Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року (справа № 2-655/2000) та ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2017 року (справа № 2-655/2000). Також вказує, що інша 1/2 частина вказаної вище квартири, належить на праві власності його колишній дружині, [PERSON] , теж на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року (справа № 2-655/2000) та ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2017 року (справа № 2-655/2000). Згідно з даними технічного паспорту, виготовленого станом на 02 квітня 1998 року на квартиру, вона складається з чотирьох кімнат, житловою площею - 50 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,4 кв.м., 2-а кімната - 12,0 кв.м., 3-я кімната - 17,0 кв.м., 4-а кімната - 9,6 кв.м., кухня 7,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., коридор - 11,8 кв.м., комора - 7,9 кв.м., лоджія - 8,8 кв.м. Загальна площа квартири - 85,1 кв.м. До того ж, дві кімнати у квартирі ізольовані, дві інші - суміжні, розмежовані спільним коридором, що дає можливість встановити межі особистого користування. Крім того, вказує, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою і вони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою. В запобіжних цілях від дій іншого співвласника, що можуть спричинити арешт особистого майна та житлової площі (що вже мали місце), він змушений звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою та особистим майном. Таким чином, позивач просить суд, - встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: - у користування позивача виділити житлові кімнати, площею 17,0 кв.м. та 9,6 кв.м.; - у користуванні відповідача залишити житлові кімнати, площею 11,4 кв.м, та 12,0 кв.м.; - у загальному користуванні залишити: кухню - 7,4 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., коридор - 11,8 кв.м. Крім того, просив чітко визначити (установити межі) розподіл та користування квартирою та його права і обов`язки, як користувача у встановлених межах, згідно плану квартири, а також стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 25 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що він проживає і користується житловими кімнатами, площею 17,0 кв.м. та 9,6 кв.м., що у квартирі [ADDRESS] , які і просить виділити у своє користування. Також зазначив, що судовий збір, сплачений при подачі даного позову до суду в розмірі 768 грн. 40 коп., він залишає за собою. В підготовчому засіданні відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у засіданні, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року (справа № 2-655/2000) визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 03 квітня 1998 року на ім?я [PERSON] , яке видане Черкаським міськвиконкомом. Визнано за [PERSON] 50 % права власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, ухвалою Придніпровського районного суду від 29 листопада 2017 року (справа № 2-655/2000) внесено виправлення в резолютивну частину рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року, а саме, - визначено вважати вірним номер квартири « 308 ». Судом також встановлено, що вищевказана квартира є чотирьох кімнатною, житлова площа - 50 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 11,4 кв.м., 2-а кімната - 12,0 кв.м., 3-я кімната - 17,0 кв.м., 4-а кімната - 9,6 кв.м., кухня окрема (загальна) 7,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., коридор - 11,8 кв.м., комора - 7,9 кв.м., лоджія - 8,8 кв.м. Загальна площа квартири - 85,1 кв.м. Дані обставини підтверджуються технічним паспортом, виданим КП «Черкаське обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 02 квітня 1998 року. На даний час технічні характеристики квартири не змінились. Крім того, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 166303620 від 13 травня 2019 року вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної (спільної часткової) власності належить [PERSON] (1/2 частка на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року і ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2017 року по справі № 2-655/2000) та [PERSON] (1/2 частка на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2000 року та ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2017 року по справі № 2-655/2000). До того ж, позивач та відповідач зареєстровані у даній квартирі. Між тим, позивач та відповідач не можуть у добровільному порядку домовитися про порядок користування вищевказаною квартирою, що порушує права та інтереси кожного з володільців спірної квартири. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Слід зазначити, що відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При вирішенні даного спору судом також враховуються висновки Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Зокрема, зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Також, Верховний Суду України зазначає, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Отже, за результатами розгляду судом даної справи встановлено, що сторони, будучи співвласниками нерухомого майна, самостійно і добровільно не можуть визначити порядок користування вказаною квартирою, а тому даний спір підлягає до вирішення судом. Крім того, вищезазначені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи і визнаються відповідачем. В даному випадку судом прийнято визнання позову відповідачем, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, в порядку ч. 3 ст. 200 та ст. 206 ЦПК України, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження, з чим учасники справи погодились. Суд вважає, що порядок користування квартирою за вказаним позивачем варіантом, - є таким, що забезпечить права та інтереси позивача і відповідача щодо користування приміщеннями квартири. При цьому, судом враховуються такі обставини: за час знаходження даної цивільної справи в провадженні суду, сторони так і не змогли дійти згоди щодо мирного вирішення спору; сторони між собою на даний час не перебувають у родинних відносинах; враховані технічні характеристики квартири, розміщення кімнат, їх площу, наявність лоджій; фактичне проживання на даний час в квартирі лише позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , їхню участь в утриманні житла; незначне відступлення розміру реальних часток ідеальним і неможливість забезпечити їх точну відповідність; такий порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників. Крім того, слід зазначити, що суд не вирішує спір щодо розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне нерухоме майно і не порушує їх прав як власників. Отже, позовні вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] підлягають до задоволення за варіантом, що запропонований позивачем і з яким погодилася під час розгляду справи відповідач. В разі настання, припинення чи зміни певних обставин, такий порядок користування сторонами може бути змінений. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, судові витрати (сплачений 25 лютого 2019 року судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. за подачу позову до суду), слід залишити за позивачем, враховуючи його відповідне клопотання. На підставі викладеного та,

Outcome: approved