Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір № 75887-25 від 25 лютого 2017 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР» та ним; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР» на його користь 54 809 гривень 00 копійок; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР» на його користь - витрати по сплаті судового збору; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР» на його користь витрати на юридичну допомогу в розмірі 2000 гривень 00 копійок. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 лютого 2017 року між ним та відповідачем було укладено Договір № 75887-25. За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати автомобіль марки Hyundai Sonata за 238 300 грн., а він мав сплатити авансовий платіж на суму 54 809 грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому протягом 3-х днів з моменту оплати авансу, тобто 28 лютого 2017 року. Після даного узгодження, відповідач надав йому платіжні реквізити для сплати авансу в розмірі 54 809 грн. Він того ж дня сплатив суму та після цього був підписаний договір та додатки до нього. Після того як він вдома більш детально вивчив зміст договору та додатків, йому стало відомо, що кошти в розмірі 54 809 грн. сплачені ним як аванс за майбутній автомобіль, є нічим іншим як вартість фінансування та є винагородою лізингодавця за організацію та оформлення даного договору. На обумовлену раніше дату автомобіль йому переданий не був, він зателефонував, щоб дізнатися чому автомобіль йому не передано, так як він усі попередні домовленості виконав, на що відповідач повідомив, що автомобіль на обумовлену раніше дату переданий йому не буде, іншу чітку дату передачі авто відповідач називати відмовився. У разі незгоди йому було запропоновано подати до головного офісу у Києві заяву про розірвання угоди. Він більш детально вивчивши зміст угоди, дізнався, що у разі розірвання спірної угоди кошти в розмірі 54 809 грн. йому повернуті не будуть. Враховуючи вище наведене він вважає, що договір суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, а тому як наслідок даний договір має бути визнаний недійсним, а сплачені кошти, повернуті йому. Відповідач не мав та не має права укладати оспорюваний договір та вимагати від нього сплати коштів без наявності відповідної ліцензії. Також, умови договору є несправедливими по відношенню до нього (споживача). Зміст договору від 25 лютого 2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингоотримувача, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю включена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежного виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також, умови договору порушують принцип добросовісності. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «Вартість фінансування» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Вказані положення договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу «Вартість фінансування», виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім того, договір фінансового лізингу від 25 лютого 2017 року, укладений між ним та відповідачем, нотаріально посвідчено не було. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2017 року між Лізинговою компанією ТОВ НЛК «ЛЮКСКАР» та [PERSON] було укладено договір № 75887-25 майнового лізингу, за умовами якого лізингодавець Лізингова компанія ТОВ НЛК «ЛЮКСКАР» зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно - автомобіль Hyundai Sonata 2.0 AT Comfort, чорний, ГБО (газобалонне обладнання), а лізингоодержувач [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 3.2. Розділу 3 вказаного договору, вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір першого лізингового платежу вказується в Додатку № 2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно Додатку № 2 до укладеного договору, сторонами було обумовлено, що вартість предмета лізингу становить 238 300,00 гривень, відсоток платежів - 50,00%, сума виплат - 119 150 гривень, щомісячний платіж - 9 929,17 гривень, вартість фінансування (23%) - 54 809,00 гривень, платіж за передачу (3%) - 7 149,00 гривень (а.с.26). Додатком № 3 до договору майнового лізингу було встановлено, що перший лізинговий платіж складає 50,00%, сума лізингу - 119 150 гривень, викупна вартість - 3 575 гривень, відсоткова ставка - 11,00%, комісія - 2,00%, період лізингу - 60 місяців, щомісячний платіж - 2 711,03 гривень (а.с.28). Як вбачається із квитанції № 208, позивачем в якості виконання спірного договору було сплачено 54809,00 гривень (а.с.25). Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору. Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Як вбачається з матеріалів справи, договір № 75887-25 майнового лізингу було укладено сторонами без додержання умов щодо нотаріального посвідчення. Таким чином, спірний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів в якості комісії за організацію згідно договору фінансового лізингу у розмірі 54809,00 гривень. Щодо обґрунтування заявлених вимог позивача в частині неможливості укладення відповідачем договору фінансового лізингу без відповідної ліцензії, несправедливості умов договору по відношенню до позивача, порушення принципу добросовісності, то суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду. При цьому, позивачем підписано вказаний договір, що свідчить про ознайомлення з умовами договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. В той же час, в цій частині позовні вимог задоволенню не підлягають, оскільки оспорюваний позивачем договір є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на юридичну допомогу у розмірі 2000 гривень 00 копійок, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. На підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем до матеріалів справи було додано квитанцію до прибуткового касового ордера № 17/03-01 від 17 березня 2017 року, виданої ТОВ «ДЕФЕНСОР» про сплату з боку позивача 2000,00 гривень за складання позовної заяви про захист прав споживачів, визнання договору майнового лізингу з ТОВ «НЛК «Люкскар» недійсним та стягнення коштів (5 годині). В той же час, вказана квитанція не містить відомостей хто являється виконавцем наданої послуги, підтвердження повноважень останнього на здійснення вказаних дій, у зв'язку з чим вказана квитанція не може бути прийнята судом в якості підтвердження понесених судових витрат на правовому допомогу. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСКАР» про захист прав споживача, визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial