Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів, [PERSON] та [PERSON] , в якому просить суд: ухвалити судове рішенням, яким вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] , та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] щодо користування, проживання та вселення його в (до) квартирою (і, у) [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів у солідарному порядку. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 22.03.2020 р. його батько, [PERSON] , діючи за довіреністю від імені діда, [PERSON] , змінив вхідні замки на дверях у квартирі [ADDRESS] , не впускає позивача до неї, не дивлячись на те, що позивач у вказаній квартирі зареєстрований у встановленому законом порядку з 07.02.2013 р. зі згоди її власника - [PERSON] . Позивач проживає у спірній квартирі з 1997 року. 15.03.2020 р. у позивача виник конфлікт із відповідачем-2, [PERSON] , в ході якого останній влаштував сварку та висловлювався нецензурною лайкою, у зв`язку з чим позивач викликав поліцію. 17.03.2020 р. до позивача додому разом із працівниками поліції приїхав відповідач-1, [PERSON] . Цього ж дня дільничним офіцером поліції Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Федорченком С.В. було винесено позивачу терміновий заборонний припис стосовно кривдника із забороною в будь-який спосіб контактувати з [PERSON] строком на 10 діб, з 16.00 год. 17.03.2020 р. до 16.00 год. 27.03.2020 р. Вказаний терміновий заборонний припис стосовно кривдника позивачем оскаржено у судовому порядку. 18.03.2020 р. з боку відповідачів на позивача, [PERSON] , здійснювався психологічний тиск та погрози фізичної розправи, було викрадено з його кімнати грошові кошти, у зв`язку з чим позивач змушений був викликати поліцію. 19.03.2020 р. відповідач-2, [PERSON] , разом із поліцією приїхав за місцем проживання позивача та став виганяти його із квартири. 22.03.2020 р. шляхом демонтажу дверей відповідач-2, [PERSON] , потрапив у квартиру та вигнав позивача із неї, у зв`язку з чим останній не може потрапити до місця свого проживання. 21, 23 та 24 березня 2020 року позивач звертався із заявами до поліції, у зв`язку з перешкоджанням йому у праві користування квартирою, та просив вжити заходи реагування до відповідачів. На даний час у вказаній квартирі проживає відповідач-2, [PERSON] , разом із своєю дівчиною. Місце перебування відповідача-1, [PERSON] , позивачу не відоме. На думку позивача, своїми діями відповідач-2 намагається заволодіти квартирою. Вказані дії відповідачів порушують житлові права позивача на проживання у помешканні, що є підставою для звернення до суду за їх захистом. УхвалоюДніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 29 травня 2020 року від позивача надійшла заява про виклик та допит свідків. 02 червня 2020 року до суду надійшла заява позивача про приєднання доказів. Ухвалою суду від 22 червня 2020 року за клопотанням позивача залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням співвідповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІНФОРМ». Цього ж дня ухвалою суду постановлено про розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІНФОРМ» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. 22 липня 2020 року до суду від відповідача-1, [PERSON] , надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині заявлених до нього позовних вимог, у зв`язку з відсутністю предмету спору. 10 серпня 2020 року до суду від відповідача-3 ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ», в особі директора Чорного Вадима Володимировича, надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні, оскільки заявлені позовні вимоги не визнає з наступних підстав. Вважає, що позовна вимога про вселення позивача до квартири, власником якої є ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ», матиме обмежувальний характер у разі її задоволення, оскільки це позбавить власника права користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позовна заява не містить будь-яких обґрунтувань та доказів, на підставі яких позивач має право користуватися квартирою, яка належить ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ». Крім того, у позові відсутні будь-які позовні вимоги саме до відповідача-3 - ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ». 11 серпня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача-2, [PERSON] , на позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Так, між відповідачем-2, [PERSON] , та відповідачем-1, [PERSON] , як власником квартири [ADDRESS] , було укладено договір оренди житлового приміщення від 20.01.2013 р., однією з умов якого було зобов`язання відповідача-1 тимчасово зареєструвати у ній позивача, [PERSON] , який є пасинком відповідача-2. 10.12.2020 р. відповідач-2 отримав вимогу відповідача-1 про розірвання договору, з проханням зняти з реєстрації позивача, та звільнити приміщення до 05.02.2020 р. Позивачем надана недостовірна інформація щодо родинних зв`язків сторін, оскільки відповідач-1 не є рідним дідом позивача, отже позивач не є членом сім`ї колишнього власника майна. Крім того, сам відповідач-2, [PERSON] , не є біологічним батьком позивача, [PERSON] , якого він виховав, а є його вітчимом. У лютому-березні 2020 року позивач навмисно провокував конфліктні ситуації з власником квартири, викликав поліцію, маючи намір у майбутньому заволодіти цим майном. 22.03.2020 р. позивач, [PERSON] , неправомірно не впустив відповідача-2, [PERSON] , як представника власника, [PERSON] , до квартири, у зв`язку з чим 23.03.2020 р. відповідач-2, за згодою власника квартири, зрізав двері та замінив замки. Через намір відповідача-1 продати належну йому квартиру, позивач створював йому нестерпні умови життя, вчиняв домашнє насильство, доказом чого є терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 17.03.2020 р. У зв`язку з чим, відповідач-1 змушений був залишити власне житло та переїхав до сина у м. Дніпро, а на ім`я відповідача-2 він видав довіреність від 20.03.2020 р., якою доручив продати квартиру. Знаючи про намір відповідача-1 продати квартиру, позивач чинив йому перешкоди, чим порушував його права власника. На думку відповідача-2, наявні у матеріалах справи, докази свідчать про вчинення саме позивачем своїми протиправними діями перешкод відповідачу-1 у користуванні та розпорядженні його майном. Особистих речей позивач у квартирі немає, там проводиться капітальний ремонт. 28 серпня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача-1, [PERSON] , на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначив, що фотокопію позовної з додатками він отримав 05.08.2020 р., від відповідача-3, ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ». У своєму відзиві [PERSON] підтвердив обставини, що були викладені у відзиві відповідачем-2, [PERSON] , та послався на аналогічні доводи та підстави для відмови у позові, що були викладені у відзиві на позов відповідачем-2. Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року визнано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. необґрунтованою, у задоволенні заяви відмовлено. Цього ж дня, ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1, [PERSON] , про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині заявлених позовних вимог до [PERSON] ; закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІНФОРМ» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі; в судове засідання викликано сторони по справі та свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 02 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання відповідача-1, [PERSON] , про розгляд справи без його участі. У своїй заяві від 03.02.2021 р. позивач просить суд не допитувати свідків [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні позивач, [PERSON] , підтримав заявлений позов та просив його повністю задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково зазначив, що з 1998 року він проживав у квартирі разом з бабусею та дідусем. У 2015 році, після смерті бабусі, між відповідачем-2, батьком позивача, та відповідачем-1, дідом позивача, почалися сварки щодо квартири. Близько 4 років позивач жив сам у квартирі з відповідачем-1, працював та забезпечував себе і діда. Відповідач-2 хотів продати квартиру, однак позивач відмовляв діда від цього, через що між ними почалися сварки та конфлікти. Позивач викликав поліцію, таким чином хотів пояснити, що непотрібно продавати квартиру, однак дід його невірно зрозумів, викликав відповідача-2, надав йому довіреність на квартиру. Після цього відповідач-2 почав влаштовувати сварки, чинив психологічне насильство, погрожував, викидав речі позивача у коридор. Відповідач-2 зрізав двері у квартирі, замінив замки та викинув позивача з неї. Не дає позивачу проживати у квартирі, де він прожив усе життя та зареєстрований. Відповідач-2 заявив, що тепер квартира у власності ТОВ «УКРАЇНА ІНФОРМ», виведена з житлового фонду і є активом товариства. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з позивачем близько чотирьох років та знає, що він проживав у квартирі по [ADDRESS] , разом з дідусем, та була у нього в гостях. Бабуся померла, а батько позивача проживав окремо. Позивач ніс усі витрати по утриманню квартири, доглядав за дідом, був йому вдячний. Свідку відомо, що між онуком та дідом виникали конфлікти, з огляду на похилий вік останнього. Батько позивача налаштовував діда проти онука. Сам дід мав мінливий настрій. З березня 2020 року позивач, через дії відповідача-2, не може проживати у квартирі. При цьому, [PERSON] не була безпосереднім свідком того, що відповідачі не допускали позивача до квартири, чинили йому перешкоди. Свідок, [PERSON] , у судовому засіданні показала, що проживає у будинку [ADDRESS] та знає позивача з 1998 року, коли заселилася до будинку. Він проживав разом із бабусею та дідусем. Батько з ними не жив. Коли бабуся померла, у позивача почалися неприємності. Свідок бачила, що батько виставив сина з квартири з речами на вулицю, виніс його речі до консьєржа. Також позивач їй показував відео, як батько викидав його речі та меблі з квартири. Зараз позивач не проживає у квартирі не зі своєї волі. Однак особисто [PERSON] не була свідком подій, як відповідач-1 або відповідач-2 не впускали позивача до квартири чи виганяли з неї, також вона не була свідком сварок чи конфліктів між ними. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає у будинку [ADDRESS] та знає, що позивач у спірній квартирі проживав з бабусею з однорічного віку. Останні чотири роки позивач проживав у квартирі з дідусем, доглядав за ним. Відповідача-2 за весь час вона бачила не більше п`яти разів. Позивач не проживає у квартирі не зі своєї волі. [PERSON] бачила у під`їзді речі позивача, однак яким чином вони там опинилися, вона не бачила, свідком будь-яких подій, що сталися за участю сторін по справі, не була. Свідок, [PERSON] , у судовому засіданні показав, що проживає у будинку [ADDRESS] , та знає, що позивач від народження проживав у спірній квартирі разом з бабусею та дідусем. Після смерті бабусі позивач залишився проживати з дідусем. Батька позивача свідок за весь час не бачив. Позивач не зі своєї волі не проживає у квартирі, а у зв`язку з тим, що батько викинув з квартири всі його речі, вони лежали біля консьєржа. Однак свідком вказаної події або будь-яких інших конфліктних ситуацій сторін [PERSON] не був, як позивача вигнали з квартири та не пускали до неї не бачив. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , з 07 лютого 2013 року зареєстрований за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.6-7). За матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідачі-1, 2 перебувають у родинних відносинах, оскільки позивач, [PERSON] , є сином відповідача-2, [PERSON] , та онуком відповідача-1, [PERSON] , який у свою чергу є батьком відповідача-2. 12 січня 1996 року квартира [ADDRESS] була придбана у приватну власність відповідачем-1, [PERSON] , за договором міни квартири, що був посвідчений, Одарченко Н.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 165 (т. 1 а.с. 14). Технічні характеристики вказаної квартири убачаються з технічного паспорту, виготовленого станом на 29.08.2016 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації. (т. 1 а.с. 16-18). 20 січня 2013 року між [PERSON] , як власником житла та орендодавцем, та [PERSON] , як орендарем, було укладено договір оренди житлового приміщення (кімнати) № 1, за умовами якого орендодавець надав орендареві й членам його родини, а саме [PERSON] та [PERSON] , в користування строком на 2 роки та чотири місяці кімнату, загальною площею 14,5 кв.м, у квартирі [ADDRESS] . Також умовами договору передбачено, що орендодавець тимчасово зареєструє у вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 203). У березні 2020 року позивач звернувся до Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві з заявами щодо перешкоджання йому у праві користування майномза адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.33-38). 28 квітня 2020 року між [PERSON] , продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІНФОРМ», покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Верповською О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за яким продавець передає належну йому на праві приватної власності квартиру під номером [ADDRESS] у власність покупця, а покупець приймає у власність квартиру та зобов`язується сплатити за неї передбачену цим договором грошову суму продавцю (т. 1 а.с. 115-120). Відповідно до Витягу № 207721040 від 28.04.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер: 2074155980000, яким є квартира [ADDRESS] , за номером запису про право власності/довірчої власності: 36356630 від 28.04.2020, на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1089, виданий 28.04.2020 Верповською О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52083317 від 28.04.2020 13:08:59, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, є Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІНФОРМ», код ЄДРПОУ: 41605577, форма власності - приватна (т. 1 а.с. 63). Судом встановлено, що відповідач-2 змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, у зв`язку з чим позивач не має доступу до свого житла, де він зареєстрований за місцем проживання. Вказана обставина визнається відповідачем у відзиві. Крім того, судом враховуються покази свідків, які були допитані у судовому засіданні, та показали, що позивач не проживає у спірній квартирі не з власної волі. Слід зазначити, що відповідачами не заперечується та обставина, що позивач дійсно не може потрапити до квартири, в якій зареєстроване його місце постійного проживання, однак відповідач-3 вважає, що після переходу до нього права власності на квартиру, попередній власник квартири втрачає право на користування квартирою та після зміни власника втрачають право користування квартирою і члени його сім`ї, зокрема позивач. Приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Приписами ч.1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідач-3, як на підставу для відмови в задоволенні позову, посилається на те, що його права як власника житла врегульовані, зокрема, вимогами ст. 319 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. А також вказує на положення ч. 2 ст. 321 ЦК України, яка прямо зазначає, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд, погоджуючись з доводами відповідача-3 щодо непорушності права приватної власності та недопущення протиправного позбавлення права власності чи обмеження у його здійсненні, однак враховує відсутність у матеріалах справи будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження правомірності примусового виселення позивача із займаного житла. Вказані обставини, дають підстави суду встановити, що примусове виселення позивача із житлового приміщення було здійснено за відсутності законних на те підстав, оскільки чинним законодавством України примусове виселення можливе тільки у судовому порядку, чого, в даному випадку, здійснено не було, а відтак, житлові права позивача були порушені і тому вони підлягають судовому захисту шляхом вселення позивача в квартиру за його зареєстрованим місцем проживання. Водночас судом враховується, що ні відповідач-1, [PERSON] , ні відповідач-2, [PERSON] , до яких заявлено вимогу про зобов`язання не чинити позивачу перешкоди щодо користування, проживання та вселення його в (до) квартирою (і, у) [ADDRESS] , на час вирішення цього спору не є власниками зазначеної спірної квартири, відповідно підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України2 (№ 63566/00; пункт 23) та 2Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо його примусового виселення із займаної квартири без законних на то підстав, знайшли своє підтвердження, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] . В іншій частині - позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат в порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи наведене та

Outcome: partial