Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Засульської сільської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. В позові вказав, що рішенням відповідача від 12.03.1997 року йому для будівництва індивідуального гаража було надано земельну ділянку площею 0,0050 га. по вул. Комсомольській (Молодіжна), 10-а в с. Засулля Лубенського району Полтавської області. На вказаній земельній ділянці, згідно проекту та експлікації, яка погоджена з відповідними службами у 2009 році він збудував капітальний гараж «А-1» загальною площею 35,9 м.кв. та погріб «під А-1». Після завершення будівництва гаража, згідно рішення відповідача від 22.08.2014 року йому було передано безкоштовно у власність, а реєстраційною службою Лубенського міськрайонного управління юстиції видано свідоцтво про право власності від 02.09.2014 року на земельну ділянку, що знаходиться за вищевказаною адресою, за кадастровим номером 5322886601:01:002:0444 для будівництва індивідуального гаража площею 0,0050 га. По завершенню будівництва гаража був виготовлений технічний паспорт, а згідно звіту «Про проведення технічного обстеження» гаража в с. Засулля, вул. Молодіжна, 10-А Лубенського району Полтавської області та довідки від 29.03.2017 року будівництво виконано згідно державних будівельних норм. В квітні 2017 року він звернувся до департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області із заявою про прийняття в експлуатацію самочинно збудованого у 2009 році гаража, однак йому було відмовлено з тих підстав, що прийняття в експлуатацію можливе лише після вирішення права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду. На підставі вищевикладеного, позивач прохає суд визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно гараж №1 літ. «А-1», площею 35,9кв.м. та погріб «під А-1», що знаходяться по вул. Молодіжній 10-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області. Судові витрати бере на себе. В судове засідання сторони не зявилися, направивши суду письмові заяви з проханням розглянути справу без їх участі. При цьому, представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 28.04.2017 року (а.с.23) позовні вимоги підтримав, прохає їх задовольнити (а.с.41). Відповідач виконавчий комітет Засульської сільської ради Лубенської міської ради Полтавської області та треті особи Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області і Відділ архітектури, будівництва та житлово-комунального господарства Засульської сільської ради покладаються на розсуд суду (а.с.37-39). У звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] рішенням виконавчого комітету Засульської сільської ради від 12.03.1997 року «Про надання дозволу на виділення земельної ділянки під будівництво гаража» було надано земельну ділянку площею 0,0050 га. для будівництва індивідуального гаража за адресою с. Засулля, вул. Молодіжна (колишня Комсомольська), 10, Лубенського району Полтавської області (а.с.7). Будівництво гаража було здійснено позивачем у 2009 році. Належність позивачу вищевказаної земельної ділянки підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.09.2014 року (а.с.11-12). Рішеннями виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №110 від 21.12.2015 року та №240 від 07.11.2016 року «Про присвоєння адресного номеру земельній ділянці» належній позивачу вищевказаній земельній ділянці було присвоєно адресний номер 10-А та надано згоду на присвоєння адресного номера 1 на збудований на ній гараж (а.с.13,14). В подальшому позивачем було виготовлено технічний паспорт на збудований ним гараж відповідно до якого останній побудовано згідно вимог державних будівельних норм (а.с.15-21). Разом з тим, у прийнятті в експлуатацію збудованого позивачем гаража відмовлено, оскільки він є самочинно збудованим та його прийняття в експлуатацію можливе лише після вирішення права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду (а.с.22). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо не порушує права інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Тож враховуючи, що позивач [PERSON] побудував гараж на власній земельній ділянці, при його будівництві були дотримані вимоги чинного законодавства, таке будівництво не порушує права інших осіб, при зверненні до компетентного органу щодо введення в експлуатацію цього обєкту позивачу було відмовлено, а тому суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на цей гараж підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved