Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 24586,55 грн. інфляційних втрат, 9334,36 грн. 3 % річних, 21209,43 грн. пені, а також покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.09.2011 р. сторони уклали договір позики, зареєстрований державним нотаріусом другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстровим номером 1-942, згідно якого відповідач отримав від позивач позику у розмірі 96000 грн. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, на примусовому виконанні знаходиться виконавчій напис нотаріуса, виданий 16.12.2011р. в зв'язку з невиконанням договору відповідачем, однак зобов'язання відповідача залишається невиконаним на теперішній час, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені та санкцій за порушення строку виконання зобов'язання відповідачем. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідач в судові засідання не з'являється. Про дату та час судового засідання був повідомлений завчасно та належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України за адресою, повідомленою АДП ГУ ДМС України в Харківській області, в зв'язку з чим суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглядає справу в заочному порядку. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. 13 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с. 8), зареєстрований державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстровим № 1-942 згідно умов якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 96000 грн., а відповідач зобов'язався повернути її не пізніше 13.11.2011 р. Відповідно до п. 2 б Договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 13.11.2011 р. При цьому повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватись як частинами, так і однією сумою, яка може бути передана позикодавцем не пізніше 13.11.2011 р. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з викладених норм законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що договір позики між сторонами є укладеним, оскільки сторони дійшли згоди щодо його істотних умов, а форма договору відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 4 Договору при неповерненні позики в установлені у цьому договорі строки Позикодавець може пред'явити договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого припису). В зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти позикодавцеві не повернув, 16.12.2011 р. державним нотаріусом другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області був вчинений виконавчий напис № 1-1263 (а.с. 10). 24 лютого 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Люботинського міського управління юстиції Харківської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та запропоновано боржнику добровільно виконати зобов'язання в термін до 02.03.2012 р. (а.с. 11). Відповідно до довідки відділу державної виконавчої служби Люботинського міського управління юстиції Харківської області станом на 03.02.2015 р. заборгованість [PERSON] складає 96000 грн. (а.с. 36). Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стосовно вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних суд зазначає наступне. Відповідно до першого речення ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Висновок суду ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у Постанові від 01.10.2014р. по справі № 6-113цс14, який, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковим для застосування. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконавчого грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved