Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою №8 в будинку №134 по вулиці Герасима Кондратьєва в місті Суми та виселити відповідачів з цієї квартири. Відповідач [PERSON], діючи як законний представник неповнолітньої [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати недійсними прилюдні торги, проведені ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» 09.09.2013р. (протокол №19-0351/13-1 від 09.09.2013р.) з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить [PERSON], визнати недійсним акт державного виконавця про реалізацію предмету іпотеки, визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону). Первісний позов позивач мотивує тим, що, на його думку після придбання ним у власність вищеназваної квартири припинилось право відповідачів на користування цією квартирою. При цьому він зазначає, що він та його родина не має змоги використовувати придбану квартиру для власного проживання, у звязку з тим, що в ній зареєстровані та проживають відповідачі. Проте, позовних вимог про усунення перешкод у користуванні належною йому квартирою позивач [PERSON] не заявляє. Зустрічний позов законний представник обґрунтовує тим, що первісний позов порушує право неповнолітньої дитини на житло, отже, вважає необхідним захистити її права шляхом визнання недійсними прилюдних торгів, акту державного виконавця про реалізацію предмету іпотеки, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), посилаючись на те, що під час продажу вищеназваної квартири не було дотримано вимог чинного законодавства України в частині отримання дозволу на такий продаж органу опіки та піклування. В судових засіданнях представник позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримував у повному обсязі, з підстав викладених у позові. Проти зустрічного позову заперечував, надав письмові заперечення (а.с.197-199). В судових засіданнях відповідач за первісним позовом, він же представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав, з підстав викладених у позові (а.с.86-88). Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявлялися, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку за зареєстрованим місце проживання, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON]М, ТОВ «Укрспецторг групп», ВДВС Сумського МУЮ, приватний нотаріус [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Представники ТОВ «Укрспецторг групп», ВДВС Сумського МУЮ, приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявлялись. Приватний нотаріус [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи без її участі (а.с.235). Представник третьої особи: Служби у справах дітей Сумської міської ради в судові засідання не зявлявся, подав заяву про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. При вирішенні справи покладався на розсуд суду (а.с.114 том 1, а.с. 18 том 2). Представник третьої особи Сумської міської ради [PERSON] в судовому засіданні 04.11.2015 року надала пояснення з приводу того, що в розпорядженні Сумської міської ради відсутній житловий фонд, з якого можливо було б надати інше житло особам, які виселяються зі свого житла за рішеннями судів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що первісний та зустрічний позови задоволенню не підлягають за таких підстав. Відповідно до ст. 19 Конституції України суд діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зокрема, згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За своїм змістом ця норма є загальною та бланкетною відносно інших підстав втрати права користування житлом членом сімї власника житла. Отже, спеціальні підстави втрати цього права також мають бути встановлені законом. Такими спеціальними нормами є ч. 1 ст. 40 закону України «Про іпотеку» відповідно до якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом; та ст. 109 Житлового Кодексу Української РСР, відповідно до якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Правова позиція Верховного Суду України з приводу застосування цих норм станом на 2015 рік є усталеною та чітко викладеною, зокрема, у постанові від 30.09.2015р. у справі №6-1892цс15, в якій зазначено, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернені стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. У постанові від 11.11.2015р. по справі №6-1630цс15 ця правова позиція повністю повторюється. Зокрема, Верховний Суд України знову наголошує на необхідності надання особам, яких виселяють, іншого постійного жилого приміщення, яке має бути зазначено в рішенні суду. При цьому, Верховний посилається на інші свої постанови, зокрема від 18.03.2015р., від 10.06.2015р. та від 01.07.2015р., в яких викладено аналогічну правову позицію. В постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39 цс15) Верховний Суд України виклав наступну правову позицію: за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Суд вважає, що дані правові позиції Верховного Суду України, як останні за часом їх формування, слід застосувати до спірних правовідносин, так як в даному випадку у справі відсутні докази того, що квартира [ADDRESS] є такою, що придбана колишнім власником відповідачем [PERSON] за кредитні (позикові) кошти. Отже, відсутні підстави для незастосування вищевикладених правових позицій Верховного Суду України та відсутні законні скасування реєстрації з виселенням мешканців цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Отже, на цей час відповідачів не можна визнати такими, що втратили право користування вищеназваною квартирою, так як позивачем не зазначено іншого жилого приміщення, в яке суд міг би виселити відповідачів. При цьому, суд звертає увагу, що позивач за первісним позовом придбав вищеназвану квартиру з існуючими обтяженнями у виді зареєстрованих та мешкаючи в ній відповідачів. Отже, реалізація його права власника може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідачів на житло, що встановлено ч. 3 ст. 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто, рішення суду також має бути постановлено виключно на підставі закону, а не внутрішнього переконання, щодо способів реалізації права власника. Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобовязує. З чого випливає обовязок власника житла забезпечити права мешканців належної йому квартири на житло у будь який спосіб, який не суперечить закону. При цьому сам власник не позбавлений можливості зареєструватись та проживати у належній йому квартирі, а також вселити до неї інших осіб з дотриманням умов чинного законодавства. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходить з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено порушення прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітніх осіб, що мешкають у вищеназваній квартирі, зокрема, з урахуванням того, що практика розгляду аналогічних спорів Верховних Судом України свідчить про те, що за рішенням суду неповнолітні особи мають за наслідками виселення отримати інше житло. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що прилюдні торги з продажу вищеназваної квартири проведено з порушенням вимог законів України «Про іпотеку» та «Про виконавче провадження». Суд вважає, що ці торги проведено у відповідності до чинного на момент їх проведення Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999р. №68/5. Фактів наявності інших порушень, які б вплинули на результат торгів, позивач не довела, що є її обовязком відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доводи позивача за зустрічним позовом про висновок органу опіки та піклування безпідставні, оскільки наявність такого висновку не передбачається при виконанні рішення суду, постановленого за наслідками невиконання боржником умов кредитного договору. Крім того, суд звертає увагу , що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, зокрема і щодо відсутності дозволу органу опіки та піклування на звернення стягнення на нерухоме майно, були встановлені рішенням Зарічного районного суду м. суми від 12.06.2014 року у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Укрспецторг групп», ВДВС Сумського МУЮ, третя особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради, ПАТ «[PERSON] Аваль», [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними, і вказаним рішенням в задоволенні позову було відмовлено (а.с. 22-24 том 1). Дане рішення Зарічного районного суду м. суми від 12.06.2014 року було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10.09.2014 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2014 року (а.с.25-26 том 1), та набрало законної сили. Зокрема, судами всіх трьох інстанцій не встановлено порушень при проведенні прилюдних торгів на виконання рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно. Також судами при розгляді вищевказаної справи досліджувалось питання щодо висновку органу опіки та піклування і щодо прав неповнолітньої особи [PERSON], та не було встановлено порушення її прав (а.с.24, 26 том 1). Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачами за первісним та зустрічним позовами. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed