Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 100000,00 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 11 вересня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] взяла в нього в борг 100000 гривень. Гроші зобов`язалась повернути за першою вимогою, на підтвердження чого написала розписку. 28 січня 2020 року він надіслав позивачу письмову вимогу про повернення коштів, проте у встановлений вимогою строк - до 02 лютого 2020 року позивач гроші не повернула. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено справу до розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились. Представник позивача надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що в 2018 році вона без офіційного оформлення трудових відносин працювала комірником в магазині у ФОП [PERSON] , яка є дружиною позивача [PERSON] . Якось [PERSON] провела в магазині ревізію і нібито встановила недостачу товарів. [PERSON] сказала своєму чоловіку [PERSON] відвезти її, відповідача до приміщення іншого магазину для того, щоб відібрати розписку в рахунок виявленої недостачі товарів. Їй відомо, що інші працівники теж писали такі розписки в рахунок недостачі. 11.09.2018 вона була на роботі, коли приїхав позивач і сказав сідати до нього в машину. Також сказав, що поїдуть до іншого магазину, де вона напише розписку про отримання в борг грошей, але про яку суму йдеться, не сказав. Коли вона сіла в машину до [PERSON] , то він сказав, що життя коротке, швидко закінчується. Потім [PERSON] привіз її до приміщення магазину, сам кудись поїхав, а через деякий час приїхав з іншим чоловіком, якого вона не знає. Цей чоловік представився як працівник служби безпеки підприємства і почав її «обробляти». Казав, що вона допустила недостачу в магазині, тому повинна написати розписку. Цей чоловік ніби вселяв їй ці думки. Казав, що їй слід або написати розписку, або працювати на позивача та його дружину безкоштовно років п`ять. Не заперечує, що написала власноручно розписку про те, що нібито взяла у позивача в борг 100000 грн., але насправді ці гроші в борг не брала. Розписку вона писала під диктовку. Коли писала, то не усвідомлювала, не розуміла, що пише. Була в неадекватному стані, ніби уві сні чи під гіпнозом. Тобто на неї психологічно тиснули, ніби ввели в транс. Після того як написала розписку поїхала додому і тільки там зрозуміла, що сталося. Наступного дня вона одразу звернулась до поліції із заявою, в якій повідомила, що від неї незаконно відібрали розписку про нібито отримання нею в борг від [PERSON] грошей. Але їй відповіли в поліції, що складу злочину немає, оскільки її не вбили і не побили. Вимогу про повернення грошей отримала від позивача поштою. До суду з позовом про оскарження договору позики не зверталась. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення відповідача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] власноручно написала розписку, з якої вбачається, що 11 вересня 2018 року вона від [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 100000 гривень (200 штук номіналом 500 грн), які зобов`язалась повернути за першою вимогою. Також в розписці [PERSON] зазначила, що розписка написана без будь-якого фізичного, морального та психологічного насильства. 22 січня 2020 року [PERSON] було складено вимогу, з якої вбачається, що позивач вимагав у [PERSON] в строк до 02 лютого 2020 року сплатити йому грошові кошти у розмірі 100000 гривень. Того ж дня дану вимогу позивачем направлено [PERSON] , яку вона отримала 23 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення і не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. З відповіді Рубіжанського ВП ГУНП України в Луганській області №12457 вбачається, що звернення [PERSON] за фактом написання нею розписки її роботодавцю було зареєстроване в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Рубіжанського ВП ГУНП України в Луганській області за № 8613 від 12 вересня 2018 року. Співробітниками поліції було встановлено, що вищевказана подія не підлягає внесенню до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та не містить ознак кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатостороннім (договори). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд дійшов висновку, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач позичила в борг та отримала на руки 100000,00 гривень у [PERSON] , які зобов`язалася повернути за першою вимогою позивача. Позивач [PERSON] пред`явив відповідачу [PERSON] вимогу про повернення боргу в повному обсязі в строк до 02 лютого 2020 року, які вона позичила за розпискою від 11 вересня 2018 року. 23 січня 2020 року вказана вимога була отримана відповідачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до умов боргової розписки від 11 вересня 2018 року відповідач [PERSON] зобов`язувалася повернути усю грошову суму за першою вимогою позивача [PERSON] . За вимогою позивача, строк повернення боргу - до 02 лютого 2020 року. Судом встановлено, що станом на час ухвалення рішення відповідач [PERSON] гроші позивачу [PERSON] не повернула. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У цих правовідносинах позики позивач [PERSON] є кредитором відносно відповідача [PERSON] , яка є боржником. Наявність боргової розписки у кредитора [PERSON] підтверджує невиконання боргового зобов`язання [PERSON] . Суд не приймає заперечення відповідача [PERSON] про те, що гроші у сумі 100000,00 гривень вона від [PERSON] не отримувала, виходячи з такого. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних доказів в обґрунтування своїх доводів стосовно неодержання грошей у сумі 100000,00 гривень відповідачем [PERSON] суду не надано. Навпаки, доводи відповідача [PERSON] про неотримання грошей від позивача [PERSON] спростовуються борговою розпискою, оригінал якої наявний у матеріалах справи і в якій відповідач власноруч написала (мовою документу, російською): «Я [PERSON] … настоящей распиской удостоверяю, что 11.09.2018 получила непосредственно от [PERSON] … денежную сумму в размере 100000 грн. (сто тысяч гривен). ….200 штук, номиналом по 500 грн. …». Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позичальника або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідач не оспорила договір позики, звернувшись з позовом до суду, договір в установленому законом порядку недійсним не визнаний. Окрім того, відповідачем не доведено належними доказами, що відносно неї позивачем або іншими особами було застосовано погрози чи психологічний тиск, а розписку вона писала, перебуваючи у такому стані, внаслідок якого не могла усвідомлювати значення своїх дій. Звернення відповідача до правоохоронних органів наступного для після написання розписки за відсутності відповідного судового рішення, яким встановлено вину конкретної особи, не є належним доказом вчинення стосовно [PERSON] неправомірних дій при укладенні договору позики. За таких обставин суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу сумі 100000,00 гривень, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.1607176904.1 від 06.02.2020 про сплату судового збору у сумі 1000 грн. З огляду на задоволення позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved