Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Позика» про визнання недійсним кредитного договору № 1109299600 від 11 грудня 2006 року та договору застави № 1109299600 від 11 грудня 2006 року. Позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] 11.12.2006 уклав з ПАТ «Укрсиббанк» кредитний договір № 1109299600, згідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 40 000 доларів США. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивачем було укладено договір іпотеки, згідно якого він передав в іпотеку нежитлове приміщення - об`єкт нерухомості, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Копія кредитного договору та договору застави додається. Проте, зміст правочину суперечить положенням актів цивільного законодавства. У даному випадку невідповідність зазначений сум платежів у графіку до кредитного договору умовам самого кредитного договору є підставою для визнання його таким що не відповідає чинному законодавству. Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману щодо фактичної суми вартості кредиту та щомісячних платежів, та не повідомив про повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, тому вказаний кредитний договір може бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, по справі №320/780/16 за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання додатку № 1 (графіку) кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 року, недійсним, позов було задоволено в повному обсязі. Оскільки судом було встановлено невідповідність обов`язку позичальника [PERSON] , який виник за вказаним кредитним договором, а саме сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» умовам кредитного договору щодо повернення 40000 доларів США зі сплатою 12,3 % річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року, позивач вважає, що договір кредиту №1109299600 від 11.12.2006 укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінанс компанія «Позика» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») слід визнати недійсним на підставі порушення ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». В обґрунтування позивних вимог, позивач зазначає, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином, у разі визнання недійсними договору кредиту має бути визнаний недійсним і похідний договір - договір іпотеки. У договорі іпотеки №1109299600 від 11.12.2006 зазначено що кредитний договір №1109299600 від 11.12.2006, виконання якого забезпечує договір іпотеки. Проте, вказаний договір кредиту є суперечливим і таким що не відповідає нормам чинного законодавства, а розмір щомісячних платежів не відповідає розміру зобов`язання, закріпленого умовами вказаного кредитного договору. Позивач зазначає, що договір іпотеки забезпечує виконання недійсного зобов`язання, що є порушенням ст. 18 ЗУ «Про іпотеку». Позивач зазначає, що Постанову Верховного Суду від 04 березня 2020 року по справі № 320/11983/13-ц він отримав в квітні 2020 року і враховуючи строки позовної давності встановленні статтями 253-256 ЦПК України, вважає, що він строк для подання окремого позову про захист права споживача не порушив. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 1109299600 від 11 грудня 2006 року та договір застави № 1109299600 від 11 грудня 2006 року; судові витрати покласти на відповідача. 02 жовтня 2020 року до суду від представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Позика» надійшли пояснення на позовну заяву, згідно яких представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 19.10.2015 у справі № 320/11983/13 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11092996000 від 11 грудня 2006 року, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Дане рішення є таким, що після апеляційного і касаційного перегляду залишилось без змін і таким, що набрало законної сили і стало обов`язковим до виконання. Проте боржником не виконується рішення про стягнення заборгованості всупереч положення чинного законодавства понад 4 роки. Оскільки стягнення заборгованості у вказаному рішенні випливає із положень кредитного договору судом досліджувались під час розгляду цивільної справи відповідні положення договору, було встановлено наступне: що договір споживчого кредиту № 11092996000 від 11.12.2006 укладений між позивач та відповідачем [PERSON] повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. Під час апеляційного перегляду Апеляційний суд Запорізької області у постанові від 19.04.2018 дійшов висновку, що оскільки Додатковою угодою №2 від 29.08.2007 року, Додатковою угодою № 3 від 18.02.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту №11092996000 від 11.12.2006 року змінено схему погашення кредиту та кінцевий термін повернення кредиту, не пізніше 08.12.2021 року (будучи обізнаним про зміст договору [PERSON] фактично приступив до виконання договору та виконував його) доводи [PERSON] щодо того, що рішенням суду визнано додаток №1 графік погашення кредиту до договору про надання споживчого кредиту №11092996000 від 11.12.2006 недійсним не можуть бути прийняті. Таким чином відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 11.12.2006 в цілому, за умови визнання недійсним графіку погашення кредиту. Тобто, судами, як першої так апеляційної інстанції у своїх рішеннях було встановлено, що договір споживчого кредиту № 11092996000 від 11.12.2006 укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. Рішеннями судів у справі № 320/11983/13 було встановлено, що підписуючи договір, позичальник [PERSON] та банк засвідчили, що ними узгоджені всі істотні умови договору, цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань в ньому зазначених. Встановлено, що оспорюваний договір споживчого кредиту повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. Позивач [PERSON] до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані та виконувалися сторонами тривалий час, а саме позивач сплачував необхідні платежі за вказаним кредитним договором. До вищезазначених висновків дійшли суд першої інстанції та Апеляційний суд Запорізької області у своїх рішеннях у справі № 320/8001/17 від 04.04.2018 року і 02.08.2018 відповідно. Вказаний споживчий кредит був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 11.12.2006 року, тобто до прийняття та введення в дію Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість товару. Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного тешку України від 10 травня 2007 рою, № 168, не розповсюджують свою дію на кредитні договори, що були укладені до прийняття даних правил, тобто, на кредитний договір № 11092996000 від 11 грудня 2006 року, який оскаржує позивач, також. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання кредитного договору недійсним. Позивач про порушення, які він вбачає у змісті кредитного договору, довідався в момент укладення - підписання відповідного договору. Тому, позовні вимоги викладені в позовній заяві вважаються такими, за якими сплив строк позовної давності, а тому в силу ч. 4 ст. 267 ЦК України не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «ПОЗИКА», просить суд залишити позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «ПОЗИКА» про захист споживача у сфері кредитних відносин та визнання недійсним кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 та договору застави № 1109299600 від 11.12.2006, без задоволення. 16 жовтня 2020 року до суду надійшли пояснення позивача [PERSON] на відзив відповідно до яких він, зазначив, що вважає, що доводи відповідача безпідставні, оскільки позов базується на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по справі №320/780/16-ц від 25 квітня 2017 року, яким було визначено, що обов`язок позичальника [PERSON] за кредитним договором №1109299600 від 11.12.2006 сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «Укрсиббанк» не відповідає умовам кредитного договору №1109299600 від 11 грудня 2006 року. Остаточне рішення Верховного Суду щодо відмови ТОВ «Фінансова компанія «Позика» в задоволенні касаційної скарги і залишенні її без задоволення, а судового рішення - без змін, було прийнято 21 жовтня 2019 року. Таким чином, враховуючи також Постанову Верховного Суду (касаційне провадження № 61-35468св18) від 04 березня 2020 року по справі № 320/11983/13-ц, яку позивач отримав в квітні 2020 року і враховуючи строки позовної давності встановленні статтями 253-256 ЦК України, вважає, що він строк для подання окремого позову про захист права споживача за тими ж самими правовідносинами, які виникли на підставі укладеного договору між тими ж самим сторонами, не порушив. Тому просить суд задовольнити його позов в повному обсязі. В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Позика» Андреєв О.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1109299600, відповідно до умов якого, [PERSON] було надано кредит в сумі 40 000,00 доларів США на строк до 08 грудня 2017 року з процентною ставкою 12,30 % річних, погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору, погашення нарахованих процентів згідно з п.1.3.4. договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за які були нараховані проценти /а.с.6-10/. Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] щодо погашення кредиту, 11.12.2006 року був укладений договір іпотеки № 11092996000/З, відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 1109299600, укладеного 11.12.2006 передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме - нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 87,2 кв.м., що є власністю іпотекодержателя та знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.12-13/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.04.2017, яке набрало законної сили 26.02.2018, були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсним додаток №1 - графік погашення кредиту по договору про надання споживчого кредиту № 11092996000 від 11.12.2006, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Підставою для визнання недійсним додатку №1 графіку погашення споживчого кредиту став висновок №3198/3199-16 судово-економічної експертизи по цивільній справі, відповідно до якого, обов`язок позичальника [PERSON] за кредитним договором №11092996000 від 11.12.2006 сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» не відповідає умовам кредитного договору щодо повернення 40 000 доларів США зі сплатою 12,3% річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року. Відповідно до ст. 271 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, визнання недійсним додатку №1 графіку погашення споживчого кредиту, не є підставою для визнання недійсним всього кредитного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.10.2015, яке набрало законної сили 12.02.2016, задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту №11092996000 від 11.12.2006 не виконаним, умови п.1.2.2 договору кредиту №11092996000 від 11.12.2006 недійсним, а пов`язані з договором додаткові угоди №1 від 17.08.2007, №2 від 18.02.2009 та №3 від 18.02.2009 недійсними, а дії незаконними - відмовлено./а.с. 20-22/. Вказаним рішенням суду було встановлено, що підписуючи договір, позичальник [PERSON] та банк засвідчили, що ними узгоджені всі істотні умови договору, цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань в ньому зазначених. Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. Крім того, як вбачається з даного рішення суду, в 2007 та 2009 роках позивачем були підписані додаткові угоди до кредитного договору, якими погоджено новий графік погашення кредитної заборгованості, тобто позивач був обізнаний стосовно змісту договору та приступив до його виконання. Також встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.04.2018, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області, яке набрало законної сили 02.08.2018, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», за участі третьої особи: Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору №11092996000 від 11.12.2006 та договору застави №1109299600 від 11.12.2006. /а.с.51-57/. Так, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 04.04.2018 встановлено, що [PERSON] , при оформленні споживчого кредиту та договору іпотеки, було відомо про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Йому були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. [PERSON] мав можливість, до підписання договорів, ознайомитись з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів. Він належним чином виконував свої обов`язки з оплати кредиту та відсотків станом до 18.07.2011, та не ставив питання про визнання вказаного договору недійсним, що свідчить про те, що йому були відомі суми щомісячних платежів, а тому доводи позивача про його необізнаність в розрахунку залишку заборгованості по кредиту є безпідставними. Також, у вказаному рішенні міститься висновок щодо заявлених доводів [PERSON] стосовно відсутності в договорі сукупної вартості кредиту, що є порушенням з боку банку Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 (далі Правила). Так, зміни у вказані нормативно - правові акти, що встановили обов`язок фінансової установи вказувати в договорі орієнтовну сукупну вартість кредиту, були прийняті до укладення кредитного договору №11092996000 від 11.12.2006, закон зворотної сили не має, тому їх дія не розповсюджується на кредитний договір. Таким чином, доводи [PERSON] щодо підстав визнання недійсним кредитного договору №11092996000 від 11.12.2006, спростовуються обставинами, встановленими у рішеннях Мелітопольського міськрайонного суду від 19.10.2015 та 04.04.2018, які набрали законної сили, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доведенню. Інших підстав для визнання недійним кредитного договору, позивачем не заявлено. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 229 ЦК України встановлено, що в разі, коли особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 230 цього Кодексу, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до п.20 ППВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач [PERSON] не надав доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та доказів, які б свідчили про порушення сторонами вимог ст. 203 цього Кодексу. Також, позивачем не надано доказів введення його в оману. Щодо вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, суд виходить з наступного. Договір іпотеки, укладений позивачем [PERSON] із банком, покликаний забезпечити вимоги кредитора, які виникають з кредитного договору №11092996000 від 11.12.2006. Кредитний договір на теперішній час є чинним, його не визнано недійсним, отже у відповідності до ст. 204 ЦК України, він є правомірним, а тому підстав для визнання договору іпотеки недійсним не вбачається. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Таким чином, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки відмовляє в задоволенні позовним вимог по суті. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про визнання недійсним кредитного договору № 1109299600 від 11 грудня 2006 року та договору застави № 1109299600 від 11 грудня 2006 року такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed