Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить змінити розмір аліментів, визначених за судовим наказом Токмацького районного суду Запорізької області від 12.10.2017 про стягнення з нього на користь відповідача з 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на 1 500 грн. щомісячно з моменту набрання рішенням суду і до досягнення [PERSON] повноліття. Припинити стягнення аліментів за судовим наказом у справі №328/1933/17, виданим Токмацьким районним судом Запорізької області, відкликавши його з Токмацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Позов обґрунтовує тим, що 12.10.2017 Токмацьким районним судом Запорізької області виданий судовий наказ про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 24 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Вважає визначення розміру аліментів у частці від його заробітку таким, що не відповідає інтересам дитини, оскільки він припинив підприємницьку діяльність, а тому вважає доцільним визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. 09.10.2018 відповідач надала відзив на позов, у якому позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Обґрунтовує відзив тим, що позивачем не доведені обставини, які відповідно до ч.1 ст.182 СК України враховуються при визначені розміру аліментів. Позивач не надав докази доцільності зміни розміру аліментів з урахуванням інтересів дитини. 23.10.2018 позивач надав заяву про долучення доказів. Надані позивачем докази долучені до справи. 26.10.2018 позивач надав відповідь на відзив у якому наполягає на задоволенні його позову, оскільки його майновий стан змінився - він не працює, має нестабільний майновий стан, змінив місце проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав і просив задовольнити його. Відповідач у судове засідання не з'явилась, 26.10.2018 надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Ст.51 Конституції України визначений обов'язок батьків утримувати дітей до їхнього повноліття. Частиною 1 ст.141 СК України, передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судовим наказом Токмацького районного суду Запорізької області від 12.10.2017 у цивільній справі №328/1933/17 стягнуті з [PERSON] на користь на користь [PERSON], аліменти на утримання дитини: [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з розділом ІІ «Наказне провадження» ЦПК України при видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, у зв'язку з чим наявність або відсутність обставин, визначених ч.1 ст.182, ст.192 СК України, є предметом доказування у цій справі. З 07.06.2017 до 26.04.2018 позивач [PERSON] здійснював господарську діяльність як фізична особа-підприємець, що визнається сторонами у заявах по суті спору, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому зазначена обставина відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.77, ст.78 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч.1, 2 ст.95 ЦПК України). Порядок засвідчення копій документів встановлений ч.4, 5 ст.95 ЦПК України. Відповідно до встановленого законом порядку копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Надані сторонами письмові докази для обґрунтування своїх вимог і заперечень є належними доказами. Але, жоден з наданих доказів не засвідчений у встановленому законом порядку, а тому докази не є допустимими. Таким чином, суд відхиляє всі докази надані сторонами, як не допустимі. Також суд зазначає, що докази, надані разом із заявою позивача про долучення доказів від 23.10.2018, є неприйнятними з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ,4 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, він повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При подачі позовної заяви 31.07.2018 позивач свій обов'язок встановлений вказаними нормами права не виконав - не повідомив письмово суд та не зазначив: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно з ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Суд вважає, що зазначена позивачем у заяві обставина залежала від позивача, адже зміна місця проживання залежала від його волі і не могла залежати від інших осіб, а тому надані докази не приймаються судом. Позивач посилається як на підставу позову погіршення його майнового стану, викликане припиненням господарської діяльності. Як вже було зазначено, припинення господарської діяльності визнане сторонами, а тому ця обставина є встановленою. Проте, позивачем не надано суду доказів щодо його матеріального стану до припинення господарської діяльності, що знаходиться у взаємозв'язку з зазначеною у позові підставою, а тому погіршення матеріального стану позивача є припущенням. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аргумент позивача про те, що призначення аліментів у твердій грошовій сумі буде відповідати інтересам дитини, є таким, що суперечить вимогам закону. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Таким чином, розмір аліментів, стягуваних з позивача за судовим наказом, як до так і після припинення ним господарської діяльності залишається незмінним. Відповідно до офіційної веб-сторінки Державної служби статистики України, середня заробітна плата працівника у Дніпропетровській області, де позивач проживав до подання позову до суду, на час припинення позивачем господарської діяльності становила 8 478,00 гривень. Враховуючи вказане, відповідно до ч.2 ст.195 СК України розмір аліментів, які позивач повинен був сплачувати відповідачу становив 2 119,50 гривень ( тобто ? від 8 478,00 грн.). У позовній заяві позивач просить змінити розмір стягуваних з нього аліментів на 1 500,00 грн., посилаючись при цьому на кращі інтереси дитини, але зазначена ним обставина не відповідає дійсним обставинам, встановленим судом. Таким чином, суд встановив, що задоволення позову призведе до погіршення забезпечення дитини, що є порушенням ч.1 ст.3 Конвенції. Суд встановив, що позов не містить підстав для зменшення розміру аліментів, визначених ст.192 СК України, не відповідає найкращим інтересам дитини, надані позивачем в обґрунтування позову докази є недопустимими, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Суд відхиляє інші аргументи сторін, які не підтверджені допустимими доказами, а тому є явно необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed