Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна особистою приватною власністю. В ході слухання справи позивачем було уточнено позовні вимоги, які в остаточній редакції зводяться до наступного: позивач зазначив, що він з 05.07.2014 р. по 03.04.2017 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу дітей не мають. З відповідачкою спільно не проживають з 15.01.2017 р. та не ведуть спільного господарства. 03.04.2017 р. на підставі рішення Приморського районного суду м.Маріуполя шлюб між ними розірваний. Під час шлюбу було придбано нерухоме майно вартістю 196500,00 грн., а саме 3/10 частини домоволодіння з відповідними будівлями подвір'я, загальною площею - 344,7 кв.м., житловою - 171,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2015 р. зареєстрованого в реєстрі за № 2190, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області. Під час шлюбу він отримав у батька в борг 9000,00 тисяч доларів США, і з них за особисті кошти у розмірі 7500,00 тисяч доларів США (еквівалент складає 7500 х 26,20 = 196500,00 грн.) придбав вищевказаний житловий будинок з відповідними будівлями. Дані кошти належали йому особисто. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу 3/10 частини домоволодіння з відповідними будівлями подвір'я, яке знаходиться в [ADDRESS], продаж вчинено за 68780,00 гривень, які отриманні продавцем повністю до підписання цього договору. Він передав продавцеві [PERSON] грошову суму у розмірі 7500,00 тисяч доларів США (еквівалент складає 7500 х 26,20 грн. = 196500,00 грн.). Тому вважає, що пункт 3 договору купівлі-продажу від 17.11.2015 р. недійсний в частині ціни договору, так як продаж було вчинено за 7500 тисяч доларів США. Просить визнати п. 3 договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2190, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекідою O.A., частини домоволодіння з відповідними будівлями подвір'я, загальною площею - 344,7 кв.м., житловою - 171,3 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], частково недійсним в частині ціни договору, зазначивши, що продаж вчинено за 196500,00 гривень, еквівалент яких складає 7500 тисяч доларів США. Визнати позивача покупцем за вказаним договором купівлі-продажу, визнати зазначене домоволодіння з відповідними будівлями подвір'я його особистою приватною власністю. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі договору, в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили його задовольнити. Крім того зазначили, що під час шлюбу [PERSON] отримав позику у розмірі 9000,00 тисяч доларів США на придбання [ADDRESS] з відповідними будівлями від батька [PERSON] під розписку в присутності свідків. Придбаний будинок був оформлений на відповідачку [PERSON], тому що [PERSON] був отриманий кредит на покупку мобільного телефону та він мав велику заборгованість по аліментам за рішенням суду. У п. 3 договору купівлі-продажу від 17.11.2015 р. зазначеного будинку умисно зменшена суму її продажу та зазначено 68780,00 гривень, щоб було меншим оподаткування. [PERSON] ж отримала особисто від [PERSON] грошову суму у розмірі 7500,00 тисяч доларів США (еквівалент складає 7500 х 26,20 грн. = 196500,00 грн.). Крім того, при огляді спірного будинку, перед придбанням, він не казав [PERSON], що будинок буде придбатися за сумісні гроші, тобто для проживання сім'єю, а будинок було придбано за гроші батька для його проживання. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд даної справи без її участі. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд даної справи без її участі за участю її представника за ордером [PERSON] Крім того, позовні вимоги [PERSON] не визнала, з позовом не згодна, вважає їх незаконними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Представник відповідачки [PERSON], [PERSON], який діє на підставі договору, в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], так як вважає його безпідставним, не обгрунтованим належними доказами з наступних підстав. Предметом спору є договір купівлі продажу від 17.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2190, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекідою O.A., частини домоволодіння з відповідними будівлями подвір'я, загальною площею - 344,7 кв.м., житловою - 171,3 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] та сам будинок. В липні 2014 р. сторони по справі зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням суду за заявою позивача [PERSON], в якій він зазначав, що вони з [PERSON] не мешкають разом, спільні відносини між ними припинені. До покупки зазначеного будинку відповічка та позивач дійсно мешкали разом у зйомному будинку на Гавані. Це була молода родина, яка планувала житии разом та ними було прийнято рішення купити своє житло. В цьому ж районі, де вони знімали будинок, підшукали варіант будинку, який був куплений за сумісні кошти у [PERSON] та зареєстрований на ім'я [PERSON] Купили саме [ADDRESS], тому що в ньому був зроблений ремонт. Крім того, в данному будинку був котел, обігрівач, лічільники, унітаз, після ремонту [PERSON] повинна була забрати, але кондиціонер, холодильник та пральну машину вони купляли за додаткрові грошові кошти. Після правочину [PERSON] мешкали в цьому будинку до припинення шлюбних відносин між ними. [PERSON] з будинку вивіз всі предмети обіходу до своєї співмешканки та він став не придатний для проживання. Позивачка працює та отримує зробітню платню. [PERSON] фактично авансувала цю покупку. Давала аванс за цей будинок особисто [PERSON] Будинок перед покупкою особисто оглядали відповідачка з позивачем. Позивач надавав письмову згоду на офорлення зазнченого договору. Гроші, за які був придбаний спірний будинок, є сумісною власністю подружжя. Позивач вказує на договір позики, тобто розписку про те, що він брав у батька у борг грошові кошти на придбання спірного будинку, але доказів того, що дані кошти пішли саме на його придбання, суду не надав. Крім того, вважає дану розписку не належним доказом, бо вона не була направлена відповідачці та її представнику для ознайомлення, як того вимагає ЦПК України, вона могла бути написана перед подачею данного позову чи перед судовим засіданням, бо це відносини між сином та батьком. Договір купівлі-продажу нерухомого майна обов'язково посвідчується нотаріусом та є основним документом, який вказує про вартість нерухомості, крім того, спірний будинок був оформлений на відповідачку і в той час 17.11.2015 р. позивач щодо цього заперечень не мав. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, вважає позовну заяву [PERSON] такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Як вбачається із наявних матеріалів справи, сторони по справі з 05.07.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.7), який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 03.04.2017 року, яке набуло чинності 14.04.2017 року./а.с.68/. Від шлюбу сторони дітей не мають. Під час шлюбу сторонами, згідно договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекідою О.А., зареєстрованого в реєстрі за №2190, було придбано 3/10 частини спірного будинку [ADDRESS] Згідно п.3 вказаного договору купівлі продажу будинку сторони погодилися, що ринкова вартість будинку становить 68780,00 грн. /а.с.93-94/. Позивач [PERSON] надав свою згоду на укладення договору купівлі - продажу його дружиною [PERSON] 3/10 частини будинку [ADDRESS] за гроші, набуті ними під час шлюбу, дана згода підтверджується власноручною заявою позивача, посвідченою в нотаріальному порядку, (а.с.155). Згідно розписки від 09.11.2015 р. [PERSON] передала задаток за покупку будинку [ADDRESS] в сумі 10000 грн. [PERSON], про що свідчать їх підписи (а.с.71). Як вбачається із матеріалів справи, згідно довідки ПрАТ «Азовелектросталь» від 20.04.2017 р. №301/7-46, копії трудової книжки серія [NUMBER], заповненої 04.10.2007 р. ВАТ «МЗВМ», [PERSON] дійсно працювала в ПрАТ «Азовелектросталь» з 24.02.2011 р. по 19.11.2015 р. (а.с.69, 72). Згідно виписки ПАТ «ВТБ Банк» по рахунку приватного клієнта [NUMBER] [PERSON] розрахунковий період з 01.09.2015 р. по 19.04.2017 р., на рахунок [PERSON] надходила заробітна плата 28.09.2015 р. - 1117,78 грн., 29.09.2015 р. - 3017,99 грн., 7041, 99 грн., 20.11.2015 р. - 4933,77 грн. (а.с.70). Згідно довідки форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України, [PERSON] у період з 2005 року по 2016 рік працював в ПрАТ «Азовсталь», ПАТ «Азовзагальмаш», ТОВ «Охоронний холдінг» та отримував дохід (а.с.59-62). Позивачем було надано копію боргової розписки без дати, згідно якої позивач [PERSON] позичив у свого батька [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 доларів США, для покупки будинку [ADDRESS] (а.с.184). Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів стосовно того, що у придбання спірного будинку було вкладено власні кошти [PERSON] та в якій сумі, представником позивача суду не було надано. Крім того, суд критично ставиться до пояснень представника позивача щодо обставин набуття ним спірного будинку у власність. Так, у позовній заяві позивач стверджує, що будинок було придбано за 7500 доларів США, за його власні кошти, а з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] надав свою згоду на укладення договору купівлі - продажу його дружиною [PERSON] 3/10 частин будинку [ADDRESS] за гроші, набуті ними під час шлюбу (а.с.52, 155). Отже, судом не приймаються до уваги пояснення позивача та його представника, оскільки вони не послідовні, суперечать іншим письмовим доказам по справі. Крім того, позивач не заперечував, що розписку про отримання грошових коштів від батька в борг він писав під час знаходження у шлюбних стосунках з відповідачкою, про те доводів, що ці кошти бралися в борг саме на придбання будинку для батька, а не в інтересах сім'ї не надав. Крім того, доказом того, що спірний будинок було придбано саме для родини та в її інтересах свідчить і вселення сім'ї [PERSON] в зазначений будинок, реєстрація в цьому будинку позивача та відповідача, спільне проживання до припинення шлюбних відносин. Не доведено позивачем і того факту, що спірний будинок було придбано для проживання батька, так як зазначена особа постійно проживає у м.Запоріжжі та доказів щодо намірів переїхати у м.Маріуполь та наміру придбати для проживання батька будинок у м.Маріуполі, не довів. Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Спірний договір купівлі-продажу від 17.11.2015 р. вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами договору, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі за №2190, тобто форма укладання договору відповідає вимогам закону. Проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає, що відповідачем було укладено договір купівлі-продажу цього будинку в інтересах сім'ї, а тому цей будинок належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за гроші, набуті ними під час шлюбу, а доказів того, що [PERSON] придбав будинок за власні кошти, суду надано не було. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач не довів в судовому засіданні свої позовні вимоги, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed