Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача, в якій після уточнення позовних вимог просить суд стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 328860 гривень, спричинену йому відповідачем внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в прийнятті завідомо незаконних рішень про відмову в порушенні кримінальної справи. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 19 листопада 2004 року постановою Ленінського районного суду м. Харкова від був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді арешту строком на 10 діб. 07.09.2005 року Верховний Суд України встановив відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення. На протязі 2005-2009 років відповідач умисно ухилявся від виконання своїх посадових обовязків та виносив багаточисельні незаконні рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді, які апеляційною інстанцією були скасовані. Такими діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу несвоєчасного та необєктивного проведення перевірки його заяви, внаслідок чого знизився престиж позивача, порушені його нормальні життєві звязки, стосунки з оточуючими людьми. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, пояснив що моральна шкода, спричинена йому, полягає у протиправній бездіяльності відповідача та виразилось у тривалих та глибоких душевних та фізичних стражданнях, приниженні його гідності та достоїнства. Розмір моральної шкоди [PERSON] оцінює у 328860 гривень. Цю компенсацію позивач просив суд стягнути з відповідача відповідно до положень ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Представник прокуратури Харківської області надав суду письмові заперечення проти позову, в яких вказував на те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, органами прокуратури ніяких порушень прав [PERSON] не допущено, просив у позові відмовити. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді арешту строком на 10 діб. Ухвалою Верховний Суд України від 07 вересня 2005 року провадження у справі відносно [PERSON] закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 09 лютого 2005 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді Ленінського районного суду м. Харкова. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 травня 2005 року. 14 липня 2005 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року. 24 травня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 31 травня 2006 року вказана постанова була скасована відповідачем. 15 червня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 27 червня 2006 року вказана постанова була скасована відповідачем. 13 липня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2006 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 липня 2006 року, яка в подальшому була скасована апеляційною інстанцією. 01 грудня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 30 січня 2007 року вказана постанова була скасована відповідачем. 09 лютого 2007 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2007 року змінено підсудність на Дзержинський районний суд м. Харкова. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року. 26 грудня 2007 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року. 20 березня 2008 року Дзержинський районний суд м. Харкова скасував постанову відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року. 10 червня 2008 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 22 вересня 2008 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 червня 2008 року. 17 жовтня 2008 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 02 лютого 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи від 17 жовтня 2008 року. 03 квітня 2009 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 24 квітня 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 квітня 2009 року. 23 травня 2009 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 04 серпня 2009 року відповідач скасував постанову від 23 травня 2009 року. 21 серпня 2009 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді. У звязку з винесенням багаточисельних незаконних рішень про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді, які апеляційною інстанцією були скасовані, позивачу були завдані моральні страждання, в результаті чого він захворів та переніс операцію, після чого за станом здоровя не зміг в подальшому опротестовувати постанови відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи. Як вказує позивач такими незаконними діями відповідача прокуратурою Харківської області йому спричинена моральна шкода, яка полягає у тривалих душевних, моральних та фізичних стражданнях, у звязку із протиправною бездіяльністю відповідача по відношенню до нього, невинуватої особи, в приниженні його честі та гідності, які позивач вимагає суд компенсувати відповідачем. Позивач був вимушений неоднарозово звертатися до судів різних ланок для скасування незаконних постанов відповідача, витрачати час для звернення до органів прокуратури для оскарження постанов про відмову в порушенні кримінальної справи. Відповідно до ст.56 Конституції України кожний громадянин має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої в наслідок порушення її прав. Згідно зі ст. 121 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящими. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про прокуратуру» Генеральна прокуратура України та підпорядковані їй прокуратури є юридичними особами і мають свою печатку з зображенням Державного герба України. Стаття 1176 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ПК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Отже, відповідальність органів прокуратури, з урахуванням суті позовних вимог регулюється ч. 6 ст. 1176 ЦК України, а, враховуючи, що вказана норма права відсилає до загальних підстав відповідальності, то слід застосовувати ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до положень ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, які регулюють загальні підстави відшкодування шкоди в деліктних правовідносинах, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: 1) шкоду, 2) протиправне діяння особи, котра її завдала, 3) причинний зв'язок між ними, 4) вину заподіювана шкоди. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. з послідуючими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Щодо розміру моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним зменшити розмір компенсації моральних страждань позивача з 328860 гривень до 50000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial