Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у відповідності до ч. 1 ст. 16, ч. 1, 4 ст. 29, ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить суд: визнати [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та у них як подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . У шлюбі відповідач мала спільне з чоловіком прізвище, та після укладення шлюбу почала проживати та була відповідно зареєстрована разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Проте, починаючи з травня 2017 року позивач разом з сином мешкають окремо за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2017 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] /відповідач змінила прізвище після розірвання шлюбу/ стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини. В рішенні суду про стягнення аліментів зазначено, та не оспорювалось сторонами по справі, що дитина з матір`ю проживають окремо від [PERSON] Тож, не зважаючи на те, що відповідач разом з дитиною фактично з травня 2017 року виїхали за межі міста Білгород-Дністровського та проживають окремо від позивача, їх зареєстрованим місцем проживання продовжує бути будинок: [ADDRESS] , у зв`язку з чим він вважає, що порушуються його права на розпорядження власним житловим приміщенням. Зокрема зазначає, що в разі вчинення ним правочину щодо відчуження будинку, який належить йому на праві власності, останній буде зобов`язаний надати дозвіл органу опіки та піклування. Враховуючи вищевикладені обставини він і звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] , яка діє від свого імені та як законний представник малолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшов відзив від 18.12.2018 року з проханням у задоволенні позовних вимог відмовити. Підставою для цього відповідач вбачає неналежний доказ про не проживання осіб-відповідачів у житловому будинку, оскільки він одноосібно оформлений позивачем, а підписаний невідомими особами, яких неможливо ідентифікувати та стверджувати, що вони є сусідами позивача. Окрім того зазначено, що вказані особи не підтверджують факт не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, а лише засвідчують сам акт своїми підписами. Також, відповідачем звертається увага суду, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження та враховуючи те, що дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт не проживання дитини у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Крім того вважає, що позивачем не доведені обставини, передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України. Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору дарування серії та номер 48, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Базан Т.П. 22.01.2015 року, [PERSON] є власником житлового будинку, загальною площею 282,6 кв.м., житловою площею 89 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 143847349 від 02.11.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2017 року по справі № 495/3609/17, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON], [INFO] , зареєстрований 27 січня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 36, які від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2017 року по справі № 495/5577/17, стягуються з [PERSON] ( [INFO] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісяця починаючи з 27.07.2017 року та до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . У рішенні від 30.10.2017 року вказується, що спільна дитина сторін - [PERSON] , проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Вказаним спростовуються ствердження позивача, що у вищенаведеному рішенні суду зазначено, та не оспорювалось сторонами по справі, що дитина з матір`ю проживають окремо від [PERSON] , оскільки у ньому лише зазначено про проживання дитини із матір`ю, жодних вказівок про їх місце проживання, та місце проживання [PERSON] не вказується. Позивач у своєму позові стверджує, що його колишня дружина та син мешкають окремо від нього за адресою: [ADDRESS] . В якості обґрунтування своїх вимог додає до матеріалів справи акт про не проживання осіб від 24.10.2018 року, складений ним особисто, де він засвідчує той факт, що з травня 2017 року гр. [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, а акті він засвідчує той факт, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності гр. [PERSON] . Акт засвідчений такими особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує його право власності, зокрема він не в змозі повною мірою розпоряджатись своєю власністю, оскільки в разі вчинення позивачем правочину щодо відчуження будинку, він буде зобов`язаний надати дозвіл органу опіки та піклування, а тому просить суд усунути перешкоди позивачу у розпорядженні його приватною власністю. У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Враховуючи малолітній вік відповідача [PERSON] , [INFO] , він не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним його батькові житлом. Навіть проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.02.2018 року, справа №296 /2411/16-ц, провадження № 61-5007 св 18. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року також зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній [PERSON] ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Таким чином, з врахуванням Постанов Пленуму ВСУ, наведених вище, суд дійшов висновку, що факт реєстрації малолітнього відповідача [PERSON] у спірному житловому будинку був вчинений за фактом його народження та зареєстрованого місця проживання його батьків. Відсутність малолітньої дитини у житловому будинку належному позивачу понад встановлені строки згідно акту не проживання від 24.10.2018 року не є поважною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його батьки розірвали шлюбні відносини, а син ще не досяг того віку, щоб вільно обирати собі місце проживання. Більш того, у самому акті про не проживання осіб від 24.10.2018 року взагалі не йдеться про не проживання малолітнього [PERSON] у спірному будинку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю у ньому понад встановлені строки без поважних причин є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення, суд приходить до наступного. У якості доказу відсутності за адресою місця реєстрації вказаного відповідача, позивач посилається на акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.10.2018 року, де зазначено, що починаючи з травня 2017 року, гр. [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Проте, вказаний акт датований 24.10.2018 року, в той же час позивач звернувся з позовом до суду 05.11.2018 року, тобто менше ніж через місяць, тож доказів дійсної відсутності відповідача за адресою місця реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки, визначені терміном один рік, матеріали справи не містять, тобто відсутні належні та допустимі докази того, чи не переривався строк тимчасової відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд також погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві від 18.12.2018 року, що вказаний акт засвідчений особами, яких неможливо ідентифікувати та визначити чи є вони в дійсності сусідами позивача, окрім того вони не засвідчують факту не проживання відповідача у спірному будинку, а лише засвідчують сам акт, тож з вказаного можна припуститись висновку, що особам, які своїми підписами засвідчили акт достовірно не відомо чи дійсно [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] , чи немає її речей у будинку, з якої причини вона відсутня у житловому будинку та чи не переривався строк її тимчасової відсутності. Таким чином, суд ставиться критично до наданого позивачем в якості обґрунтування своїх позовних вимог акту про не проживання осіб від 24.10.2018 року, та не сприймає його як належний доказ. Варто зауважити, що з матеріалів справи взагалі не вбачається, що відповідачі дійсно є зареєстрованими у належному позивачу на праві власності житловому будинку, жодних належних та об`єктивних доказів цього позивачем не надано . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, враховуючи те, що позивачем не доведено жодними належними, допустимими та обґрунтованими доказами відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку без поважних причин понад встановлені чинним законодавством строки, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed