Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свій позов мотивує тим, що 03 червня 2010 року він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 12 000,00 доларів США. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем 06 червня 2010 року було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобов'язувався повернути борг в сумі 12 000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 03 червня 2010 року еквівалентно 95 040,00 грн. до 04 серпня 2010 року. Зі спливом зазначеного в розписці терміну, [PERSON] кошти не повернув і ухиляється від виконання зобов'язання. Строки позовної давності перериваються у зв'язку з направленням відповідачеві 03 липня 2013 року вимоги про повернення суми боргу в розмірі 12 000,00 доларів США, яка була отримана та підписана особисто відповідачем. Просить стягнути з відповідача в його користь 95 040 грн. 00 коп. боргу, 9 209 грн. 00 коп. - інфляційних збитків, 9 811 грн. 00 коп. - три відсотки річних, 48 590 грн. 18 коп. - пені у розмірі подвійної облікової ставки, 20 657 грн. 00 коп. - упущеної вигоди від розміщення депозиту у банку та судовий збір в розмірі 1 833 грн. 08 коп. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу слухати за наявними матеріалами, позов підтримує, щодо постановлення заочного рішення не заперечував. Від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання в зв'язку з його участю в іншому судовому процесі в апеляційному суді Волинської області, однак, судом дана неявка в судове засідання визнана неповажною, оскільки від представника відповідача на адресу суду неодноразово надходили клопотання про відкладення судового засідання. Крім того, суд вважає, що відповідач не позбавлений права брати участь в судовому засіданні. Такі дії представника відповідача свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами, що позбавляє позивача захищати свої порушені права. За погодженням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 06 червня 2010 року було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобов'язувався повернути борг в сумі 12 000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 03 червня 2010 року еквівалентно 95 040,00 грн. до 04 серпня 2010 року (а.с. 5). Також, встановлено, що до дня звернення позивача в суд, відповідач не повернув позивачу борг в сумі 95 040,00 грн., чим порушив вимоги ст.1049 Цивільного кодексу України та зобов'язання по вищевказаному договору. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою, дій що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Ч. 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Строки позовної давності перериваються у зв'язку з направленням відповідачеві 03 липня 2013 року вимоги про повернення суми боргу в розмірі 12 000,00 доларів США, яка була отримана та підписана особисто відповідачем (а.с. 6). Відповідно до представленого позивачем розрахунку, утворилась заборгованість в розмірі 183 307,81 грн., яка складається з заборгованості за договором позики в розмірі 95 040 грн. 00 коп., 9 209 грн. 00 коп. - інфляційних збитків, 9 811 грн. 00 коп. - три відсотки річних, 48 590 грн. 18 коп. - пені у розмірі подвійної облікової ставки, 20 657 грн. 00 коп. - упущеної вигоди від розміщення депозиту у банку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналіз встановлених судом обставин та наведених положень законодавства дає підстави зробити висновок, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року за наслідками перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2012 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики містяться правові позиції про те, що договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до норм ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ч. 2 ст. 1212 ЦК України визначає, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з вимог ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ч. 3 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Проте, позивачем не надано підтвердження стосовно заподіяння збитків в вигляді упущеної вигоди. Не доведено, що повернута сума була би внесена саме в банківську установу. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між заподіяною шкодою і зазнаними збитками. Враховуючи наведене, вимога позивача про стягнення з відповідача в його користь 20 657 грн. 00 коп. упущеної вигоди від розміщення депозиту у банку не підлягає до задоволення. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 95 040 грн. 00 коп., 9 209 грн. 00 коп. інфляційних збитків, 9 811 грн. 00 коп. три відсотки річних, 48 590 грн. 18 коп. - пені у розмірі подвійної облікової ставки. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Outcome: partial