Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним та просив визнати недійсним та скасувати шлюбний договір від 26.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 1431, мотивуючи позовні вимоги тим, що оспорюваний шлюбний договір є фіктивним правочином, вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, договором порушені інтереси позивача, оскільки внаслідок його укладення стало можливе безперешкодне укладення Договору купівлі-продажу від 5 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 2224, укладеного між [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , та [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2020 року було витребувано від Другої вінницької державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкової справи № 446/09, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] та спадкової справи № 384/06, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] ; витребувано від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Посвятенка Ю.Д. належним чином засвідчені копії: нотаріальної справи щодо укладення шлюбного договору між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 26.06.2013 року за реєстровим № 1431; нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 05.09.2013 року за реєстровим № 2224; нотаріальної справи щодо укладення договору доручення між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 11.04.2013 року за реєстровим № 794; у судове засідання викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2021 року було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2021 року (протокольною, без винесення окремого процесуального документа) на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України не прийнято до розгляду докази відповідно до клопотання сторони позивача від 07.07.2021 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Лавренчук А.С. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник - адвокат Гурба М.В. у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві (т. 1, а.с. 75-79). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали протилежні та суперечливі одне одному показання, а тому суд оцінює їх критично та не бере до уваги. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами, батьками яких є [PERSON] та [PERSON] що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.08.1985 року (т. 1, а.с. 176) та повторним Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.07.2012 року (т. 1, а.с. 180, зворотній бік). [PERSON] (батько) помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 грудня 2009 року (актовий запис № 3205). [PERSON] (мати) також померла. 29 вересня 2006 року за актовим записом № 892 Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворівського районного управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 27.04.2011 року у справі № 2-513/11 шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було розірвано (рішення набуло законної сили 11.05.2011 року) (т. 1, а.с. 80). 20 грудня 2011 року за актовим записом № 3751 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 81). Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, статті 60 цього Кодексу і вважати його особистою приватною власністю кожного з них, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. 26 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] (далі - Подружжя або Сторони) було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 1431 (т. 1, а.с. 124). Відповідно до п. 1.1. Шлюбного договору, за цим договором Сторони визначають правовий режим майна, що буде набуте в період зареєстрованого шлюбу між ними, та домовились про непоширення положень статті 60 Сімейного кодексу України на наступне майно: Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка буде придбана [PERSON] та стане її особистою приватною власністю. Згідно з п. 1.2 Шлюбного договору грошові кошти, які витрачатимуться на придбання зазначеної вище частки житлового будинку, вважаються особистою приватною власністю [PERSON] , і згода [PERSON] на придбання частки житлового будинку не потрібна; зазначене майно не може бути визнаним спільною сумісною власністю Подружжя, в тому числі, якщо зазначена частка житлового будинку після її придбання за час шлюбу істотно збільшиться у своїй вартості, і при розпорядженні (продаж, міна, дарування, здача в найм (оренду) тощо) вказаним нерухомим майном згода [PERSON] не вимагається. Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. За положеннями ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України, недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 234 ЦПК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 903/439/18, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним; для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином; фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину; отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. На переконання суду, Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 1431, має ознаки фіктивного правочину та порушує права та інтереси позивача [PERSON] з огляду на таке. Після укладення оспорюваного шлюбного договору, 5 вересня 2013 року між [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , та [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , було укладено Договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 2224 (т. 1, а.с. 33). Відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним . Так, як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 623/2518/17, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя; при цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю; для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє; критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Отже, у випадку відсутності оспорюваного шлюбного договору вищевказаний правочин міг бути оспорений у судовому порядку на підставі ст. 232 ЦК України. Крім того, суд зауважує, що Ѕ частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є єдиним майном, щодо якого оспорюваним шлюбним договором було встановлено режим особистої власності одного з подружжя. При цьому, суд звертає увагу, що на момент укладення оспорюваного шлюбного договору від 26 червня 2013 року, відповідач [PERSON] вже був уповноваженою особою позивача [PERSON] на розпорядження вищевказаним нерухомим майном на підставі довіреності, посвідченої 11 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 794 (т. 1, а.с. 156). Окрім іншого, оспорюваний шлюбний договір від 26.06.2013 року був укладений менш, ніж за 3 місяці до укладення договору купівлі-продажу від 05.09.2013 року Ѕ частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 2224 (т. 1, а.с. 130). Самі по собі вказані обставини не є підставою для визнання шлюбного договору недійсним, однак у сукупності з іншими встановленими судом обставинами свідчать про фіктивність даного правочину (шлюбного договору). Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню та слід визнати недійсним (а не скасувати) Шлюбний договір від 26.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим № 1431. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 210,20 грн. судового збору, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial