Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів - [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Мотивує заявлені вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.06. 1995 року. В даній квартирі зареєстровані крім нього однак тривалий період часу не проживають відповідачі [PERSON], [PERSON]. Вказує, що з [PERSON] він розлучився, остання з [PERSON], 17.12. [INFO] не проживають в спірній квартирі тривалий період часу, відповідачі не являються співвласниками вищенаведеною квартири, не сплачують комунальні платежі, на його звернення, добровільно не бажають знятися з реєстрації місця проживання. Посилаючись, на вимоги чинного законодавства, просить визнати [PERSON], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою №73 по вулиці Комарова, 23-25 в м. Чернівці в м. Чернівці. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі; у наданих суду поясненнях позивач посилався на обставини, аналогічно зазначеним в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], а також представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання повторно не зявилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи в порядку ч. 4 ст. 74 ЦПК України, про поважність причини неявки суд не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність вказаних відповідачів, представника третьої особи та зі згоди позивача в заочному порядку із ухваленням заочного рішення в справі, що відповідає вимогам ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача [PERSON] всебічно, повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази надані сторонами, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що належить йому на підставі договору дарування (а.с.5- 6). Отже, відповідач [PERSON] [PERSON], не являються співвласниками вищевказаної квартири. Судом встановлено, що [PERSON] є власником за договором дарування (а.с. 6) квартири [ADDRESS], фактично в якій відповідач з дитиною проживають на даний час, що підтверджується даними служби у справах дітей Чернівецької міської ради листом від 11.07. 2016 року № 1/1052 (а.с. 9), з якого вбачається, що відповідач [PERSON] повідомляла службу в справах дітей про фактичне місце проживання її та неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с. 10) за адресою м. Чернівці проспект Незалежності, 70/53 в м. Чернівцях. 28 січня 2011 року (актовий запис 08) шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, остання змінила після розірвання шлюбу дівоче прізвище [PERSON] (а.с. 7), що також стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб ( а.с. 8). З даних досліджених за довідкою ЖБК № 28 (а.с. 12) та паспортних даних відповідача [PERSON] (а.с. 11) видно, що остання, а також неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] та [PERSON], 30.03. [INFO] зареєстровані в квартирі 73 будинку 23 25 по вул.. Комарова м. Чернівці; натомість в даній квартирі фактично не проживають [PERSON] і неповнолітня [PERSON], [INFO], що вбачається з дослідженого судом акту № 516 від 04.10. 2016 року (а.с. 13). Отже, сукупності досліджених по справі доказів судом установлено, що відповідач [PERSON] .М. і неповнолітня [PERSON], [INFO] без поважних причин не проживають в квартирі 73 будинку 23 25 по вул.. Комарова м. Чернівці, де зі згоди власника позивача, були зареєстровані. Перешкод в проживанні їм ніхто не чинив і на даний час не чинить, однак, як видно з пояснення позивача, в квартирі належних відповідачам речей не має; комунальні послуги відповідачі не сплачують та жодних обовязків співвласника чи наймача не виконують. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи або остаточного рішення суду. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним\~\~ є\~\~рішення,\~\~яким\~\~суд,\~\~виконавши\~\~вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є\~\~рішення,\~\~ухвалене\~\~на\~\~основі\~\~повно, всебічно\~\~з'ясованих\~\~обставин,\~\~на\~\~які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,\~\~підтверджених\~\~тими\~\~доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved