Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] про накладення стягнення на спадкове майно, в якому (позові) просив: - накласти стягнення у рахунок погашення заборгованості боржника [PERSON] , померлого [INFO] , перед [PERSON] за договором позики, укладеним 26.08.2013, в розмірі 208000,00 грн., на спадкове майно спадкоємця - [PERSON] , а саме: земельну ділянку площею 7,312 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 136804235219, розташовану за адресою: Кіровоградська. обл., Долинський район, Олександрівська сільська рада. Кадастровий номер 3521980400:02:000:0398, яка належить до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2080,00 грн. за подання позову, а також на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та [PERSON] 26.08.2013 був укладений договір позики на суму 208000,00 грн., які останній отримав відповідно до наданої ним розписки, та які за умовами договору повинен був повертати рівними частками по 4250,00 грн. кожного поточного року до 31 грудня. [PERSON] помер [INFO] і за життя не здійснив жодного платежу з повернення позики.10.08.2020 ним було направлено приватному нотаріусу, яким було заведено спадкову справу, вимогу (претензію) про обов`язок спадкодавця на суму 208000,00 грн. Листом нотаріуса йому було повідомлено, що його вимогу прийнято та згідно зі ст. 1281 ЦК України надіслано до спадкоємців, які прийняли спадщину. Зазначив, що спадкоємці, що прийняли спадщину, зобов`язані сплатити йому борг у сумі 208000,00 гри., відповідно до договору позики від 26.08.2013, у межах вартості майна, одержаного у спадщину одноразовим платежем незалежно від настання строку його виконання. Також зазначив, що спадкоємцем [PERSON] є відповідач - [PERSON] , яка прийняла спадщину на підставі заповіту, та яка, отримавши від нотаріуса заявлену позивачем претензію, добровільно її не виконала. Єдиним майном, яке увійшло до складу спадщини є належна спадкодавцеві [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту про право приватної власності на землю ІУ-КР №006305 від 16.01.2001 земельна ділянка (кадастровий номер 3521980400:02:000:0398) вартість якої відповідно до нормативної грошової оцінки становить 151437,46 грн. Одночасно з пред`явленням позову позивачем до суду подано заяву про забезпечення зазначеного позову та заяву про витребування доказів. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 26.08.2020 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову у справі, а саме: накладено арешт на вищезазначену земельну ділянку; заборонено її відчуження; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав (щодо реєстрації, перереєстрації тощо) відносно цієї земельної ділянки. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 31.08.2020 зазначений вище позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом із постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження у справі, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Шумейко І.Ю. належним чином посвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Відповідачем подано відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 24.11.2020 за вх. № 5182/20, в якому остання просила відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю. Судом, за клопотанням відповідача, було продовжено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву та прийнято зазначений відзив. Свої заперечення проти вимог позивача відповідач, у межах пред`явленої позивної вимоги, обґрунтовувала тим, що позивачем не доведено належність земельної ділянки (кадастровий номер 3521980400:02:000:0398) спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , що унеможливлює накладення стягнення на неї у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед позивачем за договором позики від 26.08.2013. Стверджувала, як рідна сестра померлого [PERSON] , про те що останній великих коштів, зокрема, у розмірі 208000,00 грн. ніколи не мав, а договір позики від 26.08.2013 між позивачем та її братом був оформлено шляхом використання позивачем скрутного становища її брата. Зазначила, що насправді її брат отримав від позивача лише 35200,00 грн. за умови, що він надає ці кошти у рахунок майбутніх орендних плат за землю за декілька років наперед. Таку саму схему позивач одночасно застосував і до її мати [PERSON] . Її брат та мати ніколи розписок не писали і не обізнані в юридичних питаннях, вони повірили, що розписка - це лише папірець. Також зазначила, що окрім договору та розписки брат, як і їх мати, підписали у 2013 році за наведених вище обставин додаткові угоди про продовження строку дії договорів оренди земельних ділянок на 49 років та заповіти на належні їм земельні ділянки. Вважає, що, договір позики від 26.08.2013 було укладено сторонами фіктивно без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, з метою привласнення позивачем земельної ділянки, яка належала за життя [PERSON] , а тому позивач не має права вимагати від неї виконання боргового зобов`язання за зазначеним договором. Ухвалою від 11.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. За клопотанням відповідача викликані у судове засідання свідки [PERSON] та [PERSON] . Позивач не скористався правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву, що підтверджено представником останнього у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Ямковий В.І., який діє на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 10.08.2020, що підтверджено ордером на надання правничої допомоги серія АЕ № 1034815 (свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 0969), який не заперечував проти розгляду справи у судовому засіданні за відсутності позивача, підтримав позицію позивача, інтереси якого він представляє, викладену у позовній заяві, з обґрунтуванням, аналогічним викладеному у ній, позов просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] , яка не заперечувала проти розгляду справи у судовому засіданні за відсутності позивача, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію аналогічно викладеному у відзиві на позовну заяву. Додатково, по суті справи у підтвердження своєї позиції щодо заперечення проти позову, пояснила, що перехідними положеннями Земельного кодексу України встановлено мораторій на продаж та інше відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а тому накладення стягнення на спадкове майно у вигляді земельної ділянки сільськогосподарського призначення не можливе. Крім того, зазначила, що наразі нею не отримано свідоцтво про право на спадщину, а тому вимога до неї позивача є безпідставною. Додатково щодо договору позики та розписки повідомила, що на них дата зазначена не її братом та неконкретизоване місце їх укладання та написання. Крім того, зазначила, що позивачем надано документ про нормативно грошову оцінки землі на суму 151437,46 грн., що не є її ринковою вартістю. На уточнюючі питання пояснила, що їй не відомо про те, чи повертав її брат [PERSON] позивачу позичені кошти, а також повідомила, що їй невідомо чи звертався її брат за життя до суду із позовом про визнання договору позики, укладеного між ним та позивачем недійсним, та повідомила, що вона до суду із таким позовом не зверталась. Від виклику у судове засідання та допиту свідка [PERSON] відповідач відмовилась. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , яка, як повідомила остання у судовому засіданні, вважає позивача своїм ворогом, а відповідач є її донькою, з якою у неї хороші сімейні стосунки, - надала суду показання про таке. У їх сім`ї було скрутне матеріальне становище - помер її старший син, були борги, менший син потрапив у лікарню. Вона подзвонила [PERSON] та попросила його запозичити грошей, на що той спочатку відмовився, але згодом погодився. Вона разом з сином ( [PERSON] ) приїхали до [PERSON] де у нотаріуса написали заповіти на ім`я останнього, а потім у бухгалтерії кожен окремо написали розписки про запозичення коштів по 208000,00 грн., але у дійсності [PERSON] дав їм лише приблизно по 36000,00 грн. та вони передали йому акти на землю і ще вони підписали якісь пусті листи бо їм пояснили, що так треба. Вони домовились, що кошти будуть повертати [PERSON] за рахунок орендної плати за землю. Як минули 2013-2016 роки вона від свого імені та від імені свого сина звернулась до [PERSON] за грошима за оренду землі, однак він більше коштів не давав. Коли помер її син вона знову звернулась до [PERSON] за грошима на поховання, але він їй відмовив. На уточнюючі питання пояснила, що вона не зверталась до суду із позовом про визнання договору позики укладеного між нею та [PERSON] недійсним бо вважала, що це буде безрезультатно і їй не відомо чи звертався її син за життя до суду із таким позовом. Також на питання представника позивача повідомила, що син за життя не видавав їй довіреність на представлення його інтересів. [PERSON] з вимогою до її сина про повернення боргу не звертався. На час укладення договору позики і згодом до смерті її син не страждав на будь-які психічні захворювання. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача та свідка, дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач,виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено таке. Відповідно до письмового договору, наданого позивачем, 26.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 208000,00 грн. За умовами зазначеного договору [PERSON] узяв на себе зобов`язання повертати суму позики рівними частками шляхом сплати по 4250 грн. кожного поточного року до 31 грудня до повного погашення всієї суми позики (п. 3 договору), або повернути суму позики у повному обсязі, чи її частину протягом 30 календарних днів від дня пред`явлення такої вимоги позичальником (п. 4 договору). Згідно з умовами п. 7 зазначеного договору після повного повернення боргу, позикодавець повинен видати позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Відповідно до наданої позивачем письмової розписки від 26.08.2013 [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 208000,00 грн. та підтвердив взяте на себе зобов`язання щодо повернення зазначених коштів частинами по 4250,00 грн. щороку до 31 грудня до повного погашення. Також підтвердив, що позика повинна бути повернута на першу вимогу [PERSON] . Слід відзначити, що відповідачем при висуненні зауважень щодо дати, зазначеної у договорі і розписці, та посилання на не конкретизацію місця їх укладання та написання, а також посилання на юридичну неграмотність свого брата - [PERSON] , фактично не заперечується укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики грошових коштів та їх тримання [PERSON] . Однак, відповідач зауважує на те, що до таких дій її брата спіткало скрутне матеріальне становище і категорично не погоджується з розміром запозичених коштів, стверджуючи, що її братом від [PERSON] було отримано лише 35200,00 грн. Саме таку позицію відповідача підтвердила й свідок [PERSON] . З огляду на зазначене судом відзначається, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Однак, у ході розгляду справи відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження недійсності укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики. Поряд цим, судом відзначається, що відповідач не була стороною договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] , та не виконувала посередницьку функцію по передачі між ними грошей, а отже не можу достеменно знати та стверджувати про розмір переданих за такою домовленістю між останніми грошових коштів. Твердження відповідача про менший розмір переданих за договором позики коштів є лише її припущенням, яке об`єктивно нічим не підтверджено та не спростовує факту передачі суми коштів, обумовленої умовами договору. При цьому, покази свідка [PERSON] , надані нею на підтвердження доводів відповідача, суд оцінює критично враховуючи родинні відносини між ними та неприязні відносини з позивачем, що вказує на її зацікавленість у результаті розгляду справи. Крім того, враховуючи правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, слід відзначити, що письмова форма договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є доказом не лише факту укладення договору, але й фактичної передачі та отримання зазначеної у договорі грошової суми. Щодо виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики від 26.08.2013 перед [PERSON] , а саме повернення запозичених грошових коштів у сумі 208000,00 грн. судом відзначається, що згідно з положеннями ст. 218 ЦК України заперечення факту виконання правочину повинно доводитися письмовими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків. Саме оригінал розписки, який знаходиться у кредитора, як раз і доводить той факт, що зобов`язання боржника із повернення боргу не виконано. Крім того, судом відзначається, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання боржником [PERSON] зобов`язання щодо повернення грошових коштів кредитору [PERSON] відповідно до укладеної між ними угоди позики повністю у розмірі 208000,00 грн. або частково. Також судом встановлено, що після смерті [PERSON] [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ) залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 7,312 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 136804235219, розташованої за адресою: Кіровоградська. обл., Долинський район, Олександрівська сільська рада, кадастровий номер 3521980400:02:000:0398, яка належить до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, - право власності на яку, окрім наявної у матеріалах справи копії державного акту про право приватної власності на землю ІV-КР №006305 від 16.01.2001, підтверджено нотаріально посвідченим заповітом [PERSON] від 05.09.2005, зареєстровано у реєстрі за № 733, наявним у матеріалах спадкової справи № 13/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Наявність іншого належного спадкодавцю за життя майна сторонами не доведено. Відповідно до матеріалів зазначеної спадкової справи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , з урахуванням відмови [PERSON] від прийняття обов`язкової частки спадщини за законом (заява [PERSON] від 25.02.2020), є [PERSON] , яка 25.02.2020 звернулась до приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Шумейко І.Ю. із заявою про прийняття спадщини, а отже відповідно до умов ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. 10.08.2020 [PERSON] було направлено на адресу приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Шумейко І.Ю., у межах вищевказаної спадкової справи, вимогу (претензію)про обов`язок спадкодавця [PERSON] на суму 208000,00 грн. Відповідно до даних листа приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Шумейко І.Ю. від 10.08.2020 за вих. № 103 зазначену вище вимогу [PERSON] було прийнято та відповідно до ст. 1281 ЦК України надіслано спадкоємцю, які прийняли спадщину - [PERSON] , яка її отримала 15.08.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно з\~положеннями ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~1281\~ЦК України\~спадкоємці зобов`язані\~повідомити кредитора\~спадкодавця про\~відкриття спадщини,\~якщо їм\~відомо про\~його борги,\~та/або\~якщо вони\~спадкують майно,\~обтяжене правами\~третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. З огляду на вказане суд констатує, що кредитором [PERSON] не порушено строк, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України для пред`явлення вимоги до спадкоємця [PERSON] якою було прийнято спадщину після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, зі смертю боржника [PERSON] зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики від 26.08.2013 включаються до складу спадщини. Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За встановлених судом обставин справи та позиції сторін у справі суд констатує, що вимоги кредитора [PERSON] спадкоємцем [PERSON] не задоволена шляхом одноразового платежу, і наявність домовленість між ними про інше судом не встановлено. Щодо неотримання спадкоємцем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, судом відзначається таке. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.04.2018(справа № 645/3265/13-ц, провадження № 61-5552свп18). Щодо розміру вартості земельної ділянки, слід відзначити, що для оцінки земель для випадків спадкування застосовуються правила ч. 5 ст. 5 Закону України «Про оцінку земель», тобто для таких цілей земля оцінюється за нормативною грошовою оцінкою, яка згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер 3521980400:02:000:0398) Відділу у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області становить 151437,46 грн. Суд, ухвалюючи дане рішення у справі, враховує положення ст. 10 ЦПК України за якими суд, зокрема, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно зі сталою практикою ЄСПЛ щодо принципів належного здійснення правосуддя у рішеннях судів повинні бути відповідним чином викладені мотиви, які лежать в основі цих рішень. При цьому, ЄСПЛ виділяє декілька цілей мотивування судових рішень. По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести передусім сторонам, що суд справді почув їхні позиції, а не проігнорував їх. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати судовий контроль за правосуддям. Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції,суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити в судовому рішенні. ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки у рішеннях. Втім, ЄСПЛ також наголошує, що ця вимога не означає обов`язок суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи. Однак така свобода національних судів у сфері оцінки доказів, аргументації й мотивування судових рішень не повинна сприйматися як дозвіл для суду поводитися з доводами свавільно й на власний розсуд та без наведення відповідних мотивів визначати чи заслуговує будь-який довід сторони того, щоб бути окремо прокоментованим у судовому рішенні. Навпаки, така дискреція зобов`язує суд у кожній конкретній справі надзвичайно ретельно підходити до оцінки всіх без винятку доказів і доводів якраз для того, щоб визначити з них ті, що обов`язково потребують особливої уваги та наведення у рішенні відповідних аргументів «за» чи «проти» їх прийняття. Як правило, ЄСПЛ оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду з огляду на наявність у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті тих доказів і доводів, які, на думку ЄСПЛ, є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та, як мінімум, могли вплинути на результат розгляду справи. Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у поданих заявах по суті справи та оголошенні у судовому засіданні, доводи окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі доводи не вимагають детальної відповіді або спростування. За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи обсяг боргових зобов`язань спадкодавця [PERSON] та беручи до уваги, що після його смерті спадщину, розмір якої не перевищує розмір боргових зобов`язань позичальника, прийняла відповідач [PERSON] , яка вимогу кредитора шляхом одноразового платежу не задовольнила, суд дійшов висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на спадкове майно у натурі є обґрунтованою і такою, що у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичних осіб, тому така вимога підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат у частині витрат по сплаті судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи що позов задоволено повністю, - суд дійшов висновку, що судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 2080,00 грн., слід стягнути на користь позивача з відповідача частково з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду помилково визначено ціну позову у розмірі 208000,00 грн., оскільки, дійсна ціна даного позову, виходячи із нормативно грошової оцінки земельної ділянки, становить 151437,46 грн. Такими чином, на користь позивача з відповідача слід стягнути частину судових витрат по сплаті судового збору, у розмірі 1514,37 грн., а суму переплати судового збору у розмірі 565,63 грн. на підставі ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» повернути позивачу. Питання щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, враховуючи зроблену, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів у справі представником позивача заяву про надання суду доказів понесення позивачем таких витрат, - слід вирішити у судовому засіданні, яке слід призначити з урахуванням надання позивачу строку для подачі доказів на підтвердження розміру понесених ним судових витрат зазначеного виду. Вирішуючи питання щодо чинності застосованих судом ухвалою від 26.08.2020 у справі № 388/961/20 (провадження № 2-з/388/19/2020) заходів забезпечення позову судом відзначається, що відповідно до ч. 7, ч. 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: approved