Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що в квартирі [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору дарування, крім нього також зареєстровані: його колишня дружина [PERSON] та її син [PERSON], які з 2013 року в спірній квартирі не проживають, виїхали на інше місце проживання. В квартирі по місцю реєстрації, відповідачі не проживають більше одного року, їх речей не має, участі в утриманні квартири не беруть, будь-яких перешкод він не чинив відповідачам у користуванні квартирою. Оскільки послуги по утриманню квартири ним сплачуються з кількості зареєстрованих осіб, він несе зайві витрати за осіб, які не проживають в квартирі. Через відсутність відповідачів він не може розпорядитися своєю власністю. Просить заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, від останнього через канцелярію суду поступила письмова заява, в якій позивачем підтримано заявлені позовні вимоги просить справу розглянути в його відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи в порядку ст. 74 ч. 4 ЦПК України, про поважні причини неявки суд не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів і зі згоди позивача в наданій письмовій заяві від 14.09.2016 р., в заочному порядку з ухваленням заочного рішення в справі, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд, приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 83,10 кв.м., житловою площею 49,30 кв.м., яка належить йому на підставі договору дарування від 22.07.1994 року посвідченого державним нотаріусом Рижовою І.П. (а.с.10-12). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.05.2004 року розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с.14), що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.15). З копії паспорта позивача [PERSON] вбачається, що він зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.5-9). У відповідності до довідки №1688 КЖРЕП №5 від 13.08.2016 року зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] є власник - позивач [PERSON], колишня дружина - відповідач [PERSON], донька [PERSON], син колишньої дружини - відповідач [PERSON] (а.с.13). Згідно акта №169 КЖРЕП №5 від 13.08.2016 року складеного в складі комісії за підписами мешканців кв.8 [PERSON], кв.№7 [PERSON], затвердженого начальником КЖРЕП №5, відповідачі [PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою в квартирі [ADDRESS] з 2013 року, не проживають по даний час (а.с.16). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом також встановлено, що в квартирі належних речей відповідачам [PERSON], [PERSON] не має, жодних обов'язків наймачів останні не виконують, домовленості між позивачем та відповідачами про користування вищенаведеним житловим приміщенням не має. Згідно ст.72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з ст.16 ч.1 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] відсутні за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, залишаючись зареєстрованими в квартирі [ADDRESS], що перешкоджає позивачу здійсненню його законних прав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 212-213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved