Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У будинку за вказаною адресою зареєстровані колишня дружина позивача [PERSON] , [INFO] , та їх спільна дочка [PERSON] , [INFO] , однак вони з 2013 року в будинку не мешкають, останнім відомим місцем мешкання відповідачів є Російська Федерація, чим чинять йому перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю. У зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вищевказаному будинку. Ухвалою суду від 20.04.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, де також не заперечує проти заочного розгляду справи. Від відповідачів відзиву на позов, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку, посвідченого 11.12.2004 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенком Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3073, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно з довідкою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов сім?ї від 17.03.2021 № 02-01-32/06 у вказаному будинку зареєстровані дружина позивача [PERSON] , [INFO] , колишня дружина позивача [PERSON] , [INFO] , дочка позивача [PERSON] , [INFO] . Проте фактично за вказаною адресою з 2013 року [PERSON] та [PERSON] не проживають. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~ Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на\~\~свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України,\~ до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,\~а саме подружжя, їх діти і батьки. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.\~\~150, 156\~\~у поєднанні з ст. 64 ЖК України\~слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку з поважних причин, а також те, що між нею та позивачем була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено. Оскільки відповідач [PERSON] більше одного року у вказаному будинку не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку, що вона втратила право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , відповідно позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстрована неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України). Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»,\~ діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Підстава, на якій місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в будинку, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Таким чином, хоча неповнолітня дитина і може самостійно обирати місце свого проживання, однак, на думку суду, факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки дитина може проживати з одним з батьків у іншому місці, що, в свою чергу, не виключає можливості для дитини у майбутньому визначити своє місце проживання самостійно, відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, отже, визнання неповнолітньої дочки власника будинку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цьому будинку, призведе до обмеження її особистих житлових прав. Відповідно до\~ст. 6 Сімейного кодексу України,\~правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Таким чином, суд вважає недоведеними вимоги позивача в частині визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial