Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «Комерційний банк «Преміум» про визнання недійсними договору позики, від 02.02.2015 року, кредитного договору №08/КЛР/15 від 04.09.2015 року та договору приєднання №103/Ов/15 про надання кредиту у національної України від 20.04.2015 року. В позові позивач зазначив, що 02.02.2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики в сумі 500000 грн. з строком повернення 31.12.2015 року. Крім того, між ним та ПАТ «Комерційний банк «Преміум» було укладеного кредитний договір №08/КЛР/15 від 04.09.2015 року, згідно якого він отримав кредит в сумі 800000 грн. з кінцевою датою повернення 02.09.2016 року та договір приєднання №103/Ов/15 про надання кредиту у національної України від 20.04.2015 року в сумі 300000 грн. з кінцевою датою повернення 19.04.2016 року. Вказані отримані кошти були ним витрачені в інтересах сімї на здійснення його підприємницької діяльності, з метою отримання прибутку, за рахунок якого були б отримані кошти на сімейні витрати, зокрема кошти були внесенні до статутного капіталу ТОВ «Інтермеконсалт» та на придбання брухту чорного металу у ТОВ «Домметюг». При цьому, в порушення вимог чинного законодавства, вказані догори були укладені без згоди його дружини, тому відповідно до ст..ст. 203, 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними. В судове засідання представник позивач не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «Преміум» позовні вимоги не визнав посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та не відповідність нормам чинного законодавства, зазначивши, що кредитний договір №08/КЛР/15 від 04.09.2015 року та договір приєднання №103/Ов/15 про надання кредиту у національної України від 20.04.2015 року укладені відповідно до вимог чинного законодавства, позивача письмове було проінформовано про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, підписавши договори, позивач погодився зі всіма його умова та прийняв на себе зобовязання щодо їх виконання, при цьому банк виконав всі свої зобовязання за договором кредиту, надав позивачу кредитні кошти в порядку, умовах і обсязі, передбачених договором. При цьому, на примірники договору є особистий підпис позивача проте, що він підтверджує, що станом на день укладення договору 04.09.2015 року він в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сімєю ні з ким не проживає та спільне господарство не веде. Отже посилання, що кредитні кошти є обєктом спільної сумісної власності подружжя є хибними. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1\~ст.16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повина довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, 02 лютого 2015 року між [PERSON] і [PERSON] укладено у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у позику 500000 грн., з зобовязанням повернути грошові кошти до 31.12.2015 року. Предметом договору позики є отримання у власність грошових коштів, внаслідок укладення договору позики у позичальника виникає зобов'язання повернути суму позики. Крім того, 04.09.2015 року між [PERSON] і ПАТ «Комерційний банк «Преміум» було укладено кредитний договір №08/КЛР/15, згідно якого позивач отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 800000 грн. зі сплатою за користування кредитом 26% річних з кінцевою датою повернення 02.09.2016 року включно. Крім того, 20.04.2015 року між [PERSON] і ПАТ «Комерційний банк «Преміум» було укладено договір приєднання №103/Ов/15 до Публічної пропозиції ПАТ «Комерційний банк «Преміум» на укладання договору про надання кредиту у національної України, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у формі Овердрафту в межах встановленого умовами Договору приєднання розміру ліміту кредитування, з датою остаточного повернення кредиту 19.04.2016 року та зі сплатою проценті за користування кредитними коштами із розрахунку 30% річних. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є фізичною особою- підприємцем з 26.08.1993 року, згідно свідоцтва про державну реєстрацію №1195, кредитні кошти в сумі 389400 грн. ним було внесено до статутного капіталу ТОВ «Інтермеконсалт», а 900000 грн. сплачено по договору купівлі-продажу від 01.10.2015 року на придбання брухту чорного металу у ТОВ «Домметюг», згідно квитанції до прибуткового ордеру №11Б від 02.10.2015 року, тобто отримані позивачем [PERSON] кредитні кошти у ПАТ КБ «Преміум» використані в якості внеску до статутного капіталу товариства та для здійснення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця. Позивач посилаючись на те, що вказані договори позики, кредиту та приєднання були укладені ним без згоди його дружини, у звязку з чим відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2\~ст. 65 СК України\~передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. При цьому відповідно до частини 4\~ст. 65 СК України\~договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Розпорядження означає вчинення стосовно речі дій, що визначають її юридичну або фактичну долю. Це може бути відчуження речі, знищення речі, відмова від неї, передача в заставу тощо. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5,6\~ст. 203 ЦК України. (стаття 215 ЦК України) Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем і відповідачами виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням у позику і кредит грошових коштів. Положеннями\~ст. 65 СК України\~врегульовано порядок розпорядження один з подружжя майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість за умовами договору позики і кредиту позичальник не здійснює розпорядження спільною власністю подружжя, а тому згода другого подружжя при укладенні договору позики і кредиту не потрібна. У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 08.04.2015 р. по справі № 6-7цс15, вказується, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. \~\~\~\~ У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 27.01.2016 р. по справі № 6-1912цс15, вказується, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном подружжя без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. \~\~\~\~ В силу положень\~ст. 360-7 ЦПК України\~вищевказані висновки Верховного Суду України є обов'язковими для судів. При цьому, як вбачається з примірники договору, що міститься в матеріалах справи, станом на день укладення договору 04.09.2015 року, позивач підтвердив, що він в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сімєю ні з ким не проживає та спільне господарство не веде, про що свідчить його особистий підпис. При цьому, позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що він взагалі на час укладення договору позики та кредитного договору перебував у шлюбі. Зважаючи на це, підстав для визнання договорів позики, кредиу та приєднання недійсними з обставин, на які посилається позивач, наразі не має. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, а відтак і про відмову у задоволенні позову. Одночасно, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed