Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, а саме 8000 доларів США та 2000 євро основної суми боргу в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, 50000 грн. - моральної шкоди, 75587,64 грн. - інфляційних втрат, 4337,65 грн. - 3% річних, 39502,95 грн. - проценти від суми позики та 3609,68 грн. - судових витрат. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 8000 доларів США та 2000 євро. Даний факт підтверджується розпискою від 01.11.2014 року, яка написана власноручно відповідачем, згідно якої останній зобов'язався повернути грошові кошти на вимогу позивача. В січні 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення суми боргу. Відповідач пообіцяв повернути гроші, натомість почав ухилятися від спілкування з позивачем та ховатися від нього. Станом на день подання позову відповідач боргу не повернув. На підставі наведеного просить позов задоволити. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належно повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] було надано в позику відповідачу [PERSON] кошти в сумі 8000 доларів США та 2000 євро, які останній зобов'язувався повернути на вимогу позивача. Судом встановлено, що позивачем умови укладеного договору виконано та надано відповідачу дані кошти, що стверджується письмовою розпискою від 01.11.2014 року, яка підписана відповідачем. Відповідач умов договору не виконав, коштів не повернув. Враховуючи вищенаведене та відсутність належних доказів виконання відповідачем свого зобов'язання, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог позивача про стягнення основної суми боргу та процентів за користування кредиту слід задоволити. Разом з тим, розмір процентів за користування кредиту визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що становить за період з 01.01.2015р. по 05.02.2015р. - 14%, за період з 06.02.2015 по 03.03.2015р. - 19,5%, за період з 04.03.2015 по 27.08.2015р. - 30%, за період з 28.08.2015р. по 31.08.2015р. - 27%. Відтак розмір процентів за користування кредитом становить 1408,11 доларів США та 351,75 євро. Таким чином, з відповідача на користь позивача в судовому порядку підлягають стягненню 8000 доларів США та 2000 євро - основного боргу, що еквівалентно в національній валюті Українипо курсу НБУ станом на 18.01.2016 р. - 248260 грн., 1408,11 доларів США та 351,75 євро - процентів за користування кредиту, що еквівалентно в національній валюті Українипо курсу НБУ станом на 18.01.2016 р. - 43689,55 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення 3% річних, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, терміну повернення грошового зобов'язання в розписці не зазначено. Доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення заборгованості до подачі позовної заяви суду не надано. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.01.2015р. по 31.08.2015р. Однак позовна заява відповідачем отримана лише 03.10.2015р. Відповідно до ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Нормами статей 10,11, 60 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який просить стягнути 3% річних за період з 01.01.2015р. по 31.08.2015р., суд приходить до висновку, що у вказаній позовній вимозі слід відмовити, оскільки право позивача вимагати сплатити 3% річних виникло лише з моменту прострочення виконання зобов'язань, тобто з 03.11.2015р. Щодо вимог позивача про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, то суд враховує наступне. Грошовою одиницею України є гривня (ст.99 Конституції України). Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється у національній валюті спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується у періодичних офіційних виданнях. Цей показник характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні. Разом з тим, сторони визначили в договорі грошове зобов'язання в іноземній валюті - доларах США та євро, а індекс інфляції внаслідок знецінення грошових коштів може бути застосований тільки щодо боргових зобов'язань у гривні, а відтак стягнення боргу в іноземній валюті з урахуванням індексу інфляції національної грошової одиниці - гривні не відповідає вимогам закону. На підставі наведеного, вимога позивача про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, є безпідставною та в такій слід відмовити. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення в його користь моральної шкоди, то така вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно роз'яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень; у випадках, передбачених відповідними статтями ЦК України та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; про порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів», чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Аналізуючи зміст даної статті можна стверджувати, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними і випливають із умов укладеного між ними договору. Умовами даного договору, не передбачено відшкодування моральної шкоди при порушенні договірних зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що у вимозі позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд враховує наступне. Згідно зі ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, згідно з квитанціями, наявними в матеріалах справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено 3609,68 грн. судового збору. Заявлено позов на загальну суму 386608,24 грн. та задоволено позовні вимоги в розмірі 291949,55 грн. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону, слід стягнути з відповідача на користь позивача 2726,03 грн. судового збору. На підставі ст.ст.11, 16, 526, 530, 545, 625, 1046-1049 ЦК України та

Outcome: approved