Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 3 000 доларів США і 5% місячних за весь період з 09.05.2019 по даний час, що становить 129600грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 9 травня 2019 року позивач дав у борг 3\~000 доларів США терміном на чотири місяці під 5 відсотків місячних [PERSON] , про що свідчить письмова розписка від 9.05.2019. Відповідач зобов?язувався повернути вказані кошти до 9.09.2019. Станом на день подачі позовної заяви [PERSON] не віддав позивачу борг і відсотки, чим порушив виконання свого зобов?язання. На звернення з проханням повернути гроші і відсотки відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. У зв?язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов?язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Також згідно з наданим позивачем розрахунком боргу за період з 09.05.2019 по 28.05.2020: борг 3000 дол.США; 5% місячних за 12 місяців 1800 дол.США; загальна сума 4800 дол.США, що станом на 28.05.2020 за курсом НБУ 1дол.США 27 грн, відтак загальна сума боргу станом на 28.05.2020 становить 129600 грн. Ухвалою судді від 13.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Розгляд справи було відкладено у зв?язку з неявкою в судове засідання відповідача. У судове засідання 30\~жовтня 2020\~року позивач [PERSON] не прибув, подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~прибув двічі,\~належним чином\~був повідомлений\~про дату,\~час і\~місцесудових засідань шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованою адресою його проживання, проте судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату. За змістом ч. 7, п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України повістки вважаються врученими відповідачу. Причин своєї неявки відповідач не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280\~ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Матеріали справи містять розписку, написану власноручно 09 травня 2019 року [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] ), якою він визначає, що взяв у [PERSON] 3000 доларів США терміном на чотири місяці під 5% місячних (а.с.7). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання\~має виконуватися належним чином відповідно до умов\~договору\~та вимог цього Кодексу, інших\~актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до\~звичаїв\~ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші\~речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості\~речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або\~речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у\~строк\~та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.1, ч.3 ст.1049 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Крім цього, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання\~зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц. Одностороння відмова від\~зобов`язання\~або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено\~договором\~або законом (ч.1 ст.525 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання\~є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, досліджуючи оригінал боргової розписки від 09 травня 2019 року, написаної власноручно відповідачем [PERSON] та засвідченої його підписом, суд дійшов висновку, що вона містить усі необхідні та достатні ознаки договору позики, за умовами якого, зокрема, позикодавець - позивач [PERSON] 09 травня 2019 року передав позичальнику- відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 3000 доларів США. Отримані кошти відповідач зобов`язався повернути через чотири місяці. При цьому договором визначено право на одержання від позичальника процентів від суми позики, зокрема, 5% за місяць (а.с.7). При цьому суд враховує встановлену статтею 204\~ЦК України презумпцію правомірності правочину. Суд установив, що відповідач, отримавши вказані кошти, свої зобов`язання за договором позики не виконав та суму боргу у встановлений строк не повернув позикодавцеві [PERSON] . Суд дійшов до висновку, що неналежним виконанням умов договору позики з боку відповідача (неповернення грошових коштів) були порушені права позивача, внаслідок чого його права підлягають захисту з передбачених ст. 1046 ЦК України підстав, шляхом стягнення зазначеної в письмовій розписці суми - 3000 доларів США. Відповідач на пропозицію суду відзив на позовну заяву не надав, окрім цього не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. Щодо визначення позивачем еквіваленту боргу в гривнях станом на 28.05.2020 (дата подачі позову до суду) - суд зазначає наступне. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у\~зобов`язанні\~визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений\~договором\~або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України в справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду в справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання в національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, «можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи, що за умовами розписки від 09 травня 2019 року між сторонами фактично в позику були передані грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, та беручи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання в національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг в іноземній валюті - доларах США. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму основного боргу 3000 доларів США згідно з розпискою від 09 травня 2019 року. Щодо позовної вимоги в частині стягнення відсотків від суми позики суд зазначає наступне. Зі змісту позовної заяви та доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики, нараховані в розмірі 5% за місяць та за період з 09.05.2019 по 28.05.2019 (дата звернення з позовом до суду), що становить 1800 доларів США. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника\~процентів\~від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). При цьому\~припис абз.2\~ч.1\~ст.1048\~ЦК України\~про щомісячну\~виплату процентів\~до дня\~повернення позики\~в разі\~відсутності іншої\~домовленості сторін\~може бути\~застосований лише\~в межах\~погодженого сторонами\~строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Наведене положення відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18. Оскільки згідно з укладеним між сторонами договором грошові кошти відповідач отримував «на чотири місяці під 5% місячних», тому право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення процентів від суми позики, що нараховані ним за період з 09.09.2019 по 28.05.2020 в сумі 1200 доларів США не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Стягненню з відповідача підлягає розмір нарахованих відсотків за період, що визначений договором - з 09.05.2019 по 09.09.2019, у розмірі 600 доларів США. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з позовної заяви, ціна позову становить 129600 грн, яка визначена шляхом перерахунку 4800 доларів США на національну валюту України станом на 28.05.2020 за встановленим Національним банком України курсом: 27 гривень 00 копійок за 1 долар США. Згідно з квитанціями від 30.04.2020 та 28.05.2020, позивачем при подачі даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 1298,00 гривень. Позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в сумі 3600 доларів США, що за вищевказаним курсом НБУ еквівалентно 97200 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відтак відповідно до вимог ч.1 ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так, 97200 гривень відповідає 75% від заявленої ціни позову (129600 гривень), отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (75% від 1296 гривень становить 972 гривні). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial