Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання відмови від спадщини недійсною. В обгрунтування позовної заяви позивач вказав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12 липня 1989 року і до моменту її смерті. [INFO] [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, з наданням права [PERSON] на проживання і користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , до кінця його днів. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Шелудько В.П. [PERSON] померла [INFO] і після її смерті приватним нотаріусом Шелудько В.П.було відкрито спадкову справу. Номер спадкової справи та дата подачі ним відмови від частки у спадщині позивачу не відомі. Вказані відомості містяться у спадковій справі, заведеній приватним нотаріусом Шелудько В.П. Після відкриття спадкової справи, за ініціативи спадкоємиці за заповітом [PERSON] , шляхом надання позивачу усної обіцянки безперешкодного користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , позивачем було подано приватному нотаріусу Шелудько В.П. заяву про відмову від частки у спадщині. Свідоцтво про право на спадщину відповідачем на сьогоднішній день отримано не було. У подальшому [PERSON] виявила бажання продати отриманий нею у спадок житловий будинок або передати його в користування третім особам шляхом укладання договору оренду, що унеможливить або створить перешкоди у користуванні цим будинком позивачу. Приймаючи до уваги вказане, позивач вважає, що відповідач дала обіцянку з корисливих мотивів, з метою отримання від позивача відмови від його частки у спадщину та отримання можливості одноосібного володіння вказаним будинком. У відповідності до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач вказав, що під час складання відмови від своєї частки у спадщині, він не розумів у повній мірі наслідків своїх дій, так як він є людиною похилого віку та має хворобу, яка призводить до підвищення артеріального тиску, що у свою чергу створює больові відчуття та не дозволяє йому у повній мірі оцінювати наслідки укладеного правочину. Ч.1 ст.229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З огляду на сукупність вищевикладених обставин, позивач вважає себе обманутим під час подання ним відмови від частки у спадщині та вважає відмову такою, що підлягає скасуванню. Згідно ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. У зв?язку з вищевказаним позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив визнати недійсною відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 26.02.2021р. на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 28.04.2021р.представника відповідача адвокат Шквира С.В. на позовну заяву подала відзив, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що позивач не скористався своїм правом на отримання обов?язкової частки у спадщині, а навпаки у присутності приватного нотаріуса написав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача і нотаріусом було перевірено дієздатність [PERSON] . Тобто, позивач без будь-якого примусу, добровільно написав заяву про відмову від частки у спадщині. Обгрунтування позовної заяви тим, що відповідач висловила бажання продати або передати житловий будинок у користування третім особам не є дійсним, так як відповідач на сьогоднішній день навіть не оформила право власності на вказаний будинок, а тому не може розпорядитися ним на власний розсуд. У судовому засіданні позивач [PERSON] , позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Шквира С.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав необгрунтованості. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. не з`явилася по невідомих суду причинах, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.55 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Встановлені обставини справи та докази. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.1989р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видано Тираспольським міським відділом ЗАГС (а.с.9). 28 березня 2019 року [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, з наданням права [PERSON] на проживання і користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , до кінця його днів (а.с.10). Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. на дому за адресою: [ADDRESS] , у зв?язку з хворобою заповідача (хворобою нижніх кінцівок) та зареєстровано в реєстрі за №410 (а.с.11). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.06.2019р. Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.8). З довідки №29 від 10.02.2021р., виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Жашківського району», вбачається, що [PERSON] перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря (а.с.12). За клопотанням [PERSON] на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області від приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. було витребувано матеріали спадкової справи за фактом смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58083332 від 28.10.2019р. вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. було заведено спадкову справу №153/2019 (а.с.с.6). Як зазначалося вище, [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , було складено заповіт, з наданням права [PERSON] на проживання і користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , до кінця його днів (а.с.с.16). [PERSON] , [INFO] , 28.10.2019р. звернулася до приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті її баби [PERSON] (а.с.с.2). [PERSON] 28.10.2019р. звернувся до приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. із заявою, в якій повідомив, що усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою відмовляється від спадщини та одержання обов?язкової частки у спадщині. Спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом є її внучка [PERSON] . Заяву посвідчив особистим підписом. (а.с.с.1). Обгрунтування і висновок. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. У позовній заяві позивач вказав, що «відповідач дала обіцянку з корисливих мотивів, з метою отримання від позивача відмови від його частки у спадщину та отримання можливості одноосібного володіння вказаним будинком і під час складання відмови від своєї частки у спадщині, він не розумів у повній мірі наслідків своїх дій, так як він є людиною похилого віку та має хворобу, яка призводить до підвищення артеріального тиску, що у свою чергу створює больові відчуття та не дозволяє йому у повній мірі оцінювати наслідки укладеного правочину». З огляду на сукупність вищевикладених обставин, позивач вважає себе обманутим під час подання ним відмови від частки у спадщині та вважає відмову такою, що підлягає скасуванню. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Аналогічного висновку дійшов у своїй постанові від 15 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 489/3570/16-ц. Представник відповідача адвокат Шквира С.В. у своєму відзиві та безпосередньо в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви, так як з боку відповідача не було ніякого умислу введення позивача в оману, їй відомо про волевиявлення її матері щодо права [PERSON] на проживання і користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою до кінця його днів. [PERSON] сам був ініціатором відмови від частки у спадщині на користь відповідача. На сьогоднішній день відповідач навіть не оформила право власності на вказаний будинок, а тому не може розпорядитися на власний розсуд. Приймаючи до уваги доводи учасників справи, суд вважає, що позивачем не доведено факту введення його в оману. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено способами захисту цивільних прав та інтересів. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На підставі ч.ч.2,3 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши вищевикладені обставини та оцінивши у сукупності наявні у справі письмові докази, враховуючи норми чинного законодавства, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed