Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовують тим, що на підставі договору дарування він є власником 9/20 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно з будинковою книгою за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] та відповідачка [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не проживає з 2011року, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в помешканні не має і взагалі будинком не цікавиться. Місце фактичного проживання та перебування позивачу не відоме. Також позивач вказує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням він відповідачу не чинив. В зв`язку з тим, що факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, звернувся з даним позовом та просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи без його участі. На позовних вимогах наполягав та просив задоволити в повному обсязі.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач відповідно до договору дарування від 28 лютого 2008 року є власником 9/20 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] .(а.с.8) Відповідно до витягу №18105460 від 15.03.2008 про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником 9/20 частки об`єкта по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.9). Згідно з будинковою книгою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.20-21). Як вбачається з акту опитування сусідів від 12.11.2019 №1248, складеного головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Яблуневий» Личко Д.Ю., за адресою [ADDRESS] [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання з 2011 року не проживає. (а.с.10). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідач набув право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї власника житлового будинку. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад дев`яти років, не користується цим житлом і не виконує обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідач відсутня протягом дев`яти років за місцем свого проживання, не користується житловим приміщенням, не виконує обов`язки наймача житла і не може в добровільному порядку знятися з зареєстрованого місця проживання, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, то суд враховує відсутність в матеріалах справи будь-яких клопотань з боку позивача про відшкодування судових витрат за рахунок відповідача.

Outcome: approved