Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що 15 травня 2016 року, [PERSON] для покупки житла як він йому пояснив, отримав від нього у позику готівкові кошти в сумі 15000 доларів США, що у еквівалентному відношенні станом на сьогоднішній день становить 405645 гривень. Відповідно до наданої [PERSON] розписки, останній зобов'язався повернути позивачу борг до кінця 2016 року. У визначений в розписці термін [PERSON] кошти не повернув. Від повернення коштів останній не відмовляється але і не повертає, придумує різні причини. А останнім часом взагалі почав уникати зустрічей, не завжди відповідає на телефонні дзвінки. Що позивача почало турбувати та змусило звернутися до суду. Просить суд з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог стягнути із [PERSON] на його користь кошти у вигляді боргу за договором позики від 15 травня 2016 року в сумі 15000 доларів США, що еквівалентно 405645 гривень з урахуванням 3% річних, що становить загальна сума боргу 414771, 99 грн. Стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 100000 гривень. 10 січня 2018 року ухвалою суду по даній справі було залучено [PERSON] до участі у справі як третю особу на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на підставі клопотання останньої. [PERSON] зазначала, що рішення у даній справі може вплинути на її права та обов'язки а саме, що предмет спору даної справи - грошові кошти та факт зобов'язань [PERSON], прямо впливають на можливість виконання останнім грошових зобов'язань щодо неї де [PERSON], виступає боржником, а також беручи до уваги, що майно на яке накладено арешт одночасно слугує забезпеченням виконанням зобов'язань [PERSON], перед [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа на стороні позивача [PERSON], що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що рішення у даній справі (у випадку задоволення позову) може вплинути на її права та обов'язки а саме, що предмет спору даної справи - грошові кошти та факт зобов'язань [PERSON] прямо впливають на можливість виконання останнім грошових зобов'язань щодо неї де [PERSON], виступає боржником, а також беручи до уваги, що майно на яке накладено арешт одночасно слугує забезпеченням виконанням зобов'язань [PERSON], перед нею. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, вказав, що встановленими в судовому засіданні фактами виявлено, що є всі підстави сумніватись у факті передачі коштів, а також даті складання розписки про одержання коштів. Про це свідчать такі обставини: позивач [PERSON], будучи інвалідом II групи не надав суду доказів походження коштів у сумі, яка значно перевищує його доходи, а також інші докази, які підтверджують правомірність володіння такими коштами; ні позивач, ні відповідач не підтвердили жодним доказом, крім розписки, наявної в матеріалах справи, факт передачі грошей; [PERSON], будучи відповідачем по справі, не надав жодного доказу отримання грошових коштів, посилаючись на факт їх викрадення, який не встановлений, та не підтверджений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а тому ці твердження відповідача не можуть бути взяті до уваги в силу дії положень Конституції України про презумпцію невинуватисті; на момент судового розгляду суду не надано доказів від позивача та відповідача факту легального та законного витрачання коштів, які, як стверджує позивач, було передано [PERSON], а останній визнає факт отримання цих коштів; у зв'язку з цим, на підставі положень чинного законодавства про критерії виявлення фінансових операцій, які містять ознаки фіктивносності. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що містяться у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 15.05.2016 року [PERSON] власноручно написав розписку, згідно якої зобовязався віддати гроші в сумі 15000 доларів США, в строк до кінця 2016 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факту написання ним власноручно такої розписки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт передачі грошей [PERSON], доказів в нього не має. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні вказав, що дані кошти які було передано позивачем відповідачу відповідно до розписки від 15.05.2016 року було викрадено у відповідача, доказів в нього не має. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Проте під час дослідження розписки від 15.05.2016 року судом було встановлено, що хоча такий письмовий документ і має назву «розписка», проте він не має правової природи щодо підтвердження існування між [PERSON], та [PERSON] правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки не зазначено про те, що [PERSON] отримував від позивача грошові кошти, та навіть не зазначено кому саме він зобов'язався повернути гроші, крім того не визначено чітку дату повернення коштів. На переконання суду дана розписка не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин щодо укладання договору позики, оскільки відповідачем не було доведено про те, що він дійсно отримав від позивача грошові кошти (не доведено факту передачі грошових коштів), на момент судового розгляду не подано доказів факту законного витрачення коштів для придбання житла, а позивачем не було доведено суду існування правовідносин, які виникають з договору позики будь-якими іншими належними доказами. Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог позивача, а тому суд позбавлений можливості перевірити обставини, викладені у позовні заяві. За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд не вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами в порядку ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed