Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІКНА-ТРАСТ», [PERSON] , [PERSON] , в якій просить: визнати протиправними дії ТОВ «ВІКНА ТРАСТ», [PERSON] , [PERSON] щодо розміщення на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж, таких як: Facebook, Instagram, YouTube та на офіційному сайті ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ» (http://oknatrust.com.ua/) публікації, фотографії та відеоматеріали, на яких зображено особисто [PERSON] та матеріалів його трудової, буденної та життєвої діяльності; зобов`язати ТОВ «ВІКНА ТРАСТ», [PERSON] , [PERSON] видалити публікації, фотографії та відеоматеріали, на яких зображено особисто [PERSON] та матеріали його трудової, буденної та життєвої діяльності на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж, таких як: Facebook, Instagram, YouTube та на офіційному сайті ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ» (http://oknatrust.com.ua/); стягнути з ТОВ «ВІКНА ТРАСТ», [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000,00 грн (тридцять тисяч) по 10 000 грн (десять тисяч) з кожного з відповідачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами порушені особисті немайнові права позивача, а саме на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж позивачем було виявлено, що відповідачами викладено частину публікацій, фотографій та відеоматеріалів, на яких зображено позивача без його згоди. Позивач зазначає, що він звертався до офісу ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ», на особисті мобільні телефони [PERSON] (директор вказаного підприємства), [PERSON] (працівник вказаного підприємства), також неодноразово особисто приїздив до офісу вказаного товариства, однак публікації з інтернет ресурсу видалені не були. Крім цього, позивач вказує, що ним 25 квітня 2018 року було оформлено права на корисну модель № [NUMBER] «Патент» на конструкцію безпечної протимоскітної сітки. Однак, під час вивчення викладених відповідачами на інтернет ресурсах та сторінках відповідачів, ним було встановлено, що останні неодноразово викладали фотографії вказаного вище «Патенту», що є порушенням прав позивача як власника вказаного «Патенту» відповідно до Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 15.03.2021. Представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує щодо задоволення позову. У відзиві зазначається, що позивач з моменту створення Товариства (у 2010 р.) був одним з його засновників і учасників. Через корпоративні суперечки у квітні 2012 р. він вийшов зі складу Товариства. Однак з 2013 р. по липень 2019 р. сторони продовжували плідну співпрацю, зокрема, позивач для відповідача-1 виготовляв продукцію - захисні сітки (на яку у нього оформлений патент) та безпосередньо встановлював її на різних об`єктах роботи Товариства за винагороду. Представник відповідача-1 звертає увагу на те, що жодна з долучених світлин до позовної заяви не містить інформації про час, дату та місце (електронну адресу сайту), де вона зроблена; при цьому вказує, що як вбачається з фото на сторінках матеріалів справи йдеться про період 2018-2019 роки, а не про період зазначений позивачем - 2021 рік. З липня 2019 р. взаємовідносини між сторонами були повністю припинені, а світлини з зображенням позивача були видалені відповідачем самостійно без жодних звернень з цього приводу позивача. У відзиві зазначається, що світлини розміщувались виключно з метою демонстрації результатів діяльності позивача, а не для фіксації особистого життя позивача. Також представником відповідача-1 подано заяву про визнання доказів поданих позивачем недопустимими з огляду на те, що обґрунтування позовних вимог будується на основі електронних доказів, зокрема, роздруківок сайтів соцмереж та офіційного сайту Товариства, розміщеного у мережі Інтернет. Відповідно до положень частини другої статті 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу, однак позовна заява цієї інформації не містить. Тому, на думку сторони відповідача-1, додані до справи позивачем документи викликають сумнів з приводу їх достовірності у зв`язку з відсутністю необхідних реквізитів електронного доказу, зокрема, дати і місця фіксації. З цього приводу суд зауважує, що оцінка доказів, наданих позивачем, в тому числі і на предмет допустимості, викладена в мотивувальній частині даного рішення. Представником відповідача-1 заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача відповідною особою. У клопотанні зазначено, що відповідач-3 є неідентифікованим, оскільки в Товаристві з моменту створення не було працівниці з таким іменем. Водночас сторона відповідача-1 припускає, що відповідач-3 - це [PERSON] , і саме вона працює в Товаристві секретарем. Враховуючи те, що основні вимоги позивача пред`явлені до Товариства, а відповідач-2 та відповідач-3 є працівниками Товариства, які під час виконання своїх посадових обов`язків здійснювали популяризацію діяльності Товариства, у тому числі у мережі інтернет, представник відповідача-1 просить суд ухвалити рішення про заміну неналежних відповідачів [PERSON] та [PERSON] відповідною особою, а саме єдиним належним відповідачем - ТОВ «ВІКНА ТРАСТ». Відповідно до положень частини другої статі 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Враховуючи те, що позивач заперечував щодо заміни відповідачів [PERSON] та [PERSON] єдиним відповідачем - ТОВ «ВІКНА ТРАСТ», суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача-1 про заміну неналежного відповідача відповідною особою, оскільки саме позивачу належить право визначати до кого він пред`являє позов. Також судом було здійснено запити для уточнення даних відповідача-3 та встановлено, що згідно з даними Реєстру територіальної громади м. Києва [PERSON] не знайдено, водночас відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи знайдено [PERSON] . Судом було з`ясовано думку позивача щодо заміни відповідача-3, однак позивач не вважав за необхідне здійснювати таку заміну. У судове засідання 15.03.2021 позивач, представник відповідача-1 та відповідач-2 з`явились. У розгляді