Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом посилаючись на ті обставини, що [INFO] померла [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилась спадщина на майно належне спадкодавцеві. В свою чергу позивач [PERSON] є спадкоємцем спадкодавця [PERSON] за заповітом. Однак, в передбачений законом шестимісячний строк позивач не подав заяви про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що йому не було відомо про те, що [PERSON] склала на його ім`я заповіт. При цьому, позивач вважає зазначену вище обставину поважною причиною пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини. У зв`язку з чим на теперішній час позивач змушений пред`явити відповідний позов, в якому просить суд визначити йому додатковий строк тривалістю шість місяців для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 30.11.2021 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі, розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження, а також витребувано інформацію з Кодимської міської ради Одеської області та Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання своєчасно повідомлявся належним чином. При цьому, 20.12.2021 року від представника позивача адвоката Мартинюка Ю.М. до суду надійшла заява (а.с.27) про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій зазначив про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в підготовче засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання відповідач був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-6 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить відповідна розписка його представника від 02.12.2021 року (а.с.23). При цьому, відповідач подав до суду клопотання від 10.12.2021 року № 02-17/2054 (а.с.25) про розгляд справи за відсутності його представника, в якому також зазначив, що визнає в повному обсязі позовні вимоги позивача. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім цього, згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що за життя, а саме 28.09.1994 року, [PERSON] , яка проживала в с. Будеї Кодимського району Одеської області, склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] , про що свідчить відповідний заповіт, посвідчений посадовою особою виконавчого комітету Будеївської сільради народних депутатів Кодимського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 11 (а.с.8). Згідно інформації від 10.12.2021 року, наданої Кодимською міською радою Одеської області за № 02-17/2055 (а.с.24), заповіт складений [PERSON] 28.09.1994 року не скасований та не змінювався. [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Будеївською сільрадою народних депутатів Кодимського району Одеської області 26.01.1999 року (а.с.10). Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Згідно абзацу 3 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах по спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до положень ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Свідченням прийняття спадщини є подача спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини або фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ст. 549 ЦК УРСР). Однак, в передбачений законом шестимісячний строк позивач [PERSON] не подав заяви про прийняття спадщини. В свою чергу, згідно першого речення ч.1 ст. 550 ЦК УРСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. В свою чергу відповідно до правового висновку висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) і від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18), правила частини третьої\~статті 1272 ЦК України\~(норма, яка регулює спірні правовідносини після втрати 01 січня 2004 року чинності Цивільного кодексу УРСР), про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Водночас із цим абзацом 6 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При цьому, в листі пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013\~року № 24-753/0/4-13, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнавались: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (правовий висновок висловлений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) і від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18). В позовній заяві позивач зазначає, що йому стало відомо про існування заповіту, складеного [PERSON] на його ім`я лише на початку листопада 2021 року, у зв`язку із чим ним був пропущений встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , який закінчився 26.07.1999 року. Відповідно до пункту 3 Порядку посвідчення\~заповітів і\~довіреностей,\~що прирівнюються\~до нотаріально\~посвідчених,\~затвердженої постановою\~Кабінету Міністрів\~України від 15 червня 1994 р. № 419 (в редакції чинній на час відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] та протягом шести місяців після цього), посадові, службові особи при посвідченні заповітів і довіреностей зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю та не розголошувати відомості, отримані під час їх посвідчення. Довідки про посвідчені заповіти та доручення видаються тільки громадянам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Довідки про заповіти видаються спадкодавцям тільки після пред`явлення ними свідоцтва про смерть заповідача. Правила про дотримання таємниці посвідчуваних заповітів і доручень поширюються також на осіб, яким про посвідчення заповітів і доручень стало відомо у зв`язку з виконанням службових обов`язків. Водночас із цим, відповідно до положень статті 63\~Закону України\~«Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII (в редакції чинній на момент\~відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] та протягом шести місяців після цього), державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно з вимогами пункту 97 Глави 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за № 152/361 (яка\~була чинна\~на момент\~відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] та протягом шести місяців після цього), державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відомо. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] не заводилась, про що свідчить лист-відповідь Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 15.12.2021 року № 1197/01-16 (а.с.26), внаслідок чого у останньої не було відомостей про відкриття спадщини. Відповідно до інформації від 21.12.2021 року, наданої Кодимською міською радою Одеської області за № 02-17/2121 (а.с.28), як правонаступником Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області, повідомлення (виклик) спадкоємців після відкриття спадщини [PERSON] , померлої [INFO] , шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі, у визначений судом строк не здійснювалось. Аналізуючи надані докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що необізнаність позивача [PERSON] про існування заповіту, складеного на його ім`я [PERSON] за свого життя, є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому, суд також враховує ту обставину, що інші спадкоємці після смерті спадкодавця [PERSON] з заявами про прийняття спадщини в держнотконтору не звертались і спадкова справа не заводилась, про що також свідчить лист-відповідь Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 15.12.2021 року № 1197/01-16 (а.с.26). Водночас із цим у змісті позовної заяви позивач обґрунтовує заявлену ним позовну вимогу посиланням на положення ч.3\~ст.\~1272\~ЦК України,\~яка не\~була чинною\~на час відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] та протягом шести місяців після цього у зв`язку з чим не може бути застосована судом при вирішенні даного спору. В свою чергу до спірних правовідносин мають бути застосовані положення першого речення\~ч.1\~ст.\~550\~ЦК УРСР\~(1963\~року),\~які були\~чинні на час відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] та протягом шести місяців після цього. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (правовий висновок висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). У постановах Великої Палати Верховного Суду від\~\~04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та\~\~від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Ураховуючи вище викладене та прийняте судом визнання позову відповідачем суд вважає, що заявлений позивачем позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню, проте не на підставі ч.3 ст. 1272 ЦК України, а на підставі першого речення ч.1 ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), внаслідок чого позивачу має бути не визначений додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, а продовжено строк для прийняття спадщини.

Outcome: approved