Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вугледарського міського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА», про встановлення порушеного права на вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. До 2013 року сторони та матір позивача мешкали в вищезазначеній квартирі, але у 2014 року батьки позивача шлюб розірвали та перестали проживати разом. Приблизно до кінця 2014 року позивач періодично приходив до батька у гості та перебував у спільній квартирі, однак коли відповідач вдруге одружився, змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, що вимусило позивача піти з квартири та проживати у друзів. Іншого житла він не має, неодноразові звернення до батька з проханням не чинити йому перешкод у користуванні спільною квартирою не принесли жодних результатів. Окрім того, позивач звертався з письмовими заявами до поліції про вчинення відповідачем перешкод у користуванні житловим приміщенням, де позивачу було повідомлено, що зазначені правовідносини є цивільно-правовими та вирішуються в судовому порядку. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд вселити його у квартиру [ADDRESS] та зобовязати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні спірною квартирою. В свою чергу відповідач за первісним позовом [PERSON], не погоджуючись з вимогами [PERSON], звернувся до Вугледарського міського суду Донецької області з зустрічною позовною заявою до останнього, третя особа: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА» про виділення частки у майні спільної сумісної власності в натурі та компенсації її вартості. Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира належить йому в розмірі 5/6 частини та [PERSON] в розмірі 1/6 частини. Шлюб між ним та матірю позивача за первісним позовом 06.12.2013 року було розірвано. На той час [PERSON] мешкав разом зі своєю матірю окремо в квартирі за адресою: [ADDRESS]. В останнього весь цей час були ключі від спірної квартири та можливість потрапляти до неї. Після того, як позивачем за зустрічним позовом було створено нову сімю, відносини з сином погіршились. Спільне проживання сторін у вищезазначеній квартирі є неможливим, про що свідчать їх численні звернення до правоохоронних органів. Окрім того, відповідно до експертної оцінки, вартість спірної квартири складає 402428 гривень, а вартість ремонтних робіт, здійснених відповідачем за первісним позовом, складає 143104 гривень, а тому вартість частки квартири належної [PERSON] складає 43221 гривень. Враховуючи, що частка [PERSON] є незначною, спільне володіння та користування квартирою разом є неможливим і в разі припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть шкоди інтересам співвласника, оскільки останній проживає разом з матірю, [PERSON] просить суд виділити 33/200 частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS], вартістю 43221 гривень, в натурі, шляхом її грошової компенсації та визнати право власності на 33/200 частки належних [PERSON] у квартирі [ADDRESS], вартістю 43221 гривень, за [PERSON] Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач за первісним позовом є його батьком, стосунки з яким були гарними, однак, після переїзду до спірної квартири цивільної дружини останнього, стосунки між сторонами погіршились, на даний час вони не спілкується, [PERSON] охарактеризував їх як «погані». Пояснив, що [PERSON] вигнав його з квартири 01 січня 2015 року і з того часу у спірній квартирі не проживав. У звязку з вищезазначеним позивач за первісним позовом поїхав до Російської Федерації до бабусі, де перебував до кінця 2015 року. [PERSON] зазначив, що у грудні 2015 року повернувся до спірної квартири, відчинив двері власним ключем, однак пізніше [PERSON] викинув речі [PERSON] за двері спірної квартири, та замінив на них замки. Окрім того, зазначив, що іншого місця для проживання не має, а тому змушений жити у друзів, в літній період часу на їх дачах, на даний час мешкає у своєї дівчини. Вході надання пояснень суду [PERSON] неодноразово зауважував, що за час спільного проживання з батьком між ними виникали скандали, сварки, непорозуміння в побуті, у звязку з чим сторони звертались до поліції. На даний час в спірній квартирі особисті речі позивача за первісним позовом відсутні. [PERSON] зазначив, що ніколи не працював, оскільки не має такої можливості через перенесені операції на очах та наявність в нього ІІ групи інвалідності. Щодо виконаних ремонтних робіт у спірній квартирі [PERSON] зазначив, що ремонт був виконаний ще за спільного проживання його батьків, а враховуючи розмір доходу [PERSON], останній не мав реальної фінансової можливості самостійно здійснити ремонтні роботи на зазначену у зустрічному позові суму. Просив суд вимоги первісного позову задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON], який є позивачем за зустрічним позовом, та його представник [PERSON] в судовому засіданні від 06.02.2016 року заперечували проти задоволення вимог первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічної позовної заяви. [PERSON] зауважив, що спільне життя з [PERSON] є неможливим, оскільки стосунки між ними негативні, постійно виникали сварки, бійки, а тому їх сумісне проживання перетвориться на суцільний конфлікт. В наступне судове засідання 07.02.2017 року [PERSON] не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача за первісним позовом та відповідно позивача за зустрічним позовом [PERSON] пояснила, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню з огляду на те, що [PERSON] добровільно покинув спірну квартиру, з січня 2015 року перешкод для проживання в ній не мав, його право на житло ніким не було порушено, особисті речі останнього в спірній квартирі відсутні. Між сторонами склалися вкрай негативні стосунки, між ними виникали сварки, бійки, непорозуміння на побутовому ґрунті, а тому їх спільне проживання є неможливим. Частка спірної квартири належна позивачу за первісним позовом є незначною, як вбачається з висновку експерта, вона складає лише 33/200. Визначити частку зі свідоцтва про право власності на квартиру виявилося не можливим, оскільки відповідно до відомостей з останнього сукупна вартість всіх часток власників складає 101 %. Відповідачем за первісним позовом внесено суму вартості частки [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Донецькій області, а саме 66401 гривень. Зазначає, що грошова компенсація [PERSON] вартості його частки в спірній квартирі жодним чином не порушить його прав, а тому вважає вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, а тому підлягають задоволенню. Представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні змінила вимоги зустрічної позовної заяви щодо відшкодування вартості ремонтних робіт, та просила суд в даній частині зустрічні позовні вимоги не розглядати. Відмовилась від необхідності допиту в судовому засіданні експерта. Представник третьої особи Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА» в судове засідання не зявилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, якою просила справу розглядати за її відсутності, заперечень за позовною заявою та зустрічною позовною заявою не має, просила винести рішення на розсуд суду. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], показала, що є матірю [PERSON] та відповідно колишньою дружиною відповідача за первісним позовом. Повідомила суду, що сторони мали гарні стосунки, але після того, як цивільна дружина [PERSON] переїхала до спірної квартири, між сторонами почали виникати конфлікти. Зауважила, що позивач за первісним позовом працював влітку 2016 року на шиномонтажі, а з серпня 2016 по грудень 2016 року - у КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг», на даний час не працює. Оскільки [PERSON] власного житла не має, в літній період проживає на дачах у друзів, на теперішній час мешкає з дівчиною. Показала, що має з відповідачем за первісним позовом нормальні стосунки, до спірної квартири після розлучення з останнім не приходила. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], повідомила суду відомі їй обставини справи, зазначивши, що з [PERSON] є співмешканцями. З листопада 2015 року і по теперішній час вони мешкають разом у квартирі її матері, за цей час жодного разу [PERSON] не ночував в іншому місці. Починаючи з січня по листопад 2015 року позивач за первісним позовом проживав у знайомих, але перебував у місті Вугледарі. Враховуючи, що в цей період свідок з [PERSON] вже спілкувались і мали певні стосунки, свідок зауважила, що якби останній в зазначений період поїхав до Російської Федерації вона мала б про це знати, або хоча б помітила його відсутність у місті Вугледарі. Про те, що відповідач за первісним позовом вигнав [PERSON] зі спірної квартири у 2015 році та про характер стосунків між сторонами свідку відомо виключно зі слів позивача за первісним позовом та його матері. Зазначила, що [PERSON] працював влітку 2016 року на шиномонтажі, а з серпня 2016 по грудень 2016 року - у КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг», на даний час не працює. В ході судового засідання сторонам неодноразово розяснювалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зокрема, суд неодноразово звертав увагу позивача за первісним позовом на можливість проведення повторного експертного будівельно-технічного дослідження спірної квартири, однак останній зауважив, що не має наміру ініціювати повторне проведення експертизи. Тому, суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає встановленими наступні фактичні обставини справи. Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії І-НО №675543 від 06 березня 2015 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] є батьком [PERSON], матірю останнього є [PERSON]. Між батьками позивача за первісним позовом 06 грудня 2013 року було розірвано шлюб рішенням Вугледарського міського суду Донецької області (а.с. 8, 45 т.1). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на квартиру №02137 від 29 вересня 2000 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства, спірна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ідеальною часткою 35/100. [PERSON] було подаровано 66/100 часток зазначеної квартири договором дарування від 18 липня 2001 року серії АЕА № 658933, засвідченим державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори (а.с. 9, 46, 47-49 т.1). Відповідно до акту № 0356 від 21.12.2015 року, позивач за первісним позовом [PERSON] у спірній квартирі не проживає з січня 2015 року, речових прав та права власності на інше нерухоме майно не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 57734484 від 20.04.2016 року (а.с. 18, 35 т.1). Відповідно до листів Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП України у Донецькій області №270 від 24.11.2015 року, №421 від 01.12.2015 року, Висновків Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП України в Донецькій області від 23.11.2015 року, від 30 11.2015 року, від 10 січня 2016 року, від 03 грудня 2015 року, від 05.12.2015 року, від 11.02.2016 року, заяви позивача за первісним позовом до Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП України у Донецькій області від 18 січня 2015 року, між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації, стосунки напружені. Встановлено, що [PERSON] обмежив доступ [PERSON] до спірної квартири, шляхом заміни замків на вхідних дверях (а.с. 11-17, 219-247 т.1, а.с. 1-11 т. 2). Згідно довідок № 2056, №2055, №2054, №2053 від 25 квітня 2016 року, виданих УПФУ у місті Вугледарі Донецької області, [PERSON] у період часу з січня 2013 року по квітень 2016 року отримав соціальну пенсію як інвалід з дитинства ІІ групи у сумі 39555 гривень (а.с. 75, 76, 77, 78 т.1). Як вбачається з Висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 03/16 від 11 березня 2016 року та не спростовується сторонами, ринкова вартість квартири №84 в житловому будинку №4 за адресою: Донецька область, м. Вугледар, вул. 30 років Перемоги становить 402428 гривень, а ринкова вартість 167/200 частини зазначеної квартири, яка належить [PERSON] становить 336027 гривень. Виходячи з зазначеного частка квартири належна [PERSON] становить 33/200, а її ринкова вартість 66401 гривень. Визначено, що спірна квартира не підлягає розподілу в натурі в ідеальних частках або в частках з незначним відступом від ідеальних часток без порушення вимог п. п. 2.22, 2. 24, 2. 27 державних будівельних норм України ДБН В.2.2-15-2005, через відсутність технічної можливості організувати додатковий вхід-вихід, виділити додаткові приміщення для окремого передпокою, коридору, кухні, ванної кімнати, туалету, для кожного співвласника окремо, без порушення вимог п.п. 2.22, 2.24, 2.27 державних будівельних норм України ДБН В.2.2-15-2005 (а.с. 50-58, 190-205 т.1). Відповідачем за первісним позовом було внесено на депозитний рахунок суду у ТУ ДСА України у Донецькій області вартість 33/200 частки спірної квартири належній [PERSON] у сумі 66401 гривень, які було перераховано та зараховано на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Донецькій області 01.02.2017 року, що підтверджується квитанцію про сплату від 01.02.2017 року № 0.0.698554457.1, службової записки заступника керівника апарату Вугледарського міського суду Донецької області (а.с. 188 т. 1, а.с. 12 т. 2). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення свідків, суд вважає за необхідне констатувати, що [PERSON] надаючи пояснення суду плутався, покази останнього суперечать як письмовим доказам по справі, так і поясненням свідків. Зокрема, позивач за первісним позовом зазначає, що з січня 2015 року по грудень 2015 року перебував у бабусі в Російській Федерації, пізніше змінив свої покази та зазначив, що перебував там приблизно 9 місяців, тобто до жовтня 2015 року. При цьому, як висновком Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 05.12.2015 року встановлено, що з показів матері [PERSON], останнього [PERSON] вигнав з квартири у лютому 2015 року, після чого позивач за первісним позовом мешкав разом з [PERSON], а згодом поїхав до Російської Федерації. Однак, як вбачається з показів свідка [PERSON], яка є дівчиною та співмешканкою [PERSON], починаючи з січня по листопад 2015 року позивач за первісним позовом проживав у знайомих, але перебував у місті Вугледарі, а враховуючи, що в цей період свідок з [PERSON] вже спілкувались і мали певні стосунки, то [PERSON] мала б знати про відїзд [PERSON] до Російської Федерації, або хоча б помітила його відсутність у місті Вугледарі. Окрім того, сам [PERSON] та його мати [PERSON], надаючи суду пояснення як свідок, зазначали, що позивач за первісним позовом постійно змінював місце проживання: жив у друзів, в літній період часу на їх дачах, а на даний час мешкає у своєї дівчини. Натомість свідок [PERSON], яка є дівчиною [PERSON], стверджує, що з листопада 2015 року і по теперішній час вони з останнім мешкають разом у квартирі її матері, за цей час жодного разу [PERSON] не ночував в іншому місці. На підтвердження поїздки позивача за первісним позовом до Російської Федерації та проживання останнього у друзів, а в літній період часу на їх дачах, інших доказів, окрім пояснень матері [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В ході судового засідання було встановлено, що у відповідності до численних висновків Вугледарського відділу поліції, [PERSON] в кінці 2015 року обмежив доступ [PERSON] до спірної квартири, шляхом заміни замків на вхідних дверях та не впускає його до приміщення. При цьому, позивач за первісним позовом зазначає, що не проживає у зазначеній квартирі з початку 2015 року, однак жодних доказів на підтверження його примусового виселення зі спірної квартири не надано. Окрім того, [PERSON] ні в позовній заяві, ні надаючи покази в суді, не зазначає в якій саме кімнаті він має намір мешкати, до якої частини квартири йому має бути забезпечено доступ, який режим користування спірною квартирою має бути встановлено, що, враховуючи вкрай негативні стосунки сторін, є необхідною умовою для їх спільного проживання. Натомість в матеріалах справи наявний висновок експерта про неможливість розподілу спірної квартири в натурі в ідеальних частках або в частках з незначним відступом від ідеальних часток. Численні заяви сторін до правоохоронних органів, висновки зазначених органів, а також покази сторін в судовому засіданні, свідчать про наявність особистого конфлікту між сторонами, постійні бійки, сварки, непорозуміння у побуті між ними, унеможливлюють їх комфортне, безпечне спільне проживання в спірній квартирі. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог первісного позову. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ст. 155 ЖК України квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 379 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених п. п. 1-4 ч. 1 та ч. 2 ст. 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Згідно рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2010 року для припинення права співвласника на частку у майні, що належить йому на праві спільної часткової власності, достатньо однієї з чотирьох передбачених у ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав. Висновок щодо застосування норм права, викладений Верховним Судом України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при виділі частки зі спільного майна. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Так, судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], сума часток всіх власників зазначеної квартири складає 101/100 або 101 %, що є неможливим, а тому визначаючи частку належну позивачу за первісним позовом, суд виходить з висновків наданих експертом. Як вбачається з висновку експерта частка [PERSON] у спірній квартирі складає 33/200, частка відповідача за первісним позовом складає 167/200. Враховуючи розмір часток співвласників, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] є незначною. Окрім того, висновком експерта встановлено, що спірна квартира не підлягає розподілу в натурі в ідеальних частках або в частках з незначним відступом від ідеальних часток без порушення вимог державних будівельних норм України, через відсутність технічної можливості організувати додатковий вхід-вихід, виділити додаткові приміщення для окремого передпокою, коридору, кухні, ванної кімнати, туалету, для кожного співвласника окремо, без порушення вимог державних будівельних норм України є неможливим. Як зазначалося, численні висновки правоохоронних органів, покази сторін свідчать про наявність особистого конфлікту між сторонами, постійні бійки, сварки, непорозуміння у побуті між ними, унеможливлюють їх спільне проживання. Відповідачем за первісним позовом на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України, до розгляду справи по суті, було внесено на депозитний рахунок суду у ТУ ДСА України в Донецькій області вартість 33/200 частки спірної квартири належній [PERSON] у сумі 66401 гривень, які було зараховано на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Донецькій області 01.02.2017 року. Окрім того, суд вважає необхідним зазначити, що сторонами в судовому засіданні не оспорювалися висновки експерта, зокрема, не оспорювалась ні загальна вартість квартири, ні розміри та вартість часток встановлені у ньому. Суд неодноразово звертав увагу позивача за первісним позовом на можливість проведення повторного експертного будівельно-технічного дослідження спірної квартири, однак відповідних клопотань заявлено не було. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач за первісним позовом є повнолітньою особою, як [PERSON], так і [PERSON] є інвалідами ІІ групи, з показів свідка вбачається, що позивач за первісним позовом протягом останнього року проживав зі своєю дівчиною за однією адресою, тобто фактично мав місце проживання, особисті стосунки сторін унеможливлюють їх спільне проживання. Виходячи з вимог ст. 365 ЦК України, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, а частка спірної квартири належна позивачу за первісним позовом у розмірі 33/200 підлягає виділенню в натурі, шляхом її грошової компенсації. Право власності [PERSON] на зазначену частку має бути припинено та в її рахунок сплачено грошову компенсацію в розмірі 66401 гривень, яка була внесена [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА в Донецькій області. Право власності на 33/200 частки квартири [ADDRESS] визнати за [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] є інвалідами ІІ групи, що підтверджується наданими до суду довідками, а тому, у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» є звільненими від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved