Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що позивач перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 02.02.1991 року по 23.01.2009 року. Також, зазначив, що під час шлюбу, сторонами за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2000 року було придбано у власність 8/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . 23.01.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області. Рішенням Тарутинського районного суду Одеської від 09 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості у спільному майні задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : грошову компенсацію вартості 1/2 частини від 8/100 частин житлового будинку [ADDRESS] у вигляді квартири [ADDRESS] квартири [ADDRESS] , яка становить суму в розмірі 215950 (двісті п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень. За зазначеною адресою зареєстрована його колишня дружина [PERSON] відповідач по справі, яка не проживає і не користується вже більше ніж 9 років, у зв`язку з тим, що вона знаходиться за кордоном. У зв`язку з цим, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за вищевказаною адресою. Позивач у судове засідання не з`явився, на розгляд суду від нього надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі. Позов підтримує в повному обсязі. Відповідач двічі в судове засідання не з`явилася. Викликалася належним чином шляхом надіслання судових повісток, однак до суду повернулися конверти з відміткою «адресат відсутній». У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 31 січня 2000 року серії АВІ №925022, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Борісовим І.І., зареєстрованого в реєстрі №1230 позивач [PERSON] придбав 8/100 часток житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] (а.с. 7,8) в якому зареєстрована відповідач (а.с.9). 23.01.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області (а.с.10). Рішенням Тарутинського районного суду Одеської від 09 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості у спільному майні задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : грошову компенсацію вартості 1/2 частини від 8/100 частин житлового будинку [ADDRESS] у вигляді квартири [ADDRESS] квартири [ADDRESS] , яка становить суму в розмірі 215950 (двісті п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень (а.с.11-13) Відповідно до наданої заяви [PERSON] про зняття з місця реєстрації, вбачається, що вона більше шести років за місцем реєстрацій не проживає, та просить зняти її з реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.16- 17). Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , оскільки достовірно встановлено, що вона понад один рік відсутня за місцем своєї реєстрації. Враховуючи викладене,

Outcome: approved