Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просить: зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28 лютого 2012 року між ним - [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], згідно якого [PERSON] подарувала йому квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстроване ним у встановленому законом порядку, що стверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №34544366 від 19.06.2012 року. Вищезазначений договір дарування не містить будь-яких умов чи застережень щодо його обов'язку надати відповідачу [PERSON] право проживання в квартирі чи залишення за нею такого права після укладення договору. До укладення зазначеного договору дарування 28 лютого 2012 року, відповідач [PERSON] була власником спірної квартири [ADDRESS], та відповідно там зареєстрована, однак фактично не проживала в ній ще з 2010 року, що підтверджується відповідними актами комісії ЖКБ № 163 від 20.06.2013 року, від 04.03.2013 року, та довідкою ЖКБ № 163 від 14.05.2013 року. Місцем постійного проживання відповідача [PERSON] був належний їй на праві спільної часткової власності будинок [ADDRESS]. Після укладення договору дарування, на його неодноразові звернення до відповідача [PERSON] з проханням знятися з реєстрації в належній з 28 лютого 2012 року на праві приватної власності йому квартирі [ADDRESS], остання не реагує. Окрім цього, у червні 2013 року, тобто, через 1 рік та 4 місяці після припинення її права власності на подаровану йому квартиру, відповідач [PERSON] самовільно, без погодження з ним - власником квартири, вселилася у спірну квартиру, помінявши в ній вхідні замки, а також заселила туди свого співмешканця [PERSON] Стверджує, що відповідач [PERSON] перешкоджає йому у вільному користуванні, володінні та розпорядженні належною йому на праві приватної власності квартирою, в тому числі для забезпечення потреб його сім'ї, проживання його сім'ї. Стверджує, що відповідач [PERSON] не надає йому доступу до житла, запрошує туди сторонніх осіб, що провокує постійні скандали, з приводу чого він неодноразово звертався в правоохоронні органи. Зазначає, що відповідач [PERSON] являється його матір'ю, однак вже протягом багатьох років вони не проживають однією сім'єю, в тому числі і на момент укладення договору дарування, не ведуть спільний побут та господарство, не мають взаємних прав та обов'язків. У зв'язку з перешкодами, які чиняться відповідачем, він разом з своєю сім'єю змушений проживати по [ADDRESS]. Враховуючи відчуження відповідачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 28 лютого 2012 року, вважає, що саме з цього часу вона втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Стверджує, що він не давав згоди на вселення та користування квартирою відповідачем, заперечує щодо її реєстрації в його квартирі. Враховуючи, що відповідач [PERSON] перестала бути власником спірної квартири, не пов'язана з ним будь-якими стосунками, не вселялась у спірну квартиру за його згодою, як член його сім'ї, не укладала з ним договору найму (оренди) квартири, то вважає її тимчасовим жильцем. Враховуючи наведене, просить позов задоволити. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, позивач подав суду письмову заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо повторного заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання після уточнення позовних вимог повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу заочно, у їхній відсутності, за наявних у справі достатніх доказів. Третя особа Сихівський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності, за наявних у справі достатніх доказів. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування укладеного 28 лютого 2012 року між сторонами, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], та стверджується витягом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №34544366 від 19.06.2012 року (а.с.8, 12). Вищезазначений договір дарування не містить будь-яких умов чи застережень щодо обов'язку обдарованого [PERSON] надати відповідачу [PERSON] право проживання в квартирі чи залишення за нею такого права після укладення такого договору. Згідно довідки ЛКП «Житловик-С» з місця проживання про склад сім'ї та прописки №1861 від 15.08.2013р., в належній позивачу - [PERSON] квартирі [ADDRESS], зареєстровані окрім нього, його син -[PERSON], та відповідач [PERSON] - колишній власник та його матір (а.с.13). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст.321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Стаття 383 ЦК України, встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст.150 ЖК УРСР, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи права власності на це житло, або ж згоди власника на користування цим житлом членами його сім'ї чи іншими особами, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право колишнього власника на користування житлом. У разі ж будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та виселення. Так, до укладення договору дарування 28 лютого 2012 року, відповідач [PERSON] була власником спірної квартири [ADDRESS], та відповідно там зареєстрована, однак фактично не проживала в ній ще з 2010 року, що стверджується відповідними актами комісії ЖКБ № 163 від 20.06.2013 року, від 04.03.2013 року, та довідкою ЖКБ № 163 від 14.05.2013 року (а.с.14, 15, 16). Як вбачається з пояснень позивача, місцем постійного проживання відповідача [PERSON] був належний їй на праві спільної часткової власності будинок [ADDRESS] (а.с.9). Однак, у червні 2013 року, тобто вже після припинення її права власності на подаровану позивачу квартиру, відповідач [PERSON] самовільно, без погодження з власником квартири, вселилася у спірну квартиру, помінявши в ній вхідні замки. Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] перешкоджає йому у вільному користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою: не надає доступу до житла, запрошує туди сторонніх осіб, що стверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами перевірки Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ЖЄО №2952 та №2952 від 12.04.2013р. по заявах сторін. Згідно акту від липня 2014 року, складеного сусідами - мешканцями будинку [ADDRESS] в належній позивачу квартирі [ADDRESS], проживає відповідач [PERSON] разом зі своїм співмешканцем - жителем м.Стрий - [PERSON], які вселилися у спірну квартиру без згоди власника (а.с.168). У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється матір'ю позивача [PERSON], однак вже протягом багатьох років вони не проживають однією сім'єю, в тому числі і на момент укладення договору дарування, не ведуть спільний побут та господарство, не мають взаємних прав та обов'язків. Як вбачається з пояснень позивача, у нього є своя сім'я, з якою він змушений проживати по [ADDRESS]. А відтак, сторони по справі не є та не були на момент укладення договору дарування спірної квартири сім'єю в розумінні ч.2 ст.3 СК України. Відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, як попередній власник, та відповідно мала право розпорядження, володіння та користування спірною квартирою, лише до укладення 28 лютого 2012 року договору дарування. Пунктом 1 ч.1 ст. 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, враховуючи відчуження відповідачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 28 лютого 2012 року, саме з 28 лютого 2012 року припинилося її право власності на вказану квартиру та, відповідно, всі правомочності власника, тобто, право володіння, користування та розпорядження майном, право власника використовувати належне йому помешкання для проживання інших осіб. З 28 лютого 2012 року відповідач [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] Судом встановлено, що позивач [PERSON] є новим власником спірної квартири, який не давав згоди на вселення та користування нею відповідачем [PERSON], заперечує щодо її реєстрації в належній йому квартирі. Таким чином, уклавши договір дарування квартири у дарувальника [PERSON] припинилося право власності на житлове приміщення, що є наслідком втрати права користування житлом. Враховуючи, що відповідач [PERSON] перестала бути власником спірної квартири, не пов'язана з теперішнім власником квартири, будь-якими стосунками, не вселялась у спірну квартиру за його згодою, як член його сім'ї, не укладала з ним договору найму (оренди) квартири, то така фактично стала тимчасовим жильцем. Згідно змісту ст.ст.98, 99 ЖК УРСР та ст.818 ЦК України піднаймачі та тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання та виселяються без надання жилового приміщення. Згідно п.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що уточненні позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, відповідача [PERSON] слід зобов'язати не чинити позивачу [PERSON] перешкод у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування спірною квартирою, та виселити її із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 114,70грн. судового збору. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 346, 383, 391, 818 ЦК України, ст.ст.9, 98, 99, 150 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 3 СК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та

Outcome: approved