Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 08.11.2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошову суму у розмірі 40 000 грн. та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів відповідно до графіку повернення: до 30.11.2017 року - 10 000 грн.; до 30.12.2017 року - 10 000 грн.; до 30.01.2018 року - 10 000 грн.; до 28.02.2018 року - 10 000 грн. В порядку ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов була представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання [PERSON] позикодавцем [PERSON] визначеної грошової суми. Зазначає, що з простроченням терміну, відповідач повернув грошову суму в розмірі 10 000 грн. Решту грошової суми у зазначені вище терміни відповідачем не було повернуто. Таким чином, сума заборгованості станом на 28.02.2018 р. перед позивачем становила 30 000 грн. 13.07.2018 року та 04.10.2018 року були укладені нові договори позики про отримання у позивача грошових коштів в сумі 40 000 грн., в яких відповідач зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів за спливом 30 діб після укладення відповідного договору, тобто до 13.08.2018 року. Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви, складеною Відповідачем додаткові розписки. На зазначених розписках Відповідача присутній напис Позивача про отримання розписки. 31.08.2018 року та 27.12.2018 року Позивачем були надіслані вимоги Відповідачу щодо необхідності повернення боргу. Зазначив, що 1 та 4 грудня 2018 року кошти по 5 тисяч грн. надійшли від [PERSON] та його дружини на його банківську картку. У той же час, на його неодноразові звернення (прохання) щодо необхідності своєчасного повернення решти коштів отриманих у борг, [PERSON] усіляко не виконується, набуло системного характеру та не приносить бажаних результатів. Позивач зазначив, що у розписці від 04.10.2018 р. Відповідач зобов`язався у разі порушення строків виконання зобов`язання (повернення боргу) додатково сплатити грошову суму (штраф) у розмірі 7 % від суми заборгованості. У зв`язку з тим, що Відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом щодо повернення боргу, сплати відсотків за користування коштами та штрафних зобов`язань, він змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. Для Позивача сума боргу є значною, і невиконання Відповідачем своїх зобов`язань ставить йлшл у вкрай крутне матеріальне становище. Таким чином, сума заборгованості [PERSON] перед Позивачем становить 33204,4 грн. 00 коп. 40 коп., з яких 30 000 грн. 00 коп. - сума позики, 379 грн. 47 коп. - 3% річних, 1 240 грн. 00 коп. - втрати від інфляції, 864,93 грн. - 7% грошова сума (штраф) від суми заборгованості за прострочення терміну повернення боргу. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просить суд: стягнути з 30000 грн. 00 коп. - сума позики, 379 грн. 47 коп. - 3% річних, 1 240 грн. 00 коп. - втрати від інфляції, 864,93 грн. - 7% грошова сума (штраф) від суми заборгованості за прострочення терміну повернення боргу та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, додатково пояснив, що не повернув борг, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем. Суд, вислухавши вступне слово сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що згідно розписки від 08.11.2017 року, [PERSON] за взаємною домовленістю отримав від [PERSON] 40000 грн. з графіком погашення: 30 листопада - 10000 грн.; 30 січня - 10000 грн.; 28 лютого - 10000 грн.; 08 лютого - 10000 грн. (а.с.12). Згідно розписки від 13.07.2018 року [PERSON] підтвердив факт отримання від [PERSON] 40000 грн. з терміном повернення 30 діб (а.с.13). У відповідності до розписки про отримання позики від 04.10.2018 року, [PERSON] цією розпискою підтверджує, що ним отримано від [PERSON] кошти в якості позики в сумі 40000 грн. - 13.07.2018 року з терміном погашення 30 діб, тобто до 13.08.2018 року. У разі прострочення терміну повернення, зобов`язався виплатити штраф у розмірі 7% від суми заборгованості, яка буде залишатися за кожний день прострочення виплати позики. У разі неможливості мирного врегулювання спору залишає право [PERSON] вирішувати повернення боргу в порядку, встановленому чинним законодавством (а.с.14). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, 27.12.2017 року відповідачем сплачено в погашення боргу 10000 грн. Решту грошової суми у зазначені терміни Відповідачем повернуто не було. 09.09.2018 року та 27.12.2018 року Позивач офіційно звертався до Відповідача з листами про необхідність погашення боргу у визначені терміни (а.с.15,16). Сторонами не заперечувався факт укладення 07.11.2017 року Договору позики. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. До теперішнього часу грошові зобов`язання відповідачем не виконані в повному обсязі та грошові кошти не повернуті. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають до повного задоволення та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики від 08.11.2017 року в сумі 30 000 грн., із врахуванням інфляції в сумі 1 240 грн., 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 04.10.2018 року по 11.02.2019 року в сумі 379,47 грн., та 7 % грошової суми від суми заборгованості за прострочення терміну повернення боргу в сумі 8674,93 грн., виходячи з розрахунків позивача, які суд вважає належними та не заперечувались Відповідачем. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто борг, в строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved