Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 10.11.2016 року, в якому просив суд списати з особового рахунку № [NUMBER], відкритого за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, суму безнадійної дебіторської заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані за період з 2005 року по 2008 рік, в розмірі 8074,64 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що він є уповноваженим наймачем квартири, розташованої за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Крім нього у вказаному житловому приміщенні значиться зареєстрованою його донька [PERSON], яка у 2012 році приватизувала квартиру в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Протягом 2005-2008 років ДП «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з теплопостачання за цією адресою, проте у звязку з несплатою спожитих житлово-комунальних послуг за вказаний період виникла заборгованість в сумі 8074,64 грн., яку в порядку наказного провадження судом стягнуто з нього за судовим наказом від 14.02.2013 року. Однак на підставі поданої ним заяви судовий наказ скасовано ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.07.2014 року. Вважаючи, що заборгованість, яка нарахована за межами визначеного законом 3-річного строку позовної давності, в розумінні п.14.1.11 Податкового кодексу України є безнадійною, із заявою про її списання він звернувся до ДП «Криворізька теплоцентраль», в чому йому було відмовлено. За даних обставин з метою захисту своїх порушених прав він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] предявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, зазначив, що дійсно укладав з ДП «Криворізька теплоцентраль» договір про реструктуризацію заборгованості, яка утворилась в той період, коли він був уповноваженим наймачем квартири [ADDRESS] (Подбєльського) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області до приватизації квартири його донькою [PERSON] в 2012 році, на імя якої відкрито особовий рахунок №1086038103. Наявну заборгованість він своєчасно не міг погасити через хворобу. В 2013 році відповідач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про примусове стягнення з нього заборгованості, про що видано судовий наказ, який в 2014 році за його заявою скасовано. На момент розгляду судом справи відповідач не предявляв до нього позовів про стягнення заборгованості. Представник відповідача ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є ПАТ «Криворізька теплоцентраль», а саме представник останнього [PERSON], заявивши про свою участь у справі в порядку ст.37 ЦПК України, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область відкрито особовий рахунок на імя [PERSON] щодо надання підприємством послуг з теплопостачання, на якому станом на 01.02.2017 року рахується заборгованість в сумі 8074,64 грн.; 29.09.2010 року позивач уклав договір реструктуризації заборгованості, за яким взяв на себе зобовязання сплатити суму боргу протягом 36 місяців, однак договір ним не виконано. Акцентувала увагу, що в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та бухгалтерську звітність в Україні» особовий рахунок споживача послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього рахунку будь-яких сум є правом підприємства а не обовязком. Посилаючись на те, що всупереч ст.16 ЦК України [PERSON] невірно обрано спосіб захисту його прав, просила в задоволенні предявленого ним позову відмовити. Аналогічні заперечення та позиція відповідача по справі викладені в письмових запереченнях проти позову (а.с.42-43). Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, з 22.11.2005 року по 03.03.2015 року [PERSON] значився зареєстрованим за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується копією його паспорту (а.с.12-13) та був споживачем послуг з теплопостачання, які надаються ДП «Криворізька теплоцентраль». Згідно відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на офіційному інтернет-порталі https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch ДП «Криворізька теплоцентраль» припинило свою діяльність у звязку з його приватизацією та реорганізацією шляхом перетворення в ПАТ «Криворізька теплоцентраль» на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України №\~579-р\~від 04.06.2015 року, наказу Фонду державного майна України «Про прийняття рішення про приватизацію ДП «Криворізька теплоцентраль» від 08.12.2015 року, запис № 12271120041005995 від 16.03.2017 року. Згідно Виписки із фінансово-особового рахунку КП «ЖЕО №35» від 26.11.2007 року (а.с.14), [PERSON] мав статус уповноваженого наймача житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, яке в 2012 році приватизувала його донька [PERSON] в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.05.2012 року, виданим Органом приватизації виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради згідно з рішенням №151 від 18.04.2012 року (а.с.15-17). Як вбачається з виписок за особовим рахунком №1086038103, відкритим на імя [PERSON], за вказаною адресою за період з лютого 2005 року по лютий 2017 року рахується заборгованість в розмірі 8074,64 грн. (а.с.44-48). Наявність зазначеної заборгованості не заперечувалась позивачем в судовому засіданні, який також підтвердив факт укладення з ДП «Криворізька теплоцентраль» договору про її реструктуризацію. Судовим наказом № 435/11458/12 від 14.02.2013 року, виданим Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 17.07.2014 року за заявою ДП «Криворізька теплоцентраль», на користь останнього з [PERSON] стягнуто заборгованість за надані послуги в сумі 8074,64 грн. (а.с.18). Ухвалою суду від 25.07.2014 року за заявою [PERSON] судовий наказ скасовано (а.с.19). З'ясовуючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в контексті вимог ст.16 ЦК України позивачем невірно обраний спосіб захисту з огляду на наступне. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного \~способу захисту залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. \~Разом з тим, зазначений в статті перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилався на те, що заборгованість в сумі 8074,64 грн. виникла за період з 2005 року по 2008 рік, а тому будучи нарахованою за межами строку позовної давності в розумінні п.14.1.11 Податкового кодексу України є безнадійною та підлягає списанню з особового рахунку. Факт наявності у позивача перед ДП «Криворізька теплоцентраль» заборгованості за надані йому послуги з теплопостачання в сумі 8074,64 грн., починаючи з лютого 2005 року, який визнаний сторонами та підтверджений обсягом наявних у справі доказів, є свідченням неналежного виконання позивачем своїх зобовязань як споживачем перед підприємством. Позаяк, звертаючись до суду з позовом за захистом своїх прав, позивач не врахував того, що він, як власник порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи цивільного інтересу, може скористуватися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту, до чого також зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 12.09.2011 року у справі № 6-25цс11. При цьому, визнання безнадійною заборгованості за послуги теплопостачання та списання її з особового рахунку, без зазначення конкретних порушень при нарахуванні такої заборгованості та надання доказів на її спростування, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав, а саме по собі нарахування відповідачем на особовий рахунок по квартирі заборгованості не встановлює для позивача будь-яких обовязків для захисту його прав за відсутності спору про них. Щодо посилань позивача на положення п.14.1.11 Податкового кодексу України при визначенні наявної перед ДП «Криворізька теплоцентраль» заборгованості як безнадійної, то суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського обліку, звітності і контролю господарських операцій. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999 року, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Згідно з п.п.14.1.11 п.14.1 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість це заборгованість, яка відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобовязаннями, щодо яких минув строк позовної давності. Оскільки особовий рахунок споживача є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, тому списання з нього будь-яких сум є правом виключно кредитора, тобто відповідача, оскільки відноситься до господарської діяльності ПАТ «Криворізька теплоцентраль». Делегування повноважень щодо списання з особового рахунку сум, а так само покладення в судовому порядку обовязку на кредитора щодо їх списання діючим законодавством України не передбачено. Крім того, враховуючи визначений п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України обсяг та сферу його дії, він не регулює виниклі між сторонами відносини, які є цивільно-правовими та регулюються ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а тому застосування позивачем положень п.п.14.1.11 п.14.1 Податкового кодексу України як на основну правову підставу для звернення до суду є помилковим. Доводи позивача щодо нарахування відповідачем заборгованості поза межами визначеного ст.257 ЦК України строку позовної давності суд залишає їх поза увагою, оскільки як вбачається із матеріалів справи та заперечень відповідача, після скасування судового наказу ДП «Криворізька теплоцентраль» та його правонаступник ПАТ «Криворізька теплоцентраль» не зверталися до позивача з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 8074,64 грн., і з цього приводу спір між сторонами, під час якого [PERSON] міг би подати заяву про застосування позовної давності, судом не розглядався. Сам по собі факт скасування судом наказу про стягнення заборгованості не може бути визначальною правовою підставою для списання такої заборгованості як безнадійної, враховуючи положення глави 19 ЦК України в контексті строку позовної давності. Виходячи з викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, а обраний ним спосіб захисту права не відповідає передбаченим діючим законодавством способам захисту і є неефективним, у звязку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.11), судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за необхідне покласти за рахунок держави.

Outcome: dismissed