Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача - [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Позов обґрунтовано тим, що сторони з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Від даних стосунків у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час фактичних шлюбних відносин за спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS] в якій проживали сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Зважаючи на вказані обставини, вважає, що дана квартира, в силу вимог ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Протягом останніх двох років стосунки між ними погіршились. 29.05.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що спірне житлове приміщення - квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, підтвердженням чого додала підписану ним заяву від 14.08.2013 року, в якій він ствердив факт, що грошові кошти, які витрачені [PERSON] на купівлю квартири, а відтак, і спірна квартира, належать їй на праві особистої приватної власності. Позивач посилається на те, що нотаріусом не було роз`яснено йому зміст правочину, а він, не маючи юридичної обізнаності, вважаючи, що надає довіреність [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу, уклав оспорюваний правочин - заяву, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р.О. 14.08.2013 року, чим допустився грубої помилки, та при цьому позбавив себе права власності на частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що за таких обставин, в силу вимог ст.229 ЦК України, наявні підстави для визнання недійсною зазначеної заяви та визнання квартири [ADDRESS] об`єктом його та [PERSON] права спільної сумісної власності подружжя. Представник позивача в письмовому клопотанні просить відкласти розгляд справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі. Представник відповідача в письмовій заяві просить розгляд справи провести за її відсутності, проти задоволення позову заперечує. Крім того, просить відшкодувати за рахунок позивача витрати [PERSON] на надання професійної правничої допомоги у сумі 5\~000, 00 грн. У зв`язку з тим, що суду були подані всі докази, заяви по суті справи, надані особисті пояснення позивачем стосовно предмету позову, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення за відсутності позивача по наявних матеріалах справи. Дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Від даних стосунків у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Дані обставини не заперечуються сторонами. 14.08.2013 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 762 (а.с. 4-6). За умовами вказаного договору [PERSON] придбала у [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] , сплативши за неї обговорену грошову суму. 14.08.2013\~року позивач\~ [PERSON] \~надав письмову\~заяву, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р.О., у якій вказав, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , але проживає з нею однією сім`єю, згідно 74 Сімейного кодексу України, а також підтверджує, що грошові кошти, які витрачені [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] , належали їй на праві особистої приватної власності, вищезазначена придбана квартира належить [PERSON] на праві особистої приватної власності та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на те, що він при укладенні спірного правочину заяви від 14.08.2013 року, зареєстрованої в реєстрі за № 763 та посвідченої приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р.О., припустився помилки відносно обставин, які мають істотне значення, нотаріус не роз`яснив йому юридичну природу даного правочину, а він вважав, що надає довіреність [PERSON] на купівлю квартири, у зв`язку з чим позбавив себе права власності на частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач не заперечує, що свідомо і добровільно підписав оспорювану заяву. Разом з тим, в заяві зазначено, що вимоги чинного законодавства щодо змісту статей 57, 74 Сімейного кодексу України нотаріус йому роз`яснив. Статтею 74 Сімейного кодексу України закріплені права осіб, які в офіційному шлюбі не перебувають, на отримання в спільну сумісну власність майна, набутого за час спільного проживання. Однак, сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього. Разом з\~тим,\~п.3\~ч.1\~ст.\~57 Сімейного кодексу України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, позивачу було відомо про купівлю спірної квартири відповідачкою та особисто підтверджено, що кошти, сплачені за квартиру, належали їй на праві особистої приватної власності. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено неправильного сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірного правочину, що вплинуло\~на його\~волевиявлення,\~а посилання\~на те,\~що він,\~підписуючи заяву від 14.08.2013 року, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р.О., вважав, що надає довіреність [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу, не може бути визнано як помилка у розумінні статті 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи неправильне його тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 31.10.2018 по справі №752/18987/16-ц, а у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо позовної вимоги про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то дана вимога, також не підлягає до задоволення, оскільки в силу приписів п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, в разі придбання майна за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові за позивачем залишаються судові витрати зі сплати судового збору. Відповідач просить стягнути з позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та надає на їх підтвердження ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Спіріною Юлією Петрівною від 17.02.2020 року, довідку розрахунок кількості часу, затраченого адвокатом у зв`язку з веденням справи, та суми, яка підлягає до відшкодування як витрати на правничу допомогу від 18.12.2020 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 12/2020 від 18.12.2020 року на суму 5\~000, 00 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в.ч., витрати на професійну правничу допомогу. За приписами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин другої - п`ятої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проаналізувавши матеріали справи та докази в їх сукупності, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, значення справи для сторін, з урахуванням принципу розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про стягнення витрат за надання правничої допомоги адвоката, які понесла відповідач, в розмірі 5\~000, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved