Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що згідно з договором купівлі-продажу від 11.04.2001 року та договором дарування від 03.11.2001 року, він є власником житлового будинку з допоміжними господарчими побудовами, розташованого по [ADDRESS]. З 15.02.2003 року по 09.07.2010 року він з [PERSON] знаходився у зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що у січні 2010 року, після фактичного припинення подружніх відносин, відповідачка забрала із спірного будинку всі свої речі і переїхала на інше місце проживання за адресою: [ADDRESS]. З того часу вона перестала поживати у спірному житловому будинку. Вказує, що між ним та відповідачем немає угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, остання не є власником житла і за відсутності договору найму не має законних прав на проживання у ньому. У зв'язку з тим, що відповідач більше трьох років без поважних причин відсутня за адресою: [ADDRESS], та добровільно не бажає написати заяву про зняття з реєстрації місця проживання у спірному будинку, зняття її з реєстрації можливе лише на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, позивач просить позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, прохаючи їх задовольнити, навели доводи, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Відповідач проти позову фактично не заперечувала, проте, просила надати їй час для вирішення особистих питань, пов'язаних з реєстрацією місця її проживання. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.02.2003 року по 22.06.2010 року (а.с. 8). На час укладення шлюбу позивач був власником садиби [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2001 року та договору дарування від 03.11.2001 року (а.с. 5-7). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24.05.2011 року, садиба [ADDRESS], визнана спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON]; за [PERSON] визнане право власності на господарські будівлі: гараж «В-2», літня кухня «В.в», погріб «Е», що розташовані на території садиби [ADDRESS]; за [PERSON] визнане право власності на житловий будинок «Аіа,а-1», сарай «Ж», стінку підпірну № 8, колодязь № 2, розташовані на території садиби [ADDRESS]; у загальному користуванні сторін залишено земельну ділянку площею 0,1519 га по [ADDRESS], скважину № 7, огорожу № 3, 4, 5, зливну яму № 6, вбиральню «Д». Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14.09.2011 року, рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24.05.2011 року у частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] садиби [ADDRESS], її поділу між [PERSON] і [PERSON], а також у частині залишення у загальному користуванні [PERSON] і [PERSON] земельної ділянки площею 0,1519 га по [ADDRESS], свердловини, огорожі, зливної ями, вбиральні - скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення; [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю садиби [ADDRESS], та її поділ у натурі за недоведеністю; в іншій частині рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24.05.2011 року залишено без змін (а.с. 16-17). У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Після розірвання шлюбу відповідач не знялася з реєстрації у житловому будинку [ADDRESS], хоча не має наміру проживати у спірній житловій площі. З січня 2010 року відповідач проживає окремо, всі особисті речі із спірного будинку вивезла. Даний факт підтвердила у судовому засіданні сама [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи зі змісту вказаних правових норм, суд приходить до висновку про те, що до моменту розірвання шлюбу, 22.06.2010 року, позивач, як член сім'ї, була зареєстрована у спірному житловому будинку та мала право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником. Однак, після розірвання шлюбу, 22.06.2010 року, відповідач втратила право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку, проте добровільно знятися з реєстрації не бажає. Як було встановлено, між сторонами будь-яких усних чи письмових угод щодо проживання у спірній квартирі немає. На підставі викладеного,

Outcome: approved