Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним. Відповідачка по справі, [PERSON], є його колишньою дружиною. 4 березня 2013 року рішенням суду його шлюб з відповідачкою було розірвано, бо за твердженням [PERSON] шлюбні відносини між ними були фактично припинені з січня 2013 року. 6 лютого 2013 р. [PERSON] звернулась до нього з позовом про поділ майна, хоча до цього часу вже вивезла з будинку все, що вважала за потрібне. У будинку [ADDRESS], який після розділу майна залишився в його особистій власності, з 19 грудня 1989 р. та по теперішній час зареєстрована відповідачка, яка у січні 2013 року виїхала на інше місце проживання та фактично в цьому будинку більше року не мешкає. Крім того, у вказаному будинку речей відповідачки немає, спільного господарства вони не ведуть, витрати у сплаті комунальних послуг відповідачка не несе, в утриманні будинку участі не приймає, усі витрати по будинку несе він (позивач). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно перебувала в шлюбі з позивачем, у березні 2013 р. шлюб між ними розірвано. Свої речі, які знаходились в будинку [ADDRESS] вона вивезла у березні 2013 р. В цьому будинку вона не мешкає з січня 2013 р. Позовні вимоги не визнає, оскільки власного житла вона не має. Мешкає вона у сина, проте, останній її у своєму житлі не зареєстрував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку,що позов підлягає задоволенню. Судом фактично встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу від 5 червня 1992 р., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] (а.с.9). Сторони перебували у шлюбі, та рішенням Сніжнянського міського суду від 4 березня 2013р. шлюб між ними розірвано (а.с.7).6 лютого 2013 року [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, проте 22 квітня 2014 р. відмовилась від позову та провадження по справі було закрито ( а.с. 8). Відповідачка [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], власником якого є позивач [PERSON] Ця обставина підтверджується домовою книгою будинку [ADDRESS] (а.с.10-16). Хоча відповідачка й зареєстрована [ADDRESS], фактично вона мешкає у свого сина за адресою: [ADDRESS]. В будинку [ADDRESS] відповідачка не мешкає з 22 січня 2013 р., про що свідчать довідки територіального комітету «Сніжнянський» (а.с.5-6). В судовому засіданні відповідачка не заперечувала ту обставину, що не приймає участі у сплаті комунальних послуг. У відповідності до ст. 15 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом порушених цивільних прав та інтересів громадян є примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з п. п.10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт); в справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Якщо він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Судом встановлено, що відповідачкою порушується право власності позивача на належний йому будинок [ADDRESS]. Стаття 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що кореспондується зі ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, фактично не користуючись спірним будинком, відповідачка чинить перешкоди позивачу в користуванні будинком, будучи зареєстрованими у ньому. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або його членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За таких обставин, відповідачка, будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], за місцем своєї реєстрації фактично не проживає більше одного року. Не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили, що позивач своїми діями заважав або перешкоджав відповідачці реалізовувати своє право проживання у квартирі, що позивач змусив відповідачку залишити житлове приміщення, переїхати. Не встановлено будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачкою стосовно подальшого проживання останньої у даному будинку. Посилання відповідачки на ту обставину, що в неї немає житла, не доводить її права на користування спірним житловим приміщенням. Тому суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає поновленню, а його позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved