Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач являється потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Підставою для внесення даних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стало те, що відповідач 09.05.2013 року приблизно о 21:45 год., перебуваючи в дворі будинку №22 по вул. Л. Ратушної в м. Вінниці здійснив постріл з ракетниці для подачі сигналу тривоги, але заряд ракетниці потрапив на балкон квартири №108, внаслідок чого відбулося загорання балкону та квартири в цілому, пожежею було пошкоджено приміщення квартири, чим завдано матеріальної шкоди власнику квартири позивачу. Таким чином, внаслідок необережного поводження із джерелом підвищеної небезпеки, а саме сигнальної ракетниці, відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 203\~387,00 грн., з них: 181\~320,00 грн. вартість відновлення стану квартири (ремонтні роботи); 22\~067,00 грн. збитки від пошкодження рухомого майна, згідно висновку про незалежну оцінку ринкової вартості збитків від 31.05.2013 року. А після часткового відшкодування відповідачем завданої шкоди залишкова вартість матеріальної шкоди становить 123\~693 грн., яку відповідач відмовляється сплачувати в добровільному порядку. Окрім того, внаслідок суспільно-небезпечних дій відповідача позивачу заподіяно психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру майнових втрат, позивач оцінює в 90\~000 грн. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги визнали частково в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 30\~000 грн. та моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн., в іншій частині задоволення позову просили відмовити у звязку з безпідставністю. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13.11.2003 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 13.11.2003 року №1825 позивач [PERSON] являється власником 1/2 частки квартири [ADDRESS], право власності за яким зареєстровано КП «ВООБТІ» в реєстрову книгу №589 за реєстр. №1454/52321 03.12.2003 року (а.с.5). Як вбачається зі змісту постанови слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції [PERSON] про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року позивач являвся потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України (а.с.6). Підставою для внесення даних відомостей до ЄРДР стало те, що 09.05.2013 року, приблизно о 21:45 год., відповідач, перебуваючи в дворі будинку №22 по вул. Л. Ратушної в м. Вінниці здійснив постріл з ракетниці для подачі сигналу тривоги, але заряд ракетниці потрапив на балкон квартири №108, внаслідок чого відбулося загорання балкону та квартири в цілому, пожежею було пошкоджено приміщення квартири, чим завдано матеріальної шкоди власнику квартири позивачу. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших обєктів, що використовуються в процесі діяльності, слід визнавати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей (п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»). Таким чином, з огляду на вищенаведене діяльність відповідача щодо здійснення пострілу з ракетниці для подачі сигналу тривоги є джерелом підвищеної небезпеки. Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Окрім того, пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей обєктів, що використовуються в цій діяльності. Зі змісту постанови слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції [PERSON] про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, вищезазначене кримінальне провадження закрито за відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Так, з мотивувальної частини вищезазначеної постанови встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно здійснив постріл з ракетниці (запустив феєрверк), який в послідуючому потрапив до квартири позивача випадково, умислу підпалювати чи пошкоджувати у відповідача квартири позивача не було. Однак, згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобовязаний відшкодувати завдану шкоду позивачу, оскільки дії відповідача є неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, що підтверджується постановою слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції [PERSON] про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року. А, оскільки, це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, наявність вини у скоєному є необовязковою. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В судовому засіданні відповідачем не заперечувався факт завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди. Також, сторонами в судовому засіданні було погоджено, що в рахунок відшкодування матеріальної шкоди відповідачем в добровільному порядку було відшкодовано позивачу кошти в сумі 79\~694 грн., а тому дані обставини в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні стверджував, що згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості збитків, що виникли внаслідок пожежі в житловій трьохкімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Л. Ратушної, 22/108, виготовленого ТОВ «ТриАлекс» у 2013 році, ринкова вартість збитків, що виникли внаслідок пожежі, становлять 203\~387 грн., з них: 181\~320,00 грн. вартість відновлення стану квартири (ремонтні роботи); 22\~067,00 грн. збитки від пошкодження рухомого майна (а.с.27-86). В той час, як сторона відповідача наполягала на тому, що, визначаючи розмір заподіяної матеріальної шкоди, слід керуватись висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2228/2229/15-21 від 23.05.2016 року. Так, згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2015 року у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на розгляд якої було поставлено питання: яка вартість матеріальної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок пожежі та тушіння пожежі його майна квартири [ADDRESS], що мало місце 09.05.2013 року на час заподіяння такої шкоди, а саме станом на 09.05.2013 року (а.с.171). Згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2228/2229/15-21 від 23.05.2016 року вартість матеріальної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок пожежі та тушіння пожежі його майна квартири №108, розташованої по вул. Л. Ратушної, 22 в м. Вінниці, що мало місце 09.05.2013 року на час заподіяння такої шкоди станом на 09.05.2013 року могла складати 110\~096,00 грн. (а.с.188-202). Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч.2 ст.57 ЦПК України). Відповідно до ст.66 ЦПК України висновок експерта докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. А тому, зважаючи на наявність в матеріалах справи звіту про незалежну оцінку ринкової вартості збитків та висновку експерта, суд вважає, що саме висновок експерта є належним та допустимим доказом, який свідчить про вартість завданої матеріальної шкоди, оскільки на відміну від інших видів доказів, у процесі доказування знання, що викладені у висновку експерта, характеризуються більшою гарантією достовірності, що обумовлено незаінтересованістю та об'єктивністю експерта, науковим характером відомостей, що містяться у висновку, відображенням у висновку всього шляху формування знання, тощо. Тобто відомості, що містяться у висновку експерта, є фактичними даними про обставини об'єктивної дійсності, а сам висновок експерта є доказом. Таким чином, визначаючи розмір заподіяної матеріальної шкоди, суд вважає, що остання складає 110\~096,00 грн., згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2228/2229/15-21 від 23.05.2016 року. А, враховуючи відшкодування відповідачем позивачу в добровільному порядку матеріальної шкоди в сумі 79\~694 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 30\~402,00 грн. Що ж стосується думок та тверджень представника позивача в судовому засіданні, що позивачу також підлягає відшкодуванню вартість збитків пошкодженого рухомого майна, яке знаходилось в квартирі на момент виникнення пожежі і було пошкоджено в результаті її виникнення, що згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості збитків, що виникли внаслідок пожежі в житловій трьохкімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Л. Ратушної, 22/108, виготовленого ТОВ «ТриАлекс» у 2013 році, складає 22\~067,00 грн., то суд останні не приймає до уваги, оскільки термін дії вказаного звіту складає 6 місяців з дати оцінки, в той час як остання була проведена у 2013 році (а.с.35). Під час призначення судом судової будівельно-технічної експертизи у даній справі сторона позивача не була позбавлена можливості поставити на розгляд судовому експерту додаткові запитання щодо визначення вартості пошкодженого рухомого майна, що знаходилось у вищезазначеній квартирі, однак позивач та його представник таким правом не скористались. Більше того, під час судового розгляду зі сторони позивача не надано належних та допустимих доказів купівлі тих чи інших меблів, побутової техніки, тощо, в результаті пошкодження останніх внаслідок подій 09.05.2013 року. А тому, з огляду на вищевикладене позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 90 000 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). З огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наявність самого факту пожежі, що сталась за участі позивача, в результаті якої було пошкоджено квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу, тим самим спричинивши останньому значної матеріальної шкоди, похилий вік позивача, хворобливий стан здоровя останнього, що підтверджується виписками з історії хвороби відділу трансплантації та хірургії серця Інституту хірургії та трансплантології АМН України (а.с.165-168), є психотравмуючою подією для позивача, викликала у останнього моральні страждання у вигляді погіршення стану здоровя, негативних переживань, неспокою за своє життя, необхідності прикладання зусилля та коштів для відновлення своїх прав протягом тривалого часу та, відповідно, спричинила моральну шкоду позивачу. Відтак, з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань, суд вважає розумним і справедливим розміром відшкодування моральної шкоди, який забезпечить баланс між порушеним правом позивача та інтересами відповідача 20 000 грн., а відтак позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1\~637,00 грн., що підтверджується квитанцією №ПН760 від 15.11.2013 року (а.с.1) та 500,00 грн., що підтверджується квитанцією №36 від 16.11.2015 року (а.с.164), підлягає частковому стягненню з відповідача в сумі 504,02 грн., так як у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial