Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, згідно якої просить ухвалити рішення, та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] як спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу. Іншу Ѕ частини даної квартир просить залишити у власності [PERSON] .. В обґрунтування заявлених позовних вимог покладається на те, що 15.11.1986 р. між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей - син [PERSON] ,1987 р.н. і син [PERSON] , 1992 р.н.. За час спільного проживання вони з відповідачкою придбали квартиру [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі - продажу від 13.05.1994 р., посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у Стрийському МБТІ у реєстрі № 2292 від 13.05.1994 на ім`я відповідачки [PERSON] .. Однак, сімейне життя з відповідачкою не склалось і у 2014 вони розірвали шлюб. Оскільки договір купівлі - продажу був оформлений на відповідачку, тому вони вирішили добровільно зробити розподіл квартири як спільного майна подружжя по Ѕ частині кожному у нотаріальній конторі. Однак колишня дружина постійно зволікає з переоформленням квартири, тому він вимушений звернутись у суд з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Бурінкова Н.Г. позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та просили суд задоволити їх повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечував проти поділу нажитого спільного майна квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так у судовому засіданні встановлено та таке не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який 15.11.1986 р. було зареєстровано у сільській раді с. Волосянка, Сколівського району Львівської області, актовий запис № 30 від 15.11.1986. У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції, 21.03.2014 шлюб між сторонами було розірвано. 13.05.1994, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Новальковською М.М. за реєстровим № 1-1984, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] /а.с.8/ Згідно технічного паспорту на квартиру по [ADDRESS] загальна площа такої становить 44,5 кв.м., житлова 29,9 кв.м., допоміжна 15,5 кв.м., вартість якої згідно наявного у матеріалах справи висновку становить 402 900 грн./а.с.10-13/ Згідно довідки КП «№4» від 25.06.2020 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] - власник та [PERSON] - чоловік./а.с.14/ Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. На підставі вище наведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріли справи, зокрема, враховуючи, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , а також оформлення права власності на вказану квартирупроводилось під час перебування сторін по справі у шлюбі, то така відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17, у зв`язку з чим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог шляхом поділу майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності за кожним з них на 1/2 частку спірної квартири.

Outcome: approved