Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 травня 2019 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . При укладанні договору продавець повідомила позивача щодо реєстрації [PERSON] у вищевказаній квартирі. Зі слів попереднього продавця [PERSON] , [PERSON] є її родичем, зареєстрований у зазначеній квартирі з 28 червня 1994 року, наприкінці 1994 року виїхав на постійне проживання до США за документами громадянина СРСР, з того часу на територію України не приїжджав. Майже 25 років відповідач не проживав у квартирі [ADDRESS] , не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав, особистих речей в квартирі не мав, квартирою не цікавився. Попередні власники не чинили відповідачеві перешкод в користуванні квартирою. Позивач зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 08 серпня 2019 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, конверт з надісланими документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже право члена сім`ї власника квартири чи інших зареєстрованих в ній за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разівідчуження власником свого майна . Згідно з п. 34 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено,що 24 травня 2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.6), на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено відомості про реєстрацію права приватної власності на вищевказану квартиру за позивачем [PERSON] (а.с.7). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 28 червня 1994 року (а.с.8), що узгоджується з відомостями, отриманими судом з електронного реєстру територіальної громади м.Києва (а.с.17). З вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 24 травня 2019 року вбачається, що продавець стверджує, що в квартирі зареєстрований [PERSON] , але не має права користування відчужуваною квартирою (п.9 Договору). Аналогічна інформація вказана в договорі купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2016 року, за яким це стверджує попередній власник вищевказаної квартири - [PERSON] (а.с.9). Позивач стверджує в позовній заяві, що зі слів попереднього власника - [PERSON] , [PERSON] є її родичем та наприкінці 1994 року виїхав на постійне проживання до США за документами громадянина СРСР, з того часу в Україну не повертався. Відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву та не надав доказів на спростування вказаних обставин. Виходячи з наведеного, враховуючи, що право зареєстрованих в квартирі за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло, з часів реєстрації відповідача за спірною адресою двічі (за наявними в матеріалах справи документами) відбулось відчуження квартири [ADDRESS] , даних про те, що відповідач фактично проживає за адресою вищезазначеної квартири матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягає задоволенню, оскільки вбачаються визначені законом підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання вповноваженими на це органами. Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача сплаченого судового збору та в позовній заяві виклав прохання покласти судові витрати по сплаті судового збору на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved