Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 136 739 грн. 26 коп., з яких 126 495 грн. сума основного боргу, 7104 грн. 26 коп. сума індексу інфляції за весь час прострочення, 3140 грн. сума трьох відсотків річних за весь час прострочення та судові витрати в сумі 1 367,39 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 травня 2017 року [PERSON] взяла в борг у нього грошові кошти у сумі 4 500 доларів США. Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 10 травня 2017 року. Відповідно до розписки відповідачем вз'ято на себе зобов'язання повернути вказані грошові кошти в строк до 31 жовтня 2017 року. Станом на дату подання даного позову вказане зобов'язання відповідачем не було виконано чим порушено строк повернення боргу на десять місяців. Станом на 30 серпня 2018 року загальна сума заборгованості за курсом НБУ складає 126 495 гривень + індекс інфляції + три відсотки річних, а саме: 126 495 гривень + 7104,26 + 3140 = 136 739 гривень 26 копійок. 17 вересня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 12 жовтня 2018 року, представником позивача [PERSON] - 28 вересня 2018 року, а відповідачем копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками було отримано 05 жовтня 2018 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] отримала у позивача [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 4500 доларів США в борг та зобов'язалася повернути вказану суму коштів у повному обсязі до кінця жовтня 2017 року (31 жовтня 2017 року), про що свідчить розписка відповідача. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Як зазначає Верховний Суд України у постановах від 18.03.2013 року № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року справа № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд приходить до висновку, що розписка від 10 травня 2017 року відповідає формі правочину, містить усі істотні умови договору позики, у тому числі зобов'язання відповідача повернути грошові кошти. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернула отримані від позивача кошти у загальному розмірі 4500 доларів США в обумовлений строк, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 4 500 доларів США суду не надав. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічний висновок міститься в постанові ВСУвід 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14. Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума основного боргу на 30 серпня 2018 року за курсом НБУ складає 126 495 грн. Крім того, статтею 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних за період розрахунку з 01 листопада 2017 року по 30 серпня 2018 року складає - 3 140 грн. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Аналогічний висновок виклав ВСУ у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №6- 1286цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1672цс16. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не підлягає задоволенню. Таким чином, оскільки відповідач порушила зобов'язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості за договором позики в матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача 126 495 грн. основного боргу, 3 140 грн. три проценти річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2017 року по 30 серпня 2018 року. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 1 296,35 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: partial