Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS], визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, яке видано на його колишню дружину та синів, без врахування позивача, усунути перешкоди в користуванні цією квартирою та вселити його в квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира [ADDRESS], яку він отримував на підставі ордеру у 1986році на сім»ю з 4-х осіб, була приватизована відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] без згоди позивача та участі в приватизації житла. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Також, відповідачі перешкоджають йому у проживанні та користуванні квартирою, у якій позивач зареєстрований. Відповідачем [PERSON] був поданий зустрічний позов до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], з підстав, що він вибув на інше місце проживання. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що одразу після розлучення у 1992 році позивач забрав свої речі і виїхав проживати до іншої жінки в с.Мощин Києво-Святошинського району, з якою перебуває в цивільних шлюбних відносинах. Спірною квартирою не цікавився, за комунальні послуги не сплачував. Але позивач з 1992р. не ставила питання про визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Відповідач [PERSON] також подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування вказаною квартирою, але з інших підстав, в порядку ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що одразу після розлучення батьків, батько виїхав із квартири та втратив до неї будь-який інтерес. Син зробив в квартирі ремонт, поміняв замки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Зазначила, що з 2014 року відповідачі неодноразово звертаються до суду із метою визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання у даній квартири. Також додала, що приватизація квартири є незаконною, оскільки на момент зняття позивача з реєстрації в даній квартири діяла Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.07.2015 року, якою було зупинено виконання рішення апеляційного суду м.Києва від 25.06.2015 року до закінчення касаційного провадження, та пізніше, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року задоволено касаційну скаргу позивача, якою рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.04.2015 року по справі 758/10062/14-ц відмовлено [PERSON] у визнанні [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, в цей час приватизація має відбутись з урахуванням чотирьох осіб, включаючи його самого. Та, оскільки позивач у даній квартирі знов зареєстрований, він має право на проживання у квартирі, але відповідачі умисно не надають ключі від квартири, не надають доступ та чинять перешкоди, не бажають його бачити та вирішити спір щодо компенсації належної частки позивачу в разі неможливого проживання в одній квартирі. Представник позивача просила відмовити в задоволенні зустрічних позовів , вважаючи їх необґрунтованими та надуманими, надала письмові заперечення. Відповідачі за первісним позовом та їх представники [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, та просили задовольнити вимоги, викладені у зустрічних позовних заявах. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснила, що після розлучення у 1992р. відповідач уїхав проживати до іншої жінки. Втім, уточнила, що до 2002р. він іноді приходив та відкривав двері своїми ключами, а після того, як в стані сп'яніння впав біля дверей, тому вона забрала ключі, в подальшому не віддавала. Пояснила, що в 2012р. вони разом ходили до органів приватизації, щоб приватизувати на 4-х осіб, але відповідач відмовився оформити особовий рахунок квартири на дітей, тому не подали заяви на приватизацію. Представник Подільської районної в м. Києві державної адміністрації та представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти позову, просили ухвалити рішення у відповідності до чинного законодавства України. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. На підставі ордеру [NUMBER] від 17.02.1986р., виданого Виконавчим комітетом Подільської ради народних депутатів м.Києва, трьохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 67,1 кв.м., надана [PERSON] на сім»ю з 4-х осіб ( він, дружина [PERSON], та двоє дітей [PERSON], [PERSON].). Шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] був розірваний у 1992р. та спільне майно розподілено.( а.с.8,9) Згідно із ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 8 цього Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.04.2015 року по справі 758/10062/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено.( а.с.12-15 т.1). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2015 задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано рішення першої інстанції, ухвалено нове, яким позов задоволено, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Не зважаючи на ухвалу ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.07.2015 року, якою зупинено виконання рішення апеляційного суду м.Києва від 25.06.2015 року до закінчення касаційного провадження ( а.с.16), відповідачі зняли з реєстрації позивача та звернулись до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із відповідною заявою на приватизацію квартири на 3-х осіб. Згідно розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.09.2015 року № 274, спірна квартира була приватизована на трьох відповідачів та видане Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 30.09.2015 року відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Даний факт відповідачами визнаний. Як пояснила відповідач [PERSON], їй не було відомо про існування ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.07.2015р., і тому вважаючи, що рішення Апеляційного суду набрало законної сили, підлягає зверненню до виконанню, зняла з реєстрації відповідача 24.07.2017р., в подальшому отримала в канцелярії Подільського райсуду м.Києва 05.08.2015р. завірену копію рішення, їй не повідомили, що є касаційна скарга . Тому вона з синами приватизували квартиру на трьох осіб. Таким чином, на момент приватизації квартири існувало рішення Подільського районного суду від 21.04.2015 року, залишене в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року, проте відповідачі приватизували квартиру без врахування позивача. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, суд приходить до висновку, що позивач позбавлений був можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, оскільки приватизація відбулась без його відома та згоди, також він позбавлений права на проживання у даній квартирі, де він є зареєстрованим, реєстрація поновлена з 16.01.2016р.( а.с.19), оскільки відповідачі свідомо не надають доступ до квартири, про що неодноразово повідомляли у судових засіданнях, не бажають його бачити, як пояснювала відповідач, оскільки він покинув сім'ю та розлучився з нею, не допомагав дітям коли вони були неповнолітніми, приходив додому в стані алкогольного сп'яніння. Тобто, пояснення та поведінка відповідача зводяться до з'ясування та згадування причин розірвання шлюбу. Покази свідків, які допитані в суді за клопотанням відповідача, не спростовують та не підтверджують обставин справи щодо приватизації, про те, що він виїхав в інший населений пункт на постійне місце проживання до іншої жінки їм відомо виключно зі слів відповідача. Так, свідок [PERSON] - сусідка відповідачів, яка з 1986р. проживає в цьому будинку, пояснила, що позивач після розлучення у 1992р. пішов до іншої жінки. Свідку це відомо зі слів [PERSON]. Свідок бачила у 1992р. як [PERSON] виносив книги, але куди він їх ніс свідку невідомо. Також свідок пояснила, що відповідач погасила заборгованість за комунальні послуги, оскільки в під'їзді висів список боржників мешканців будинку за несплату за комунальні послуги. Свідок [PERSON] , яка є подругою відповідача [PERSON], пояснила, що часто починаючи з 2002р., буває в гостях у [PERSON], приблизно 1-2 рази на тиждень, [PERSON] живе одна з дітьми. Свідок залишалась іноді в них ночувати, у великій кімнаті, не бачила там речей її колишнього чоловіка. [PERSON] розказувала свідку, що після розлучення у 1992р. її чоловік забрав свої речі та пішов до іншої жінки. Але позивача особисто свідок ніколи не бачила. Яким чином відбувалась приватизація квартири свідку нічого не відомо, їй повідомила [PERSON] вже після того як приватизація відбулась. Також свідок помітила, що у 2014р. відповідачі замінили замки на вхідних дверях квартири. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою, пояснила, що сім'ю [PERSON] знає з 1986р. Позивача з кінця 1990-х років не бачила, періодично буває у них в гостях, заходила переважно у вечірній час , щоб скористатись телефоном, оскільки у них в квартирі є міський телефон. Також свідок підтвердила, що на початку 2000-х років в під»їзді будинку висів список боржників за комунальні послуги і [PERSON] погасила велику заборгованість. Свідок помітила, що замки в їх квартирі замінені, з якого часу не пам»ятає. Свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] з 1970р., була присутня в суді коли вони розірвали шлюб. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що позивач після розлучення виїхав до іншої жінки. Також зі слів [PERSON] свідку відомо, що з 2002р. по 2014р. позивач в квартирі не з'являвся, а потім став приходити в нетверезому стані, стукав у двері, щоб його впустили і викликав поліцію. Свідку не відомо щодо приватизації квартири та про те, що позивач знов зареєстрований на даний час в квартирі. Свідки, допитані за клопотанням позивача, підтверджують факт того, що позивачу з 2012р. чиняться перешкоди в користуванні квартирою, відповідачі змінили замки. Свідок [PERSON], яка є сестрою позивача, пояснила, що після розлучення, позивач продовжував проживати в спірній квартирі, іншого постійного місця проживання у нього немає. Останні 5 років проживає у свідка або в іншої сестри, а влітку на дачі. Відповідачі змінили замки, не хотять його бачити. Свідку відомо, що брат ніколи не проживав в с.Мошин, він лише допомагав жінці на ім'я [PERSON] перевозити речі, і бачила брата з цією жінкою на весіллі їх племінниці, більше свідок не бачила цієї жінки. Також брат звертався до дільничого інспектора з заявою, що йому перешкоджають в користуванні квартирою. Крім того, свідку відомо, що позивач зібрав необхідні документи та разом з [PERSON] вони ходили оформлювати заяви на приватизацію, та вона поставила умови, щоб особовий рахунок перевести на сина, на що брат не погодився, він хотів спочатку приватизувати квартиру на 4-х осіб, а потім оформити на сина. Тому між ними виник спір. Свідок [PERSON], яка є сестрою позивача, пояснила, що її брат отримав спірну квартиру на сім'ю з 4-х осіб, пропрацював 45 років на заводі, доброзичливий, завжди всім допомагав, коли вийшов на пенсію за віком допомагає людям на городі збирати овочі. Свідок у 2015р. бачила брата як той сидів біля будинку, щоб його впустили, просидів цілу ніч, двері йому відповідачі не відкривали, змінили замки після 2012р. Раніше до 2012р. він не звертався в правоохоронні органи, тому що за характером не сміливий, але він погоджувався, щоб за його частку в приватизації відповідачі придбали хоча б однокімнатну квартиру гостинного типу, тому що іншого житла в нього немає. Зустрічні позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, надані відповідачами докази не є належними та достатніми. Відповідачами не доведено підстав позову за ст.107 ЖК України, виїзд [PERSON] на постійне місце проживання до іншого населеного пункту для проживання однією сім'єю з іншою жінкою ( в с.Мощин Києво-Святошинського району Київської області). Підстави зустрічного позову за ст.ст.71, 72 ЖК України про відсутність позивача понад шість місяців вже були предметом розгляду в суді, є рішення Подільського райсуду м.Києва 21.04.2015р., яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання позивача втративши право користування квартирою за ст.71,72 ЖК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що права позивача мають бути поновлені шляхом задоволення позовних вимог. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат у сумі 551,20 грн.

Outcome: approved