Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на право систематичного виїзду за межі території України до країн: Польщі, Чехії, та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в супроводі батька [PERSON] , [INFO] паспорт [NUMBER] , виданий Дрогобицьким MB УМВС України у Львівській області від 25 вересня 1998 року без згоди та супроводу матері дітей, [PERSON] до 1 січня 2023 року. В позовній заяві вказав, що з 20 березня 2008 року, перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у нас народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Тобто з моменту народження і по сьогоднішній день, активно приймає участь у їх вихованні та забезпеченні. Позивач бажає повезти дітей за кордон на відпочинок з метою розширення їхнього кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, на екскурсії з культурно-пізнавальною, освітньою, спортивно-оздоровчою метою, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідачки. Неодноразово звертався до неї з даним питанням, але отримує постійні відмови. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову, вона не наводить. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задоволити. Пояснив суду, що працює за кордоном офіційно, ним створено належні побутові умови для проживання дітей за кордоном. Звичайно діти не зможуть навчатись за кордоном, проте перебування дітей за кордоном однозначно буде сприяти їх гармонійно розвитку дітей. Позиція відповідача щодо ненадання дітям дозволу у виїзді за кордон шкодить інтересам останніх, та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку, що вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у його задоволенні, оскільки вважають його безпідставним та необґрунтованим. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що позивач [PERSON] періодично на 2 і більше місяці їздить до Чехії на роботу. Позивач неодноразово заявляв про те, що забере дітей закордон, відповідач у свою чергу переживає буде позбавлена можливості поїхати закордон, навіть щоб їх провідати. Скрутне майнове становище не дозволяє останній відповідачу виїжджати за кордон. У позивача наявна велика заборгованість по сплаті аліментів. Крім цього відповідач пояснили суду, що не заперечує щодо виїзду дітей за кордон всією сім`єю, проте чоловік - позивач у справі [PERSON] , неодноразово заявляв що має бажання їхати за кордон з дітьми без неї. Представник третьої особи виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, як органу опіки та піклування Яким І.С. у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги слід задовольнити частково, надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди матері терміном на 1 рік. Не можна обмежувати виїзди дітей за кордон без згоди, оскільки це буде протирічити інтересам дітей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 20 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівської області, зроблено відповідний актовий запис за № 109, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , В шлюбі народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 26 грудня 2008 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис за № 447 та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 21 січня 2010 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис за № 41. Позивач обґрунтовує позовні вимоги, що надання дозволу на систематичний виїзд за межі території України до країн: Польщі, Чехії, та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу неповнолітніх дітей без згоди та супроводу матері дітей, [PERSON] до 1 січня 2023 року необхідний з метою розширення їхнього кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, на екскурсії з культурно-пізнавальною, освітньою, спортивно-оздоровчою метою, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідачки, матері дітей [PERSON] . Тобто, підставою звернення до суду із цим позовом є ненадання відповідачем згоди на виїзд малолітніх дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення. Відповідно із ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В ідповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ст.ст. 141, 153, 157 СК України. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на право систематичного виїзд дітей за кордон чинним законодавством не передбачено. Посилання позивача на виїзд за межі території України до країн: Польщі, Чехії, та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу малолітніх дітей, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітніх дітей за кордон, який позивачем не було дотримано. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed