Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся в суд з позовною заявою та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 89,4 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] , на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (онук), [PERSON] (онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. [INFO] помер його батько - [PERSON] , а [INFO] помер його дідусь - [PERSON] . Після їх смерті відкрилась спадщина на належне померлим майно, до складу якого, окрім іншого, ввійшли по 1/6 частки(кожного із спадкодавців) спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті покійні не складали заповіту, а тому спадкування відбувалося за законом. Відтак, спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] прийняла [PERSON] - дружина та мати покійних відповідно. Проте, [INFO] померла і [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої серед іншого увійшло 3/6 спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті покійна склала заповіт, згідно якого все належне майно заповіла йому. Відтак, він як єдиний спадкоємець за заповітом, що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку фактично прийняв, оскільки на момент її відкриття проживав спільно із спадкодавцем, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадковий будинок, у зв`язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заяви, в яких просять розглянути дану справу за їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Монастирець, що станом на 15 квітня 1991 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (онук), [PERSON] (онук). Вказаний факт додатково підтверджується долученою до матеріалів позову копією Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27 липня 1989 року/арк. справи 10, 14/. Згідно технічного паспорта від 26 жовтня 2017 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа вказаного будинку становить 89,4 кв.м.(житлова - 46,7 кв.м.). Рік забудови - 1969. Інвентаризаційна вартість - 292786 грн. /арк. справи 8-10/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (онук), [PERSON] (онук). Частка кожного члена двору становила 1/6. В судовому засіданні також встановлено та підтверджується долученими копіями свідоцтв про смерть, що [INFO] помер - [PERSON] , а [INFO] помер - [PERSON] /арк. справи 6/. Після їх смерті відкрилась спадщина на належне померлим майно, до складу якого, окрім іншого, ввійшли по 1/6 частки(кожного із спадкодавців) спірного житлового будинку. Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту ані спадкодавець [PERSON] , ані спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складали, що стверджується довідками, виданими Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області за №772 від 27 червня 2017 року та №552 від 20 червня 2019 року /арк. справи 13/. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] прийняла мати та відповідно дружина спадкодавців - [PERSON] , оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Разом з тим, в судовому засіданні також встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 81 року , в с. Монастирець Жидачівського району Львівської області померла [PERSON] , про що 21 травня 2014 року зроблено відповідний актовий запис №17 та виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 21 травня 2014 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /арк. справи 5/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої, окрім іншого, складається із частки (3/6) житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] (1/6 - як член колишнього колгоспного двору та 2/6 фактично успадковані після смерті сина та чоловіка відповідно). З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 22 листопада 2005 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого все належне їй майно заповіла [PERSON] . Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /арк. справи 11/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. З долученої до матеріалів справи копії паспорта серії [NUMBER] та інших документів - вбачається, що позивач по справі - [PERSON] і є особою на чию користь складено заповіт /арк. справи 15/. Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Оглядом в судовому засіданні матеріалів витребуваної спадкової справи №28/2017, щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] , встановлено, що позивач отримав свідоцтво про право на спадщину лише на частину спадкового майна, а саме земельні ділянки /арк. справи 22-39/. Разом з тим, згідно із постановою приватного нотаріуча Жидачівською районного нотаріального округу №26 від 17 жовтня 2017 року, встановлено факт відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на спірну частину житлового будинку, у зв`язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /арк. справи 4/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що поданими через канцелярію суду заявами, відповідачі вимоги позову визнали та засвідчили факт відмови на користь позивача від належних їм часток у спірному будинку: як члену колгоспного двору ([PERSON] та [PERSON] ) Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON] , щодо визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок /арк. справи 40 , 42/. Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, те що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved