Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 17 жовтня 2013 року зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу у них є малолітня дитина [PERSON], [INFO], однак, з квітня 2016 року вони спільно не проживають, а тому, небажання спільного проживання, відсутність спільних життєвих цілей та сімейних інтересів, унеможливлює спільне сімейне життя та шлюбні відносини. Позивач у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], видане 17.10.2013 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1900. Від даного шлюбу у сторін по справі є малолітня дитина [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане 25.10.2016 р. Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2242. Згідно ст.119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. У відповідності до ст.120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Як роз'яснює п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Судом встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Дані обставини не заперечує і відповідач по справі, визнаючи позов. Аналізуючи зміст ст.119 СК України, суд вважає, що для встановлення для подружжя режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Як стверджують сторони, вони з 25 квітня 2017 року проживають окремо один від одного, позивач [PERSON] не бажає проживати разом зі своєю дружиною [PERSON] і бажає встановити для них режим окремого проживання, стверджуючи, що таке рішення відповідає інтересам подружжя (сторін), сторони ознайомлені з правовими наслідками встановлення режиму окремого проживання подружжя. З довідки від 16.05.2017 р. за № 1536 та акту від 10.05.2017 р. за № 162 ТОВ «КомЕнерго-Тернопіль-3» вбачається, що відповідач [PERSON] проживає разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. За таких обставин, суд дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, вважає, що позов слід задовольнити, шляхом встановлення для подружжя [PERSON] та [PERSON], шлюб між якими зареєстрований 17 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1900, режим окремого проживання з 25 квітня 2017 року.

Outcome: approved