справи оголошено перерву до 22.04.2021. У судове засідання 22.04.2021 позивач, представник відповідача-1 та відповідач-2 з`явились. Позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити. Представник відповідача-1 та відповідач-2 заперечували щодо задоволення позову. Представником відповідача-1 було подано заяву про огляд у судовому засіданні веб-сайтів (сторінок), інших місць збереження даних в мережі інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. Позивач заперечив щодо вказаного клопотання, зазначивши, що вся інформація, яку він просив зобов`язати видалити відповідачів за вимогами позовної заяви, після першого судового засідання була видалена відповідачами. Суд, розглянувши вказане клопотання, відмовив у його задоволенні. Заслухавши вступне слово учасників справи, суд дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Як зазначається відповідачем-1 та не заперечується позивачем, з моменту створення Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІКНА-ТРАСТ» позивач був одним з засновників і учасників вказаного товариства; згодом позивач вийшов зі складу товариства, однак з 2013 р. по липень 2019 р. сторони продовжували співпрацю, зокрема позивач для відповідача-1 виготовляв продукцію - безпечні протимоскітні сітки, на яку у нього оформлений патент на корисну модель № [NUMBER] та встановлював її на різних об`єктах роботи товариства за винагороду. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем-1 надано дублікати квитанцій за 2018-2019 роки. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, стверджує, що відповідачами порушені його особисті немайнові права, оскільки на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж відповідачами викладено частину публікацій, фотографій та відеоматеріалів, на яких зображено позивача без його згоди. На підтвердження своїх вимог до позовної заяви додано копії скріншотів з інтернет ресурсів та сторінок соціальних мереж відповідачів таких як: Facebook, Instagram, YouTube та на офіційному сайті ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ» (http://oknatrust.com.ua/) (а.с. 9-30). Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про інформацію» до інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна, службова та таємна інформація. Як слідує з ч. 2 ст. 21 Закону України Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. До відомостей про фізичну особу відносяться відомості про її особисте і сімейне життя. Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистих, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частиною другою статті 11 Закону України «Про інформацію» визначено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Як слідує з роз`яснень, наданих у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.09.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що при розміщенні спірних публікацій відповідач порушив його особисті немайнові права, оскільки в цих публікаціях міститься інформація, що є персональними даними, а розміщені публікації, фотографії та відеоматеріали із зображеннями позивача були розміщені без його згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦПК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно -, теле - чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото -, кіно-, теле - чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічне положення міститься і у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень частини першої - четвертої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Водночас, позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту поширення відповідачами інформації відносно позивача, а саме його особистого життя, зважаючи на те, що за фотоматеріалами, доданими позивачем до позовної заяви (а.с. 9-30), неможливо встановити факт публікації саме відповідачами на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж, таких як: Facebook, Instagram, YouTube та на офіційному сайті ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ» ( [INFO] фотографій та відеоматеріалів, на яких зображено особисто [PERSON] та матеріалів його трудової, буденної та життєвої діяльності. Надані позивачем фотоматеріали не завірені у встановленому законом порядку цифровим електронним підписом і не відповідають вимогам частини другої статті 100 ЦПК України. Невиконання наведеної вимоги процесуального закону (частини другої статті 100 ЦПК України) позбавляє суд можливості оцінювати такі докази на предмет їх належності та достовірності, та взагалі брати їх до уваги під час вирішення справи по суті. Із наданих фотоматеріалів неможливо встановити джерело їх походження, спосіб отримання, а також їх повноту та автентичність. Тобто, із наданих позивачем доказів неможливо об`єктивно встановити наявність обставин (фактів), якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги. Отже, додані до позовної заяви скрнішоти не можуть бути визнані судом допустимими доказами. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на відсутність будь-яких фактичних даних стосовно порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, які підлягають судовому захисту, правові підстави для задоволення позовних в частині визнання протиправними дій та зобов`язання ТОВ «ВІКНА ТРАСТ», [PERSON] , [PERSON] видалити публікації, фотографії та відеоматеріали, на яких зображено особисто [PERSON] та матеріалів його трудової, буденної та життєвої діяльності на інтернет ресурсах та сторінках соціальних мереж, таких як: Facebook, Instagram, YouTube та на офіційному сайті ТОВ «ВІКНА-ТРАСТ» ( [INFO] ) задоволенню не підлягають. Щодо похідних позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належних та допустимих доказів щодо обставин, викладених в позовній заяві стосовно заподіяння позивачу моральної шкоди, її розміру суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди, з врахуванням недоведеності порушеного права саме позивачу, перед судом не доведено. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачами права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed