків на посаді юрист, заява від 20.02.2017 р. залишена без розгляду і рішення по ній не прийнято. 21.03.2017 р., 25.04.2017 р. позивач надсилав відповідачу листи, в яких просив проінформувати про результати службової перевірки та прийняте рішення по заяві про звільнення. 22.05.2017 р. позивач надсилав відповідачу лист про витребування трудової книжки та належного розрахунку при звільненні. 01.07.2017 р. позивач отримав відповідь, а 03.07.2017 р. в офісі відповідача [PERSON] була повернута трудова книжка, в якій відсутні записи про прийняття та звільнення позивача з посади юриста. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, остаточний розрахунок з заробітної плати та інших грошових виплат позивач не отримав. Перебуваючи у невизначеному стані, турбуючись за роботу, позивач звернувся до органів Державної фіскальної служби України про надання інформації щодо трудових відносин позивача з відповідачем за період січень-серпень 2017 р. 30.09.2017 р. позивач отримав відповідь, в якій вказувалось, що згідно звітів про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб, дата початку трудових відносин з [PERSON] 16.01.2017 р., дата звільнення 01.02.2017 р. Відповідно до звіту від 14.03.2017 р. за п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - початкова), звіту від 29.05.2017 р. п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - скасовуюча), звіту від 30.05.2017 р. п.4 ст.40 КЗпП України (форма звіту додаткова). Позивач вважає, що його незаконно звільнили з посади юриста Підприємства з 01.02.2017 р. за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки з 16.01.2017 р. по 20.02.2017 р. позивач сумлінно виконував свої посадові обовязки. 17.02.2017 р. відповідач розпочав службову перевірку, відхилив заяву позивача від 20.02.2017 р. про звільнення за власним бажанням, хоча дата звільнення не може передувати початку службової перевірки. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, копія наказу йому не вручалась, що є порушенням ст.47 КЗпП України. З 16.01.2017 р. позивач не отримував заробітної плати, навіть за час фактично відпрацьованих днів. Тому виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн. визнати незаконним наказ про звільнення та понови його на посаді юриста Підприємства. В судовому засіданні позивач підтримав позов зовні вимоги, вважає, що його незаконно звільнили із посади юриста, тому просив позов задовольнити. Представники відповідача вважали, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, надали суду письмові заперечення на позов, в яких зазначають, що з 23.09.2014 р. по 13.10.2017 р. позивач обіймав посаду директора [PERSON]. З 16.01.2017 р. призначений на посаду юриста Підприємства. 23.01.2017 р. позивач був відсторонений від виконання повноважень за посадою юриста, у звязку із проведенням службової перевірки за час роботи [PERSON] на посаді директора [PERSON]. 12.02.17 р. [PERSON] був направлений лист, в якому зазначалось, що службове розслідування завершено, були виявлені порушення, подану заяву до органу поліції про вчинення кримінального правопорушення та відкрито кримінальне провадження. В період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. [PERSON] не зявлявся на роботу, причин не явки не повідомив, письмові пояснення щодо неявки на робоче місце надавати відмовився, тому прийнято рішення про звільнення юриста Ковальова В.В. з посади за п.4 ст.40 КЗпП України. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просили відмовити. Суд, заслухавши позивача, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З 16 січня 2017 року згідно наказу №2-6 від 16.01.2017 р. позивача [PERSON] призначено на посаду юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» (а.с.45). В табелі обліку використання робочого часу за січень 2017 року юристу Ковальову В.В. проставлено 20 робочих днів, в тому числі з 03.01.2017 по 06.01.2017 р., з 10.01.2017 р. по 13.01.2017 р., 16.01.2017 р. по 20.01.2017 р., 23.01.2017 р. по 27.01.2017 р., 30.10.2017 р., 31.01.2017 р. (а.с.30). Таким чином, табель не відповідає наказу №2-6 від 16.01.2017 р., оскільки юрист Ковальов В.В. працює на підприємстві з 16.01.2017 р. В табелі обліку використання робочого часу за лютий 2017 року в період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. позивачу [PERSON] проставлені прогули (а.с.29). Табель складено невідомою особою, затверджений директором [PERSON] [PERSON] Оскільки в період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. позивач табелювався, вважається, що він був працівником [PERSON]. Крім того, 01.02.2017 р. згідно табелю - працював. Проте, директор [PERSON] [PERSON] видав наказ №3/6, датований 17.02.2017 р., про звільнення позивача [PERSON] з посади юриста Підприємства з 01.02.2017 р. згідно п.4 ст.40 КЗпП України. В наказі директор [PERSON] наказав: провести розрахунок всіх належних [PERSON] нарахованих грошових сум та виплати їх; оформити та видати трудову книжку відповідно до вимог чинного законодавства. До теперішнього часу розрахунок з позивачем при звільненні не проведено, записи про його прийом на [PERSON] на посаду юрист з 16.01.2017 р. та звільнення з посади юриста з 01.02.2017 р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України в трудову книжку не внесені. Позивач звільнений з 01.02.2017 р. за відсутності правових підстав, оскільки згідно табелю 01.02.2017 р. юрист Ковальов В.В. був на роботі, а з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. табелювався як працівник [PERSON]. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, про його винесення відповідач позивача не повідомив. 20.02.2017 р. позивач на адресу відповідача подав заяву про звільнення його з посади юриста за власним бажанням з 20.02.2017 р. та про видачу трудової книжки (а.с.8). 23.02.2017 р. директор [PERSON] листом повідомив позивача, що з 17.02.2017 р. проводиться службове розслідування відносно неналежного виконання позивачем трудових обовязків на посаді юриста, тому заява [PERSON] від 20.02.2017 р. залишена без розгляду і рішення щодо неї не прийнято. Про прийняте рішення та результати проведеного службового розслідування буде повідомлено у письмовому вигляді (а.с.51). Таким чином, відповідач в листі від 23.02.2017 р. не повідомляв позивача [PERSON] про наявність наказу № 3/6 від 17.02.2017 р. про його звільнення з посади юриста з 01.02.2017 р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, вказавши в листі від 23.02.2017 р., що рішення по заяві позивача про звільнення не прийнято, а службове розслідування ще проводиться, хоча директор [PERSON] повинен повідомити працівника про його звільнення при наявності такого наказу, враховуючи, що службове розслідування проводиться відносно працюючих працівників. Позивач двічі, в березні та квітні 2017 року звертався до відповідача з листами від 21.03.2017 р. та від 25.04.2017 р., в яких просив повідомити про результати розгляду його заяви про звільнення з посади юриста з 20.02.2017 р. (а.с.52-53). Проте відповіді на свої заяви позивач від відповідача не міг не отримати до липня 2017 року, тобто більше чотирьох місяців. Згідно наявної в Обєднаній державній податковій інспекції інформації - звітів про суми нарахованої заробітної плати, наданих [PERSON] обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» за період січень-серпень 2017 року, дата початку трудових відносин з [PERSON] - 16.01.2017 р. Дата звільнення - 01.02.2017 р. Відповідно до звіту від 14.03.2017 р. за п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - початкова), звіту від 29.05.2017 р. п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - скасовуюча), звіту від 30.05.2017 р. п.4 ст.40 КЗпП України (форма звіту додаткова) (а.с.13, 56-67). Таким чином, органам податкової інспекції відповідач до 30.05.2017 р. подав звіти, в яких зазначав, що позивач [PERSON] звільнений з посади юриста за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Суд вважає безпідставними посилання представників відповідача на те, що в звітах в органи податкової інспекції допущена помилка, яка була виправлена в звіті від 30.05.2017 р., коли було зазначено, що [PERSON] звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки про звільнення [PERSON] за п.1 ст.36 КЗпП України відповідач повідомляв двічі, а саме 14.03.2017 р. та 29.05.2017 р., звіти підписувались директором [PERSON] [PERSON], яким підписано також наказ про звільнення №3/6, датований 17.02.2017 р. На підставі п.4 ст.40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу без поважних причин. Звільнення з цієї підстави допускається лише у тому разі, якщо працівник скоїв прогул чи був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Звільнення за прогул являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватись з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку, що передбачно ст.149 КЗпП України. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт скоєння позивачем прогулів в період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р., оскільки в переписці між сторонами, що надана суду та мається в матеріалах справи, жодного разу не зазначалось про прогули, чи відсутність позивача на роботі без поважних причин, а долучені відповідачем акти (а.с.32-42) не є належними та допустимими доказами, підтверджуючими факт прогулу, оскільки відсутні докази того, що [PERSON] та [PERSON] є працівниками [PERSON], враховуючи відомості, що містяться в табелях за січень та лютий 2017 року (а.с.29-30) та наданої відповідачем звітності, згідно якої бухгалтером [PERSON] є [PERSON] (а.с.56-67). В порушення вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення від позивача не були отримані письмові пояснення щодо вчинених ним прогулів, про це також не йдеться в переписці між сторонами. Про дисциплінарне стягнення звільнення, працівник [PERSON] не був повідомлений під розписку і на протязі тривалого часу, більше ніж чотири місяці (з лютого по червень) відповідач не повідомляв позивача, що його звільнено з роботи за прогули. Приймаючи до уваги викладене суд вважає, що при звільненні [PERSON] порушені його трудові права, відповідачем доводи позивача, викладені в позовній заяві, не спростовані, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, підтверджуючих законність та обґрунтованість наказу про звільнення позивача №3/6, датованого 17.02.2017 р., тому звільнення з 01.02.2017 р. [PERSON] з посади юриста за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №3/6 від 17.02.2017 р. слід визнати незаконним та поновити [PERSON] на посаді юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» з 01 лютого 2017 року. Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач за час роботи на [PERSON] на посаді юриста заробітну плату не отримував, суд задовольняє його позовні вимоги про стягнення з [PERSON] обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» в дохід держави стягується судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved