Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом, в якому прохав визнати неправомірними дії ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо відключення в газопостачання будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вулиця Степана Разіна, будинок 123-Г, що належить позивачу, зобовязати ПАТ «Дніпропетровськгаз» за власний рахунок відновити газопостачання вказаного будинку позивача та стягнути з ПАТ «Дніпропетровськгаз» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. На обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку № 123-Г, що розташований по вулиці Степана Разіна у місті Камянське Дніпропетровської області на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке було видане від 26.07.2000 року Виконавчим комітетом Заводської районної ради м. Дніпродзержинська. Право власності зареєтровано в ОКП «Бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 210 за реєстровим номером № 24032. Вказаний будинок підключений до газопостачання, опалюється виключно газом, на імя позивача у газопостачальній компанії було відкрито особовий рахунок № [NUMBER]. Позивач постійно користується газом та сплачує рахунки за спожитий газ. Проте, 03 грудня 2018 року, в той час, коли позивач був відсутній вдома, до будинку його сусіда прийшли представники ПАТ «Дніпропетровськгаз» у складі майстра ВОВОГ - [PERSON], слюсара ВОВОГ [PERSON] та начальника лабораторії з повірки ПЛГ - [PERSON], з метою здійснення перевірки, під час якої зазначеними особами було виявлено, що до труби газопостачання, яка проходить по території домоволодіння сусіда і яка прямує до будинку позивача, здійснено несанкціоноване підєднання, яке проведено під землею, виведено трубу вже на земельній ділянці позивача, приблизно в 15 метрах від будинку. Позивач зазначає, що про існування даного несанкціоновано газопроводу йому відомо не було, будь-яких підключень на його земельній ділянці він не здійснював. При цьому, труба, що виходить на його земельній ділянці, ніколи не використовувалась ним і весь цей час йому не було відомо про те, що вона проходить від сусідньої земельної ділянки. Позивач вважав, що дана труба залишилась після старого будинку, який було знесено, коли він придбав домоволодіння, а тому не думав, що до неї підходить газ поза межами його газового лічильника. Виявивши вказане несанкціоноване підєднання, працівниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» було складено акт № 2634 від 03.12.2018 року про порушення Кодексу газорозподільних систем, згідно якого, позивачем було порушено п. 1 гл. 2 розділу XI вказаного Кодексу у вигляді несанкціонованого відбору газу шляхом несанкціонованого газопроводу. Позивач прибув до будинку та пояснив представникам відповідача, що не здійснював несанкціонованого підключення та сплачував рахунки за газопостачання, при цьому обсяги спожитого позивачем газу набагато перевищують середні, особливо у зимовий період. Однак, того ж дня будинок позивача було відключено від газопостачання, заперечення позивача та посилання його на проживання у будинку його неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], відсутність іншого джерела опалення. З акту вбачається, що виявлене представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» порушення було одразу усунуте шляхом механічного відєднання газопроводу за допомогою газозварювання. Вказує, що є добросовісним користувачем природного газу, ніколи не перешкоджав працівникам газопостачальної та газорозподільної компаній у доступі до свого домоволодіння та огляду газових приладів і трубопроводу, вважає дії представників ПАТ «Дніпропетровськаз» щодо відключення його будинку від системи газопостачання безпідставними та незаконними. Зазначає, що відповідно до акту про правопорушення № 2634 від 03.12.2018 року, складеного представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз», було встановлено порушення Кодексу газорозподільних систем, а саме Р. XI гл. 2 п. 1 п.п. 1 Кодексу і наявність несанкціонованого газопроводу, що передбачає здійснення нарахування недооблікованих об'ємів (обсягів) природного газу, як відповідальність за вказане правопорушення. Але, всупереч чинного законодавства, співробітники ПАТ «Дніпропетровськгаз» не призначили комісію для встановлення недооблікованих об'ємів природного газу, а склали акт на відключення ГМВГ будинку позивача та здійснили відключення газу. Таким чином, вважає дії відповідача щодо відключення його будинку від газопостачання неправомірними та прохає зобовязати його відновити постачання газу. Також посилається на завдання йому вказаними неправомірними діями моральної шкоди, йому довелось терміново вирішувати питання щодо забезпечення опалення будинку, що супроводжувалось нервовим стресом, переживаннями та обуренням, завдану моральну шкоду оцінює у 5 000 грн. У судовому засіданні представник позивача, адвокат [PERSON] позов підтримав з підстав, зазначених у його мотивувальній частині. Представник відповідача ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» [PERSON], у заяві по суті справи та у судовому засіданні заперечував проти позову, прохав відмовити у його задоволенні повністю, суду пояснив, що відповідно до п.п. 1 п. 1 гл. 2 р. XI Кодексу газорозподільних систем, до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування необлікованих обємів (обсягів) природного газу, належить наявність несанкціонованого газопроводу. Відповідно до глави 1 розділу І Кодексу ГРС «Визначення основних термінів та понять»: «несанкціонований газопровід - це самовільно підєднаний газопровід (газовий відвід, штуцер, патрубок), у тому числі без наявного підключеного газового обладнання, фізично зєднаний, зокрема вварений, врізаний, з газорозподільною системою або газовою мережею внутрішнього газопостачання, витрата (споживання) природного газу через який не обліковується комерційним вузлом обліку (лічильником газу)». Вважає, що з огляду на таке положення Кодексу ГРС, можна дійти до висновку, що для складання акту про порушення працівниками газорозподільного підприємства достатньо виявлення самого несанкціонованого газопроводу, який за своїми ознаками відповідає наведеному визначенню. Також звернув увагу на те, що Кодекс ГРС не містить вимог щодо зясування яким чином відбувався несанкціонований відбір природного газу. Істотне значення має лише сам факт наявності несанкціонованого газопроводу, що й було зафіксовано актом про порушення № 2634 від 03.12.2018 року, не має значення, хто саме виконав роботи з монтажу НСГП. Важливо те, що НСГП знаходився на земельній ділянці, яка належить позивачу. Вважає всі дії відповідача при виявленні та фіксуванні даного факту законними та правомірними. 05 грудня 2018 року акт про порушення було розглянуто комісією з розгляду актів про порушення Камянського відділення ПАТ «Дніпропетровськгаз» (Оператора ГРМ) та прийнято рішення про його задоволення повністю. Рішення оформлено Протоколом від 26 грудня 2018 року № 2672. На виконання вимог п. 11 гл. 5 розділу XI Кодексу ГРС 26.12.2018 року було складено акт-розрахунок, проведено нарахування необлікованих обємів (обсягів) природного газу і його вартості, завданих порушенням споживача у розмірі 136288 (сто тридцять шість тисяч двісті вісімдесят вісім) грн 53 коп. Факт наявності несанкціонованого газопроводу встановлений рішенням комісії, відключення від газопостачання будинку проведено на законних підставах, рахунок було направлено на адресу позивача рекомендованим поштовим відправленням 05.03.2019 року. Крім того, зазначений позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, вимога щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтована. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» [PERSON], у заяві по суті справи та у судовому засіданні заперечувала проти позову, прохала відмовити у його задоволенні повністю, суду пояснила, що постачання газу всім споживачам Дніпропетровської області з 01 липня 2015 року здійснює постачальник - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», розподіл же природного газу споживачам Дніпропетровської області здійснює Оператор ГРМ - ПАТ «Дніпропетровськгаз». Предметом судового спору є відносини, що виникли виключно між позивачем і відповідачем щодо виявленого несанкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи (крадіжка газу) та нарахування необлікованих обємів природного газу відповідно до вимог Кодексу ГРС і не стосуються питань постачання природного газу відповідно до Правил постачання. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоровя і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги навязує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 4 Закону України від 09.04.2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» визначено, що державне регулювання ринку природного газу здійснює регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До компетенції регулятора на ринку природного газу належить крім іншого затвердження кодексу газорозподільних систем; забезпечення дотримання операторами газотранспортних і газорозподільних систем, а також іншими субєктами ринку природного газу (крім споживачів) їхніх обовязків згідно з цим Законом та іншими відповідними актами законодавства; затвердження та моніторинг виконання планів розвитку газотранспортних та газорозподільних систем; моніторинг виконання функцій та обовязків субєктами ринку природного газу відповідно до положень цього Закону та інших актів законодавства щодо доступу до газотранспортних і газорозподільних систем. Регулятор має право: видавати обовязкові для виконання субєктами ринку природного газу (крім споживачів) рішення; накладати санкції на субєктів ринку природного газу (крім споживачів), які порушили свої обовязки відповідно до цього закону та інших актів законодавства; розглядати скарги і вирішувати спори відповідно до статті 58 цього Закону. За приписами п.п. 33 п. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», ринок природного газу це сукупність правовідносин, що виникають зокрема у процесі постачання природного газу, а також надання послуг з його розподілу. За приписами пп. 35 п. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і повязана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу. За приписами п.п. 17 п. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газорозподільної системи це субєкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників). Статтею 1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що: - споживач це фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини (пп.37 цієї статті); - побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (пп. 23 цієї статті); - субєкт ринку природного газу - оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач (пп. 39 цієї статті). Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу», розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Ч. 4 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Правовідносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу регулюються ст. 714 ЦК України, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494. Так, відповідно до ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Згідно з п. 3, 4, 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного КодексуУкраїни за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви - приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви - приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу. Сторони не заперечують факт існування між ними договірних правовідносин щодо надання послуг з газопостачання в належному позивачеві житловому будинку. Так, власник житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вулиця Степана Разіна, будинок 123-Г, є споживачем газу, постачальником якого є ПАТ «Дніпропетровськгаз». 03.12.2018 року представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 2634 від 03.12.2018 року про порушення позивачем [PERSON] газорозподільних систем, згідно якого, ним було порушено п. 1 гл. 2 розділу XI вказаного Кодексу у вигляді несанкціонованого відбору газу шляхом несанкціонованого газопроводу, порушення було усунуте працівниками відповідача шляхом механічного відєднання газопроводу за допомогою газозварювання, запроновано позивачу [PERSON] зявитись на засідання комісії щодо розгляду акту про порушення № 2634. Будинок позивача було механічно відключено від газопостачання на підставі Р. XI гл. 2 п. 1 п.п. 1, у звязку з наявністю несанкціонованого газопроводу. Позивач ознайомлений зі змістом вказаного акту, що підтверджується його підписом на завіреній копії акту, наявній в матеріалах справи. Протоколом № 2672 засідання комісії по розгляду актів про порушення Кодексу ГРС від 26.12.2018 року, при розгляді порядку денного - вирішенні питання щодо перерахунку (донарахування) або зміни режиму нарахування обємів природного газу за наявності акта про порушення вимог Кодексу ГРС по особовому рахунку № [NUMBER], споживач [PERSON], проживаючий за адресою: [INFO], було вирішено, з огляду на наявність акта про порушення № 2634, який вказує на наявність несанкціонованого газопроводу, зробити перерахунок (донарахування) обємів природного газу згідно п. 11 (1) глави 5 розділу XI Кодексу ГРС за період з 03.12.2016 року по 30.11.2018 року по граничним обємам за цінами ВТВ на суму 136 288, 53 грн. Відповідно до Глави 2, 3 розділу XI Кодексу ГРС, до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування необлікованих об'ємів (обсягів) природного газу, належать: 1) наявність несанкціонованого газопроводу; 2) несанкціоноване відновлення газоспоживання; 3) несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ (комерційного ВОГ, зокрема лічильника газу); 4) несанкціоноване підключення газових приладів на об'єкті споживача, який обліковується за нормами споживання; 5) несанкціоноване підключення газових приладів, внаслідок якого перевищується діапазон обчислення вузла обліку (сумарна номінальна потужність газових приладів і пристроїв перевищує діапазон обчислення вузла обліку); 6) використання природного газу споживачем за відсутності чи після розірвання договору розподілу природного газу. П. 1 гл. 3 розділу XI передбачає, що у разі виявлення Оператором ГРМ несанкціонованого газопроводу або несанкціонованого втручання в роботу лічильника газу розрахунок обєму необлікованого природного газу здійснюється за граничними обємами споживання природного газу населенням (додаток X цього Кодексу) з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв споживача (фізичної особи) за період з дня останнього контрольного зняття показань лічильника (контрольного огляду вузла обліку або його перевірки) до дня виявлення порушення (але не більше ніж за 6 місяців) та з урахуванням строку на його усунення. Якщо несанкціонований газопровід проведений шляхом прихованих заходів або фізичною особою, яка є несанкціонованим споживачем, початок періоду, за який визначається обєм необлікованого природного газу, визначається з дня набуття споживачем (фізичною особою) права власності/користування на житлові (підсобні) приміщення, але не більше двох років, що передували дню виявлення порушення. Тобто, сама наявність несанкціонованого газопроводу є підґрунтям для застосування норм для донарахування обсягів природного газу. Положеннями ст. 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, відповідно кожна особа несе відповідальність лише за ті порушення, які нею вчинено особисто. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України) а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту та таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що як при складенні акту про порушення № 2634, так і при прийнятті рішення про перерахунок (донарахування) позивачу обємів природного газу згідно п. 11 (1) глави 5 розділу XI Кодексу ГРС за період з 03.12.2016 року по 30.11.2018 року по граничним обємам за цінами ВТВ на суму 136 288, 53 грн на засіданні комісії по розгляду актів про порушення Кодексу ГРС від 26.12.2018 року, представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» не було враховано всіх обставин події виявлення несанкціонованого газопроводу, а врахованим надана помилкова юридична оцінка. Згідно з п.п. 1, 2 глави 5 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем у разі виявлення у споживача або несанкціонованого споживача порушень, визначених у главі 2 цього розділу, на місці їх виявлення представником Оператора ГРМ складається акт про порушення за формою, наведеною в додатку 16 до цього Кодексу. Відповідно до п. 8 глави 5 розділу XI Кодексу ГРМ, акт про порушення має бути розглянутим комісією з розгляду актів про порушення Оператора ГРМ, яка визначає його правомірність та приймає щодо них відповідне рішення.\~ У п. 11 глави 5 розділу XI Кодексу ГРМ зазначено, що за результатами розгляду акта про порушення на засіданні комісії може бути прийнято рішення про його задоволення (повністю або частково), або необхідність додаткового обстеження чи перевірки, або додаткових пояснень тощо, або скасування акта про порушення. Так, відповідачем не було врахована відсутність доказів несанкціонованого підключення до газопостачання саме позивачем або з його відома, належно не зафіксовано місце вчинення порушення в контексті належності на праві власності місця вчинення порушення позивачу, відсутні докази користування позивачем незаконно отриманим газом, не встановлено, чи здійснювався фактично забір газу через незаконне підключення, не виявлено обладнання для використання незаконно отриманого газу, місце та обставини виявлення незаконного підключення, досліджені судом у т.ч. з допомогою наданих сторонами фототаблиць, не дають змоги встановити особу, що здійснила та/або використовувала несанкціонований газопровід, схема або інший тотожній за характером документ, що дає змогу встановити знаходження несанкціонованого газопроводу на території домоволодіння позивача відсутній, з фототаблиць вбачається, що місце несанкціонованого підключення є загальнодоступним, що також свідчить на користь позивача. Посилання представника відповідача на акт про порушення № 2634 та висновок представників ПАТ «Дніпропетровськгаз» про винуватість позивача у встановленні несанкціонованого газопроводу з огляду на те, що позивач є власником будинку, в напрямку якого йде труба, до якої було здійснено несанкціоноване підключення як єдині надані відповідачем докази неправомірних дій позивача є очевидно недостатніми для настання цивільно-правової відповідальності. Аргумент відповідача щодо відсутності у Кодексі ГРС положень щодо обовязкового встановлення причинно-наслідкового звязку між діями особи, на яку покладається цивільно-правова відповідальність та виявленим порушенням положень вказаного Кодексу, достатності лише виявлення факту порушення на території, повязаній з такою особою, не відповідають положенням ст. 1166 ЦК України, ст. 61 Конституції України, ст. 76-82 ЦПК України. Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 526, п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - відшкодування збитків. Згідно з частинами першою і другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом статті 1166 вказаного Кодексу, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків. Такий висновок застосування матеріального права висловила колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 20.11.2018 року у справі №905/2191/15. У рішенні ЄСПЛ від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обовязкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем не доведено наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення - протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою споживача [PERSON] та збитками, вини позивача у порушенні положень Кодексу ГРС, надані відповідачем документи, його пояснення не дають можливості визнати законними дії представників ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо відключення будинку позивача від газопостачання та висновок комісії щодо перерахунку (донарахування) позивачу обємів природного газу, а тому це унеможливлює застосування до позивача цивільної відповідальності у вигляді стягнення збитків, повязаних з незаконним встановленням газопроводу, та, як наслідок, необлікованим газоспоживанням. Умовою застосування такого виду примусу, як відключення від системи газопостачання за несанкціонований газопровід та нарахування суми збитків за несанкціоноване підключення має бути беззаперечне встановлення обставин самовільного підєднання газопроводу, фізично зєднаного (ввареного, врізаного) з газорозподільною системою, де внаслідок таких дій витрати (споживання) природного газу через таке фізичне зєднання не обліковуються комерційним вузлом обліку (лічильником газу). Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлена незаконність дій ПАТ «Дніпропетровськгаз» по відключенню 03.12.2018 року обєкту споживача [PERSON] від газових мереж. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При вирішенні позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вина відповідача ПАТ «Дніпропетровськгаз» полягає у діях щодо припинення газопостачання. Касаційний цивільний суд у постановах по справах № 336/2433/17-ц та № 337/28/17 зазначає, що моральна шкода відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують відносини, які за всіма критеріями відповідають вимогам ст. 1 ЦК, якщо окремим законом на такі відносини, які не є цивільними за визначенням, не поширюються правила цього кодексу в субсидіарному порядку. Компенсація моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів і застосовується в разі наявності всіх умов (підстав) для притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність у діях, наявність шкоди (у цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади або місцевого самоврядування, органом влади АР Крим, причинний звязок між настанням шкоди та протиправними діями. Відповідальність за моральну шкоду вимагає визначення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між ними. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності. Також, ЄСПЛ зазначає, зокрема у рішенні від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria», що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує висловлену раніше думку, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує копіткого дослідження в кожному окремому випадку. Судом встановлена незаконна дія відповідача, що полягала у відключенні від газопостачання, завдання нею позивачем моральних страждань з огляну на відключення від газопостачання в опалювальний період, під час проживання з неповнолітньою дитиною, що очевидно викликало зміну звичного способу життя, необхідність відшукання інших джерел опалення, стрес, переживання, необхідність вчинення дій щодо захисту своїх порушених прав та причинний звязок між незаконною дією та завданою моральною шкодою, таким чином, наявні правові підстави для її відшкодування. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує моральні страждання, які спричинені позивачу діями публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» щодо припинення газопостачання, характер таких дій, їх тривалість, обставини та наслідки та приходить до висновку, що заявлена позивачем сума моральної шкоди розміром 5 000 грн є обґрунтованою та такою, що відповідає обсягу завданої шкоди та характеру порушення прав позивача. На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а порушене право позивача таким, що підлягає захисту шляхом визнання дії ПАТ «Дніпропетровськгаз» по відключенню 03.12.2018 року обєкту споживача [PERSON] від газових мереж (газопостачання)\~ незаконними та зобовязання ПАТ «Дніпропетровськгаз» за власний рахунок відновити газопостачання обєкту споживача, відшкодування йому завданої моральної шкоди. Щодо заявленої позовної вимоги визнання вказаних дій відповідача саме неправомірними, суд виходить з того, що встановлена невідповідність дій відповідача саме вимогам закону, таким чином, визнання таких дій незаконними є одним з аспектів правильного вирішення цивільно-правового спору. При прийнятті такого висновку суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «[PERSON] проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення). Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). [PERSON] застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). Також суду слід зазначити, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Outcome: partial