Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві особистої власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6368390 від 31.01.2005 року. Крім нього в будинку зареєстровані дружина, [PERSON] , син, [PERSON] , син, [PERSON] , племінник, [PERSON] . Всі члени його сім`ї, що зареєстровані в будинку, крім сина [PERSON] , [INFO] , відповідача по справі, проживають по міс\-цю реєстрації, а син вже більше десяти років з своєю сім`єю, а саме з дружиною, дітьми проживає в [ADDRESS] , що підтверджується актами сільської ради . Позивач стверджує, що з вини відповідача між їх із сином сім`ями є неприязливі стосунки і тому вони не спілкуються. На його прохання через інших осіб, щоб відповідач знявся з реєстрації, він не реагує . Вважає, що через те, що відповідач не бажає знятися з реєстрації, він тим самим обмежує його у здійсненні права власності, чим порушує ст. 321 ЦК України, в якій зазначено, що право власності є непорушним і що ніхто не може бути протиправно поз\-бавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім цього зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном у зв`язку з чим він не може оформити субсидій на житлово-комунальні пос\-луги, а тому як власник майна та на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказує, що так як [PERSON] не проживає в його будинку більше десяти років, а тому виходячи із норми ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування житлом. Як наслідок просить постановити судове рішення, яким визнати, що [PERSON] , [INFO] втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлена належним чином, однак подав на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Питання стягнення судового збору просить не вирішувати. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення таких був повідомлений як за адресою фактичного місця проживання, так і про судове засідання, яке призначено на 19.07.2019 року о 10 год. 00 хв., шляхом оголошення на сайті Судової влади України в порядку, який встановлений ст. 128 ЦПК України. Суд враховує, що згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Тобто відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзвиву на позовну заяву, пояснень. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання повторно без повідомлення причин, що відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , яке видано виконкомом Лавриківської сільської ради від 10.01.2005 року, вбачається, що будинок [ADDRESS] , загальна площа якого 362,7 кв.м, житлова 131,1 кв. м, на праві приватної власності в цілому належить [PERSON] , тобто позивачу у справі. Підставою є рішення сільської ради від 26.08.2004 року № 23. Те, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6368390 від 31.01.2005 року Державного комунального підприємтсва Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації. Реєстраційний номер 9484267. Датою прийняття рішення про реєстрацію права власності є 31.01.2005 року. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна прийти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які, не є , не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Із актів від 04.02.2019 року, 12.03.2019 року, 15.04.2019 року, складених комісією в складі секретаря сільської ради [PERSON] депутата Лавриківської сільської ради Жук М. А . та дільничого Романівки Я. П. вбачається, що в господарстві, що в [ADDRESS] а зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] , [INFO] , голова будинковолодіння, його дружина [PERSON] , [INFO] , сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та племінник [PERSON] , [INFO] . Але в даному будинку фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із слів [PERSON] та його сусідів, а саме громадянки [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] в [ADDRESS] а зареєстрований, але не проживає більше року. Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідач членом сім`ї позивача чи ні, наведеними вище актами стверджується, що він не проживає у житловому будинку [ADDRESS] більше одного року. А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України він як власник даного житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд захищає права позивача як власника житлового будинку, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того суд враховує, що позивач свої позовні вимоги серед іншого мотивує і тим, що не може оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, а також зазначає, що відповідач не проживає у будинку вже більше десяти років. При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач не проживає, відсутній у житловому будинку [ADDRESS] більше року, що є також підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом. На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі його права, а також враховуючи, що відповідач відсутній, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше 1 року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме більше одного року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, суд враховує, що позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача в його користь судового збору, просить у поданій на адресу суду заяві судовий збір з відповідача не стягувати, а тому незважаючи на те, що позовні вимоги позивача задоволені повністю, питання стягнення судового збору з відповідача в користь позивача, який був сплачений останнім при поданні позову в суд, не підлягає вирішенню, не є предметом розгляду справи, оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог.

Outcome: approved