Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивача є власником квартири 84, розташованої в буд.42 по вул. Історичній м. Запоріжжя на підставі свідоцтва про право на спадщинуза законом від 23.11.2017 року, заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/3611/16-ц від 14.12.2016 року та договору купівлі-продажу від 24.11.2017 року, на підставі якого він придбав у [PERSON] ? частку вище вказаної квартири. При укладенні договору купівлі-продажу продавець [PERSON] дала обіцянку щодо зняття усіх зареєстрованих в цій квартирі осіб з реєстраційного обліку, але це не було виконано та до теперішнього часу в спірній квартирі значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який фактично в ній не проживає, рахунків за комунальні послуги не сплачує, та його місце перебування позивачу невідоме.При зверненні до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з питання зняття відповідача з реєстраційного обліку, позивачу було відмовлено з посиланням на певний порядок зняття осіб з реєстрації. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону(ст.319 ЦК України). На теперішній час фактом реєстрації відповідача у спірній квартирі, що належить позивачу на праві власності, фактично чиняться перешкоди у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, у зв»язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надав суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та зазначив, що факт належності спірної квартири на праві власності позивачу підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] фактично в квартирі не мешкає протягом тривалого часу, в ній відсутні його особисті речі, та його місце перебування позивачу невідоме. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявивсяі від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечував. Представник 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засіданняне зявився. Про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином в установленому законом порядку. Через канцелярію суду представник третьої особи за довіреністю [PERSON] надала заяву, відповідно до змісту якої, 3-я особа проти позову не заперечує та просять здійснювати розгляд даної справи у відсутності представника третьої особи(а.с. 62). Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна,позивачу [PERSON] на праві власності належить квартири № 84, розташована в буд. № 42 по вул. Історичній м. Запоріжжя. Підстави виникнення права власності: договір купівлі-продажу ? частки квартири, посвідчений 24.11.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], серія та номер 1537; свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку, серія та номер 1531, видане 23.11.2017 року приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON], рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя № 332/3611/16-ц від 14.12.2016 року 26.01.2017 рокуна ? частку(а.с.44-46). Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірної квартири, яка належить йому на праві приватної власності. З інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області вбачається, що відповідач [PERSON] з 2016 року до теперішнього часу значиться зареєстрованимза адресою: [ADDRESS](а.с.15). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі у той час, коли ? її частки належала колишньому співвласнику квартири [PERSON]. Положеннями ч.1п.1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження майна. Отже, судом встановлено, що колишній співвласник [PERSON] розпорядилася через свого представника належною їй на праві спільної часткової власності ? часткою квартирою № 84 в будинку № 42 по вул. Історичній м. Запоріжжя, шляхом продажу цієї частки позивачу [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу частки квартири від 24.11.2017 року, посвідченого в нотаріальному порядку(а.с.9-11) і останній на теперішній час є єдиними власником спірної квартири. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сім»ї нового власника квартири [PERSON].Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вище вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім»ї власника будинку(квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно.Так як житлові права членів сімї є похідними від прав самого власника цього житла, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сімї на користування цим житлом. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Передбачаючи право власника житлового будинку(квартири) на відчуження обєкту власності у виді нерухомого майна, закон не передбачив при цьому можливості збереження права користування цим житлом колишнім власником, членів його сімї або інших осіб, які були раніше у ньому зареєстровані з дозволу колишнього власника. За таких обставин, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову і усунення перешкод у здійснені позивачем [PERSON] права власності на спірну квартиру, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Також, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судове засідання зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved