Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку згодом уточнив, до [PERSON] про поділ нерухомого майна набутого під час шлюбу та визнання права власності на ? частину житлового будинку. Позивач в обґрунтування свого позову зазначив, що він та [PERSON] 24.01.1981 року уклали шлюб. Рішенням Запорізького районного суду від 13.11.2003 року вищезазначений шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Дане рішення набуло законної сили 13.12.2003 року. на підставі вище зазначеного рішення суду реєстрацію розірвання шлюбу в органі реєстрації актів громадянського стану було здійснено 11 квітня 2013 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 15. Позивач також зазначає, що рішення Запорізького районного суду від 13.11.2003 року набуло законної сили ще під час дії Кодексу про шлюб та сім?ю України, який втратив чинність з 01.01.2004 року у зв'язку із набранням законної сили Сімейним кодексом України. відповідно до положень ст.ст. 44, 179 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, в т.ч. на підставі рішення. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Таким чином, позивач вважає, що момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, постановленого до 01.01.2004 року, визначається датою державної реєстрації розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, проголошеного після 01.01.2004 року, визначається датою набрання цим рішенням законної сили. Отже позивач вважає, що його шлюб з відповідачкою припинений 11 квітня 2013 року, тобто з дня реєстрації розлучення в органах реєстрації актів цивільного стану, оскільки правовідносини щодо розірвання вказаного шлюбу виникли під час дії КпШС. Також позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі, а саме 25 травня 1982 року. він та відповідачка за договором купівлі-продажу придбали жилий будинок [ADDRESS] разом з надвірними будівлями. Стороною у цьому договорі було вказано відповідачку, договір було зареєстровано у Запорізькому міському бюро технічної інвентаризації 15.03.1992 року за № 104. Таким чином, позивач зазначає, що він та відповідачка з 25.05.1982 року стали учасниками спільної сумісної власності на вказаний будинок, оскільки відповідно до вимог ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. При цьому позивач також зазначає, що норми Цивільного кодексу Української РСР на відміну від норм чинного Цивільного кодексу України не пов'язували момент переходу права власності на об'єкт нерухомості з державною реєстрацією. Також під час перебування у шлюбі з відповідачкою, а саме у 1985 році позивачем та відповідачкою, як подружжям та відповідно учасниками спільної сумісної власності на вказаний будинок, було розпочато його перебудову шляхом будівництва (реконструкції), яке було завершене у 2004 році, внаслідок якого за вказаною адресою виникло новостворене нерухоме майно. Позивач зазначає, що протягом зазначеного періоду будівництва він приймав активну участь у створенні нового житлового будинку та надвірних будівель, фактично самостійно виконував всі будівельні роботи за кошти, які отримував із законного джерела його доходу. Також за адресою спірного жилого будинку зареєстроване місце проживання позивача. Позивач вказує на те, що йому лише в судових засіданнях стало відомо, що 22.10.2007 року складено Акт прийому індивідуального житлового будинку, 08.01.2008 року було здійснено державну реєстрацію права власності відповідачки на спірний будинок в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином позивач вважає, що оформивши 08.01.2008 року на своє ім'я право власності на будинок, відповідачка всупереч вимог ст. 369 ЦК України без його згоди фактично розпорядилась належним їм на праві спільної сумісної власності матеріалами, які були використані в процесі будівництва будинку, шляхом переведення їх із статусу будівельних матеріалів у статус будинку з оформленням на нього прав власності лише на своє ім'я. Отже, враховуючи викладене позивач просить суд визнати за ним право спільної сумісної власності з [PERSON] на жилий будинок [ADDRESS]. В судове засідання позивач та його представник з'явились, уточнені позовні вимоги підтримали у повному об'ємі, просили задовольнити у повному об'ємі. В судове засідання відповідачка та її представник з'явились, заперечували проти уточненої позовної заяви, надали свої письмові заперечення в яких зазначили, що реконструкцію спірного будинку з 1982 року по 1986 рік проводили батьки відповідачки, а не подружжя [PERSON], сторони не вели спільного господарства і побуту з вересня 2003 року. з того часу проживають окремо і фактичні шлюбні відносини припинили, а також просили суд застосувати строки позовної давності. В судових засідання за клопотанням позивача та відповідачки допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які надали свої пояснення стосовно суті справи. Розглянувши матеріали справи, пояснення сторін та свідків по справі. суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з 24.01.1981 року по 13.11.2003 року перебували у шлюбних відносинах. Факт розірвання шлюбу підтверджується наданою суду копією рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13.11.2003 року у справі № 2-103 згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі продажу від 25.05.1982 року [PERSON] придбала будинок за адресою [ADDRESS] у [PERSON], який зареєстрований 05.03.1992 року за № 104 в бюро технічної інвентаризації. Право власності [PERSON] на спірний будинок розташований за адресою: [ADDRESS] підтверджується наданою суду копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2008 року та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08.01.2009 року. Згідно рішення Виконавчого комітету Малокатеринівської селищної ради № 231 від 09.10.2008 року оформлено право приватної власності на житловий будинок літ. Е зі всіма будівлями за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON], видано свідоцтво на право приватної власності на вказаний будинок та затверджено акти прийомки на житловий будинок. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] власником вказано [PERSON]. Згідно довідки № 304 виданої Малокатеринівською селищною радою від 15.04.2013 року зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 11.06.1996 року, але після розірвання шлюбу [PERSON] за вказаною адресою не проживає до теперішнього часу. Факт придбання спірного будинку підтвердили позивач та відповідачка в судовому засіданні, які пояснили, що позивач на момент укладення правочину, а саме купівлі-продажу спірного житлового будинку перебував у Херсонській області, де працював у колгоспі. Одразу після купівлі будинку батьки відповідачки почали реконструкцію будинку, закуповуючи за власні кошти будівельні матеріали, наймаючи працівників та залучали до допомоги у ведені будівництва сусідів, що підтверджується також показаннями свідків. Отже в судовому засіданні встановлено, що з 2003 року проживав окремо, тому доцільно застосувати абз. 3 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Також суд вважає, що позивач знав про оформлення відповідачкою права власності на спірний житловий будинок, ще у 2008 році, про свідчить первісна позовна заява позивача. Позивач посилається на те, що сторони нібито перебували у шлюбі до моменту реєстрації його розірвання - тобто до 11 квітня 2013 року, незважаючи на те, що судове рішення про розірвання шлюбу набуло законної сили 13 грудня 2003 року. Рішення суду про розірвання шлюбу від 13.12.2003 року було ухвалено за позовом [PERSON]. Саме він наполягав на тому, що шлюб має бути розірвано, а, отже, був зацікавлений в припиненні шлюбу. Судове рішення не було отримано відповідачем: так само відповідач до початку судового розгляду не знала про державну реєстрацію розірвання шлюбу. З огляду на це, відповідач не вчиняла будь-яких дій щодо звернення до органів державної реєстрації актів цивільного стану, адже мала законні очікування на вчинення таких дій позивачем. Більше того, сторони з вересня 2003 року не проживали разом, не вели спільного господарства та побуту. Припинення фактичних шлюбних відносин з вересня 2003 року між сторонами у судовому засіданні було підтверджено показаннями свідка [PERSON]. [INFO] Крім того, підтвердили даний факт свідки - [PERSON]. [INFO], і мати відповідача [PERSON]. [INFO] Більше того, відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Малокатеринівської селищної ради 15.04.2013 року, після розірвання шлюбу (рішення Запорізького районного суду від 13.12.2003 р.) [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає до теперішнього часу. Дійсно, відповідно до статті 44 КпШС України, чинного на момент ухвалення рішення суду від 11.12.2003 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Проте згадану норму необхідно розуміти у взаємозв'язку з іншими законодавчими актами України, чинними на момент розірвання шлюбу. Стаття 14 ЦПК України 1963 року визначає, що рішення суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Принцип правової визначеності і принцип остаточності судових рішень закладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і знаходить своє вираження у практиці Європейського Суду і прав подіти, яка є частиною Конвенції, що ратифікована Україною у 1998 році, є частиною національного законодавства в Україні та має відповідно до статті 9 Конституції України, пріоритет перед актами національного законодавства України (тобто, у випадку, якщо акт законодавства України суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, цей законодавчий акт не підлягає застосуванню). КпШС України, разом з Інструкцією «Про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні», встановили норми, відповідно до яких момент настання правових наслідків відділявся у часі від моменту набрання законної сили рішенням суду - тобто було легалізовано затримку у виконанні рішення суду, а саме настання правових наслідків поставлено в залежність від волі сторони та рішення адміністративного органу. Європейський Суд 5 прав людини у рішенні «Хорнсбі проти Греції» зазначив: «Дієвий захист особи і поновлення законності включають і обов'язок органу управління діяти у відповідності до рішення суду. (...) Якщо органи управління затримують виконання судових рішень, гарантії статті 6, якими користується особа під час судового провадження, втрачають будь-який сенс». В цьому ж рішенні зазначено і таке: «стаття 6 п. 1 гарантує кожному розгляд судом спорів про його цивільні права та обов'язки; таким способом реалізовується «право на суд», важливим аспектом якого є право доступу до правосуддя. Однак це право стало б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду для однієї зі сторін» Таким чином, застосування положень статті 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України та пункту 76 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні щодо часу припинення шлюбу, розірваного за рішенням суду, в даному випадку є неприпустимим через те, що вони суперечать статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Позивач також стверджував, що позовна давність в цій справі не застосовується, обґрунтовуючи свої міркування тим, що дізнався про порушення своїх прав після отримання заперечень проти позову. Таке твердження позивача суд вважає не обґрунтованим, адже для подання позовної заяви необхідно припущення про порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів - про те, що у відповідності до ст. 3 ЦПК України є підставою для звернення до суду за захистом. Звертаючись 06.08.2013 року до суду з позовом про поділ нерухомою майна, набутого під час шлюбу ти визнання права власності на ? частину житлового будинку, позивач вже припускав порушення своїх прав - інакше він не звернувся б до суду з позовом. На момент подання до суду первісної позовної заяви позивач не володів правовстановлюючими документами па спірний будинок - про це було зазначено ним у позовній заяві. Таким чином, припущення щодо порушення своїх прав з'явилося у позивача не під час ознайомлення з правовстановлюючими документами на житло, а за інших обставин, не пов'язаних з наявністю в нього таких документів. Посилання позивача не те, що поліпшення будинку проводилося за спільні кошти, не підтверджено жодними письмовими доказами. Згідно норм ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на ст. 62 Сімейного кодексу України, відповідно до якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право нa подання позовної заяви про поділ майна з'явилося у позивача, відповідно до ч. 2 ст. 29 КпШС, ще під час розірвання шлюбу, адже законом не встановлено обмежень в реалізації права на поділ майна подружжя - воно може бути поділене як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. З вересня 2003 року фактичні шлюбні відносини між сторонами було припинено. За позовом [PERSON] шлюб між сторонами 13.12.2003 року було розірвано. 08.01.2008 року - було здійснено державну реєстрацію права власності на спірний будинок. З поданої позивачем первісної позовної заяви, за умови відсутності у позивача на момент її подання будь-яких документів на спірне манно, слід дійти висновку про те, що позивач знав про державну реєстрацію права власності на спірний будинок на ім'я відповідача, і мав підстави для подання позовної заяви, починаючи з 08.01.2008 року. За правилами, встановленими ч. 3 сі. 29 КпШС, строк позовної давності для вимоги про поділ майна, яке єспільною сумісного власністю, становить три роки і завершився 09.01.2011 року. Натомість, позовна заява була подана 06.08.2013 року. Підстав для поновлення строку позовної давності, а разом з тим і клопотання про поновлення такого строку позивачем надано до суду не було.

Outcome: dismissed