Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34420, 83гривень за період 18 грудня 2014 року по 25 травня 2015 року . В обгрунтування позовних вимог посилається на ту обставину, що 18.12.2014 року позивача незаконно звільнено відповідачем без дотримання вимог положень трудового законодавства, проте рішенням суду від 26 березня 2015 року, котре було залишене в силі рішенням апеляційного суду від 21.05.2015 року, [PERSON] було поновлено на роботі. Однак за період вимушеного прогулу роботодавцем позивачу не здійснено жодної виплати, котра є джерелом його існування та забезпечує позивачу достатній та гідний життєвий рівень. Відтак лише в судовому порядку позивач має можливість захистити своє порушене трудове право. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просить вимогу задовольнити; в ході судового розгляду стороною позивача суду надано заяву про уточнення позовних вимог в сторону збільшення [PERSON] уточнив розрахунок суми боргу та просить стягнути з відповідача кошти за період з 19.12.2014 року по 25 травня 2015 року в сумі 34\~749, 98 гривень без врахування сум податків та інших обовязкових платежів з вирішенням питання про негайне виконання судового рішення про стягнення середньої заробітної плати в межах стягуваних сум за один місяць. Представник відповідача в судовому засіданні подав письмові заперечення проти позову, в задоволенні решти позовних вимог просять відмовити за пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, котрий, мав би обчислювати з дня, коли позивач дізнався про порушення свого трудового права на отримання виплати 19 грудня 2014 року; також відповідач вважає себе неналежним відповідачем, оскільки питанням призначення та звільнення керівників виконавчих дирекцій відділень фонду приймає директор виконавчої дирекції фонду в м. Києві, а тому саме виконавча дирекція республіканського фонду має бути належним відповідачем. Заслухавши пояснення сторін, всесторонньо, повно та обєктивно дослідивши докази у справ, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Отже, наказом №1-к від 08.01.2014 р. [PERSON] призначено виконуючим обов»язки директора Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за строковим трудовим договором на період відпустки директора Тернопільського обласного відділення Фонду з 08 січня по 21 січня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом №27-к від 22.01.2014 р. [PERSON] переведено на вакантну посаду заступника директора Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з посадовим окладом 3802 грн. на місяць. Наказом №459-к від 30.09.2014 р. скасовано накази Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 08.01.2014 р. №1-к «Про виконання обов»язків директора» та від 22.01.2014 р. №27-к « Про переведення [PERSON]М.» та 18.12.2014 р. позивача [PERSON] ознайомлено із вказаним наказом, що стверджується власноручним підписом позивача у зазначеному наказі. Трудовою книжкою серії АК №053651 заповненої 30.01.1972 р. додатково підтверджуються вище зазначені факти стосовно призначення, переведення та звільнення [PERSON] з посад у Виконавчій дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом №17-к Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати від 18.12.2014 р. вирішено виплатити [PERSON] грошову компенсацію за використані дні щорічної відпустки за відпрацьований період з 08.01.2014 р. по 18.12.2014 р. ( 10 днів основної та 5 днів додаткової відпустки) 15 днів та провести із [PERSON] повний розрахунок. 19.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до директора Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із заявою про не допуск його до робочого місця із вимогою про складення акту який би засвідчував цей факт. 18.12.2014 р. позивача було ознайомлено з наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності «Про скасування наказів від 08.01.2014 р. №1-к. Відтак за захистом свого порушеного трудового права, у звязку з, на думку позивача, його незаконним звільненням з роботи, [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2015року у справі №607\\21535\\14-ц , позивача було поновлено на роботі на посаді заступника директора Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 18 грудня 2014 року. Вищезазначені обставини встановлені даним рішенням суду в цивільній справі, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, доказування не потребують. Вимогу з позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за його ж заявою, судом було залишено без розгляду. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2015року у справі №607\\21535\\14-ц, оскаржувалося відповідачем в апеляційному суді Тернопільської області, однак ухвалою суду від 21.05.2015 року, залишене в силі. А тому суд вважає доведеним незаконність звільнення позивача з посади заступника директора Виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 18 грудня 2014 року, і зазначає про право позивача на оплату часу вимушеного прогулу з вини відповідача. Надалі, наказом виконавчої дирекції Фонду, за №256-к від 26.06.2015 року, на виконання судових рішень [PERSON] поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення, а наказом №258-к від 26.05.2015 року звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за десять днів невикористаної відпустки. При цьому виплати заробітку за час вимушеного прогулу позивачу не було здійснено, і його звернення до директора Тернопільського відділення фонду від 27.05.2015 року, узагалі не було розглянуте. З приводу стягнення заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке. У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» постановлено, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи при цьому суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. При цьому, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплати за попередні два місяці роботи. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 03.10.2014 року по 17 грудня 2014 року не працював у звязку з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується наявними у справі листками непрацездатності та не заперечується сторонами спору; також сторонами спору визнано, що роботодавцем позивачу оплачено за один робочий день - 18.12.2014 року. Системний аналіз законодавства дозволяє суду зробити висновок, що з метою розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON], слід обрати жовтень листопад 2014 року, як місяці коли позивачу було проведено останні виплати. Відтак: -у жовтні 2014 року з 23 робочих днів позивачем відпрацьовано 2 робочі дні з виплатою заробітної плати з надбавками в сумі 462, 87 гривень з сумою індексації 5, 61 гривень та премії в сумі 968 гривень. -у листопаді 2014 року з 20 робочих днів позивачем не відпрацьовано жодного, однак, згідно наказу виконавчої дирекції фонду за №541-к від 25.11.2014 року, позивачу нараховано та виплачено премію в сумі 46 гривень. Видається очевидним, що за період з 19 грудня 2014 року по 25 травня 2015 року, з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь [PERSON] слід стягнути 27\~071, 10 гривень оплати за час вимушеного прогулу, з відрахуванням до бюджету усіх податків і зборів котра (сума заробітку) обраховується виходячи з 105 робочих днів, та 257, 82 гривні середньоденного заробітку. (розмір середньоденного заробітку стверджується довідкою Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 15.06.2015 року за №01-21-340\\03.) З приводу заперечень сторони відповідача про пропуск позивачем визначеного ст. 233 КЗпП України строку на звернення до суду за захистом порушеного трудового права, то дані доводи Фонду підлягають до критичної оцінки з огляду на таке. Дійсно ст. 233 КЗпП України визначено тримісячний строк для звернення до суду для вирішення трудового спору з дня, коли позивач дізнався, чи повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. За правилами ст. 177 ЦК України, обєктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші, цінні папери, інше майно. В контексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ визнав обєктом права власності, в т.ч, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень («Бурдов проти Росії» заява №59498\\00, рішення від 07.05.2002 р.) ЄСПЛ наголошує на тому, що втручання у право власності, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої ст. 1 Протоколу №1, має забезпечувати «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже і в частині другій. («[PERSON] проти Італії» заява 22774\\93, рішення від 28.07.1999 року). Право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором або контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1. підпункту 6.1. пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 29.01.2008 року №2-рп\\2008). Також Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013року №9-рп13 в абзаці шостому п.2.2. зазначає, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Згідно з частиною другою ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Відтак у цьому ж рішенні КСУ наголошує, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої ст. 233 КЗпП України підлягає до застосування у випадках предявлення вимоги про стягнення будь яких виплат, що входять до структури заробітної плати і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.(абз.4, 5 Рішення КСУ від 15 жовтня 2013року №9-рп13). А тому суд вважає, що законодавчим запровадженням можливості стягнення заробітку за час вимушеного прогулу законодавець встановив справедливий баланс інтересів суспільства та пересічної людини, забезпечивши право громадянина на отримання грошей - майна, як джерела її існування, в разі відновлення трудового права у звязку з протиправним звільненням з роботи, а тому дана виплата, за правою природою, тотожна поняттю «заробітна плата» в розумінні ст. 94 КЗпП України та частини першої ст.1 Закону України «Про оплату праці», і видається, за аналогією закону, що право на звернення до суду з вимогою про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, не може бути обмежено будь яким строком. Щодо неналежності особи відповідача, то суд також вважає хибними доводи представника Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, оскільки, згідно Положення про відділення соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затв. Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 26.06.2001 року за №13 (із змінами) відділення Фонду є юридичною особою, має свій бюджет та рахунки в установах банків (п.1.3), й оплата праці працівників органів Фонду, адміністративно-господарські витрати відділення Фонду здійснюються за рахунок коштів, що надходять до Фонду.(п.6.5.) З приводу клопотання позивача про звернення до негайного виконання рішення в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу за один місяць, суд вважає, що дане клопотання не є підставним, оскільки дана категорія виплат не входить до виплат, в розумінні ст. 367 ЦПК України, щодо яких судом допускається негайне стягнення.

Outcome: partial