Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір № 000313 від 14.07.2012 року, укладений між ним та відповідачем - ТОВ «Лізінгова компанія «АВТОФІНАНС»; стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 66408,14 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно цього договору відповідач зобов'язався надати йому послуги, спрямовані на придбання транспортного засобу - автомобілю HYNDAI-ACCENT через організовану відповідачем програму «АвтоФінанс». Він добросовісно виконував умови договору, в рахунок передбачених договором платежів сплатив відповідачу 66408,14 грн., проте у лютому 2015 року отримав від відповідача листа із повідомленням про розірвання договору. В усній бесіді із представником відповідача, останній пообіцяв повернути сплачені позивачем кошти, проте, проте обіцянки не дотримався, кошти не повернув. Вважає, що діяльність, якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою що вводить споживачів в оману, відтак укладений між ними договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», крім того станом на момент укладення договору відповідач не являвся фінансовою установою та не мав ліцензії для надання фінансових послуг із залученням фінансових активів від фізичних осіб, тому не мав права укладати із позивачем договір фінансового лізінгу. Також вказує на те, що договір лізингу нотаріально не посвідчений, а отже, згідно ст. 220 ЦК України, є нікчемним. В судове засідання позивач не з'явився, у наданій суду заяві просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судовим розглядом встановлено, що 14 липня 2012 року між сторонами був укладений договір № 000313, предметом якого є надання клієнту (позивачу) програми послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу - автомобіля HYNDAI-ACCENT через програму АвтоФінанс, організовану компанією (відповідачем). Невід'ємною складовою частиною договору є Умови діяльності Програми АвтоФінанс. Відповідно до п. 2.1. договору компанія, зокрема, зобов'язалася сформувати корпорацію клієнтів програми, організувати та проводити розподіл фінансових ресурсів корпорації щодо надання клієнту програми права на купівлю автомобіля, здійснити оплату автомобіля на користь клієнта програми, чи надати відповідну суму в позику для придбання автомобіля самим клієнтом програми. Згідно п. 3.1. договору клієнт, зокрема, зобов'язався: одноразово сплатити реєстраційний платіж, асигнаційний платіж у розмірі, визначеному додатком № 1 до договору; щомісячно, в строк до 20 числа кожного місяця, сплачувати чисті платежі та адміністративні витрати. Як встановлено п. 4.1. Умов діяльності Програми АвтоФінанс, клієнт програми щомісячно, у встановлені договором терміни, сплачує на рахунок компанії чисті платежі, які можуть бути використані компанією для придбання товару даному клієнту програми (іншим членам корпорації клієнтів програми), після розподілу фінансових ресурсів компанії між членами корпорації клієнтів програми, та надання такому клієнту права на купівлю товару. Таким чином, послуги, які надаються відповідачем, є діяльністю з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Наявні у матеріалах справи квитанції свідчать про те, що на виконання умов договору позивачем на користь відповідача було сплачено 66408,14 грн. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. У відповідності до внесених до зазначеного Закону змін, з 08.01.2012 року послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах була включена до переліку фінансових послуг (п. 11-1 ст. 4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), а отже могла надаватись лише фінансовою установою і лише після отримання відповідної ліцензії. З матеріалів справи вбачається, що станом на момент укладення договору, тобто станом на липень 2012 року ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» статусу фінансової установи не мало, ліцензії на право надання фінансових послуг не одержувало. Згідно ч. 3 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України недійсним може бути визнаний правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії). За таких обставин, суд вбачає підстави для визнання укладеного сторонами договору недійсним. Разом з цим, суд відхиляє доводи позивача стосовно невідповідності умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема ч. 1, п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону. Як вже зазначалося, між сторонами виникли такі фінансові правовідносини, як придбання товарів в групах. Зміст поняття «придбання товарів в групах» не є тотожним визначенню «пірамідальна схема», яке міститься у п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Головною ознакою відсутності «пірамідальної схеми» є товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. За схемою придання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору. Тобто, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови, за яких такий товар може бути одержаний, то до такого правочину не може бути застосованого визначення «пірамідальної схеми». Також судом відхиляються доводи позивача стосовно обов'язкового нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу. В силу положень ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України нотаріальне посвідчення такого договору не є обов'язковим, тому підстави для визнання його нікчемним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 220 ЦК України, відсутні. На підставі викладеного суд дійшов висновку про порушення при укладенні договору вимог ч. 3 ст. 91 Цивільного кодексу України та про наявність підстав, передбачених ст. ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України. В порядку ч. 2 ст. 88 ЦПК України судом з відповідача на користь держави стягується судовий збір у розмірі 664,08 грн.

Outcome: approved