Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу матері, надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди матері та надання дозволу на виготовлення візових документів для виїзду за межі України без згоди матері. У позові вказував, що з 11.08.1996 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON], який проживає з позивачем. На даний час матір дитини [PERSON] з ними не проживає, виїхала за кордон на заробітки, зв'язок з нею відсутній. Участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться життям та навчанням сина, його здоров'ям, фізичним та розумовим розвитком. Відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, місце перебування її не відоме. На даний час, з метою оздоровлення та відпочинку сина позивач вирішив оформити документи на тимчасовий виїзд разом з ним за кордон. Крім цього син [PERSON] являється членом Чернівецької обласної громадської організації «Клуб спортивного та бального танцю «Гранд» та членом всесвітньої федерації танцювального спорту і систематично приймає участь в спортивних змаганнях за межами України. Відповідач [PERSON], як мати дитини, в нотаріальному порядку надати згоду на оформлення проїзних, візових документів та дозволу для тимчасового виїзду неповнолітнього сина за кордон, яка відповідно до закону є необхідною умовою, оскільки її місце проживання та перебування не відоме. У зв'язку з цим просить суд: надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] за межі України без дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] до повноліття дитини; дозволити [PERSON] без згоди матері [PERSON] оформляти візові документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України в Болгарію, Румунію, Молдову, Італію, Іспанію, Угорщину, Чехію, Польщу, Канаду, США та Німеччину до досягнення ним повноліття; надати дозвіл [PERSON] без згоди матері [PERSON] виготовляти проїздні документи на ім'я неповнолітнього [PERSON] для тимчасового виїзду за межі України. У судовому засіданні представник позивача до початку розгляду справи по суті подав суду позовну заяву в новій редакції, уточнивши позовні вимоги. Просив надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] в Болгарію, Румунію, Молдову, Італію, Іспанію, Угорщину, Чехію, Польщу, Канаду, США та Німеччину до 13 вересня 2018 року; дозволити [PERSON] без згоди матері [PERSON] оформляти візові документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України в Болгарію, Румунію, Молдову, Італію, Іспанію, Угорщину, Чехію, Польщу, Канаду, США та Німеччину до досягнення ним повноліття. Представник позивача пояснив, що такий дозвіл необхідний для поїздок неповнолітнього сина за межі України для участі в змаганнях із спортивних бальних танців, оздоровлення та відпочинку, туристичних подорожей та відвідування рідного діда, який проживає в Канаді. Заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просив позов задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася судом про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, від неї не надходило заяв про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, за погодженням із представником позивача, судом ухвалено заочне рішення у даній справі у відповідності до вимог ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в інтересах неповнолітнього [PERSON] не заперечував про задоволення позову. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом установлено, що сторони з 11.08.1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого 11.08.1996 року Заставнівським райвідділом РАГС Чернівецької області ( а.с.11). У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження [NUMBER] від 21.09.2000 року, виданого відділом РАГС Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області ( а.с.10). Відповідач [PERSON] 25.06.2011 року змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про зміну імені [NUMBER] ( а.с.12). Позивач [PERSON] проживає з сином [PERSON] у [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Заставнівської міської ради №1127 від 29.02.2016 ( а.с.15). В даний час відповідач [PERSON] перебуває за межами України, місце проживання її не відоме. [PERSON] навчається в Заставнівській гімназії, є членом Чернівецької обласної громадської організації «Клуб спортивного та бального танцю «Гранд», членом всесвітньої федерації танцювального спорту WDSF та активним учасником змагань з спортивного та бального танцю, проведення яких заплановано упродовж 2017 року в Німеччині, Литві, Іспанії, Угорщині, Румунії, Польщі ( а.с.13, 16,17). Крім цього, в судовому засіданні досліджено лист запрошення, з якого вбачається, що [PERSON] ( дід ) запрошує свого онука [PERSON] відвідати на термін - шість місяців його сім'ю в Канаді, де він проживає з 2000 року. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України , особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред'явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Звертаючись з вказаним позовом, позивач не визначив загальний термін надання дозволу, не зазначив часового проміжку перебування дитини у іноземній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди матері суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди матері до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною повноліття. З огляду на викладене, заявлені [PERSON] в даному цивільному позові вимоги про надання йому судом дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон в декілька країни без згоди та супроводу матері, без чіткого визначення держави та конретного часового проміжку перебування у цій державі, не передбачені законодавством України, та суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Крім цього, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 22.09.2016 року після досягнення сином [PERSON] 16-річного віку. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (в редакції, що діяла до 01.10.2016 року) за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 р. №1474-VIII, який набув чинності з 01.10.2016 року статті 2 та 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» викладено в новій редакції. Правилами ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» ( які діють на час розгляд даної справи) регулюється порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном. Втім, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини без згоди матері на тимчасовий виїзд останнього за кордон, з огляду на те, що положення наведеного закону не можуть застосовуватись судом для вирішення цього спору. Також, з огляду вищенаведеного вбачається, що відповідно до вимог чинного законодавства, особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, при цьому для виїзду за кордон такої особи не потрібно рішення суду для надання дозволу на виїзд з України громадянину, який досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно чинним законодавством не вимагається отримання рішення суду для надання дозволу одному із батьків на виготовлення візових документів для особи, яка досягла шістнадцяти років. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід вимовити. На підставі наведеного, ст.313 ЦК України, ст.ст.141 СК України, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: dismissed