Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору і свої позовні вимоги мотивує тим, що він з червня 2010 року займався підприємницькою діяльністю. 28.02.2017 слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області відносно позивача розпочато кримінальне провадження №42017200000000099 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 212 КК України. Влітку 2017 року ГУ ДФС у Сумській області в ході вказаного вище кримінального провадження було проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності позивача за результатами якої було прийнято податкові повідомлення рішення, вимогу про сплату недоїмки та рішення про застосування штрафних фінансових санкцій, згідно яких збільшено суму грошового зобов`язання зі сплати податків і зборів, зобов`язано сплатити недоїмку з ЄСВ та застосовано штрафні санкції на загальну суму 1048261,74 грн.. Отримавши акт податкової перевірки, розуміючи, що він збанкрутує якщо не погасить заборгованість по податкам та недоїмку з ЄСВ, загальним розміром близько одного мільйона гривень, звернувся до своїх близьких та знайомих за допомогою у вирішенні його фінансових проблем. На таке його прохання відгукнувся відповідач - [PERSON] .. Однак, грошові кошти відповідач погодився надати лише за умовою, що кошти йому будуть повернуті протягом року з процентами, розмір яких майже вдвічі перевищував бажану для позивача суму. А тому, перебуваючи під впливом тяжких обставин (здійснення відносно нього кримінального провадження, застосуванням органами фіскальної служби штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податків, зборів та інших платежів до бюджету), він погодився на пропозицію відповідача. Коли справа дійшла до оформлення позики, відповідач зазначив, що сума з процентами у договорі має бути відображена як борг і лише після цього обіцяв надати необхідні для вирішення фінансових проблем позивача кошти. Перебуваючи у безвихідній ситуації, він погодився і на такі умови відповідача, після чого останній зазначив, що коли збере гроші, повідомить позивача. 31.10.2017 року йому зателефонував відповідач і попрохав під`їхати до нього із заповненим договором позики, текст якого був наданий відповідачем раніше. 01.11.2017 року позивач роздрукував договір позики, згідно якого мав отримати у відповідача в борг грошові кошти в у сумі 2782500 грн., підписав його та при зустрічі з відповідачем в м. Суми біля «Альтанки» передав його останньому. При цьому відповідач кошти йому не надав, а пообіцяв їх надати найближчим часом. Вважаючи, що без розписки про отримання коштів підписаний ним договір не матиме юридичної сили без будь-яких сумнівів передав відповідачу підписаний текст договору позики. Вказує, що коштів у момент підписання договору він від відповідача не отримував, як не отримував їх і пізніше. У травні 2018 року через борги перед податковою позивач змушений був припинити свою підприємницьку діяльність. Зазначає, що про договір з відповідачем він забув і не згадував. Однак у листопаді 2019 року відповідач звернувся до Сумського районного суду з позовом про стягнення з нього боргу за вказаним договором. 18.02.2020 було ухвалено рішення у справі №587/2372/19 про стягнення з позивача заборгованості за договором позики від 01.11.2017 року. Вважає, що договір позики від 01.11.2017 року був укладений ним під впливом тяжких обставин - загрози банкрутства для нього, про що достеменно був обізнаний відповідач; спірний договір укладався ним для усунення тяжких обставин - сплати податкового боргу з метою уникнення припинення підприємницької діяльності; договір позики був вчинений ним добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; при його укладенні він усвідомлював свої дії, але вимушений був його укласти через тяжкі обставини. Посилаючись на викладене, просить визнати недійсним договір позики від 01.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 15.04.2020 року відкрито спрощене позовне провадження по справі, судове засідання призначено на 18.06.2020 року. 18.06.2020 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача на 22.09.2020 року. 22.09.2020 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача та представника відповідача на 09.12.2020 року. 09.12.2020 року судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача на 04.03.2021 року. 04.03.2021 року судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 26.05.2021 року. 26.05.2021 року судове зсідання відкладено у зв`язку з неявкою учасників процесу на 26.08.2021 року. Представник позивача [PERSON] - адвокат Цюпка О.В. в письмовій заяві просить розглядати справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , його представник - адвокат Кондратенко М.М. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином. Надано письмовий відзив на позовну заяви (а.с.30-34), в якому просять відмовити у задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов необґрунтований та такий, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 01.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2782500 грн.. Позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договір позики від 01.11.2017 року на суму 2782500 грн. слід визнати в судовому порядку недійсним, з підстав того, що даний договір було вчинено під впливом тяжких обставин та він взагалі жодних коштів від відповідача не отримував. Однак з вказаними доводами позивача суд не погоджується, виходячи з наступного: Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно п.1 Договору позики ПОЗИКОДАВЕЦЬ ( [PERSON] ) передає, а ПОЗИЧАЛЬНИК ( [PERSON] ) приймає у власність 2782500,00 грн., що еквівалентно 105000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору (1 долар США = 26,50 грн.) Згідно п.2 Договору позики підписуючи цей договір ПОЗИЧАЛЬНИК підтверджує той факт, що під час укладання цього договору він в повному обсязі отримав від ПОЗИКОДАВЦЯ суму позики, зазначену в п.1 цього договору. Згідно змісту Договору позики від 01.11.2017 року, договір підписаний сторонами, про що наявні підпис сторін, в тому числі відповідача. Згідно п.4 Договору позики сторони домовились, що Позичальник здійснюватиме повернення позики щомісячними рівними частинами не пізніше 01 числа місяця, що йде за звітним в сумі 140000,00 грн. Згідно п.5 Договору позики Позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 01.02.2018 року. Позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцеві всієї суми Позики. Згідно п. 6 Договору позики Позичальник має право в будь-якій час повністю або частково достроково повернути позику. Згідно п.8 Договору позики сторони ствердили, що п.8.2 договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; п.8.4 волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; п.8.5 умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Зміст договору позики від 01.11.2017 року повністю відповідає вимогам, встановленим ст.ст.203, 207, 208 ЦК України. Договір позики містить зміст зобов`язання, суму та строк повернення. Аналогічний висновок викладено в позиції Верховного Суду, що викладений в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц : «Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.». Суд вважає, що доводи позивача про те, що він жодних коштів від відповідача не отримував та підписав договір позики, не розуміючи його змісту та правових наслідків є позицією захисту позивача та свідчить про факт не бажання повертати кошти, що отримані ним в борг. Посилання позивача на покази свідків, котрі можуть свідчити про нібито факт неотримання грошових коштів є неналежним та недопустимим доказом, згідно приписів норми ст.1051 ЦК України, в котрі чітко визначено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, свідки [PERSON] , [PERSON] , про допит яких позивач заявляє клопотання, були вже допитані судом, але в іншій справі та їхнім показам вже надана правова оцінка судом. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18.02.2020 року по справі №587/2372/19 було частково задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2782500 грн. основного боргу за договором позики, 393074,50 грн. - індексу інфляції за порушення умов договору позики, суму трьох відсотків річних за невиконання умов договору позик у розмірі 147510,62 грн., а також 9605 грн. у відшкодування витрат по судовому збору. З тексту вказаного рішення суду вбачається, що судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та зроблено висновок: «Суд вважає, що покази свідків ніяким чином не спростовують факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] , оскільки вони не були присутні під час укладання даного договору, а як вбачається зі змісту самого договору, а саме п. 2 «позивальник підтверджує той факт, що під час укладання цього договору він в повному обсязі отримав від позикодавця суму позики». Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А тому, судовим рішенням від 18.02.2020 року по справі №587/2372/19 вже встановлена обставина того, що свідчення даних свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують факт отримання [PERSON] коштів в борг від [PERSON] . Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про «вплив тяжких обставин» на нього при укладенні договору позики, оскільки відповідач не перебував в жодній залежності від позивача. Згідно норми ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Аналіз даної норми свідчить про те, що окрім першої обставини «вплив тяжкої обставини», для особи повинен бути другий факт: вчинення правочину на «вкрай невигідних умовах», для того, щоб правочин було визнано недійсним. Позивач неодноразово в своєму позові зазначає про вплив тяжких обставин, але не зазначив жодного слова про вкрай невигідні умови при укладенні оскаржуваного правочину - договору позики та в чому саме вони полягають. Позивач отримав безвідсоткову суму позики строком на 1 рік та 1 місяць в сумі 2782500 грн. від відповідача, що підтверджується п.3 договору позики від 01.11.2017 року, в котрому зазначено, що позика за цим договором є безпроцентною. Твердження позивача про те, що нібито сума боргу включає в себе відсотки по договору позики, спростовується текстом самого договору, в п.1 котрого чітко зазначена сума позики в гривнях та її еквівалент в доларах США, а в п.3 договору визначено, що договір є безпроцентним. Таким чином, позивачем не наведено жодного належного та допустимого доказу, котрий свідчи би про те, що оскаржуваний договір слід визнати в судовому порядку недійсним, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed