Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.10.1991 року він уклав шлюб з відповідачем. За час шлюбу ними у власність було отримано 1/3 частина квартири [ADDRESS] та автомобіль Renault Logan 2010 року випуску державний номерний знак [NUMBER] . Позивач стверджує, що все перераховане майно є їх спільною сумісною власністю, але відповідач відмовляється це визнавати. На даний час сторони не можуть досягти згоди щодо добровільного розподілу спільного сумісного майна, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свої прав. Позивач [PERSON] до зали судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до зали судового засідання також не з`вилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності , позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] 18.10.1991 року уклав шлюб з [PERSON] , актовий запис № 1344. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 29.03.2011 року автомобіль Renault Logan 2010 року державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] ( а.с. 9). Згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 15 березня 2000 року квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності уповноваженому власнику [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] ( а.с.10). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2002 року [PERSON] купив квартиру під номером [ADDRESS] , яка знаходиться на другому поверсі чотирьохповерхового будинку ( а.с. 11-11 зворот). Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подано письмово, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63 СК України, частиною 1 статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнав учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно п. 1 ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги думку відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що дане рішення ухвалюється на користь позивача, який відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч.1 ст. 141, ЦПК України та з урахуванням приписів ст. 142 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в розмірі 50 відскоків так, як остання визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті.

Outcome: approved