Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової заборгованості за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 13.12.2019 року в сумі 13 144,28 гривень, з яких 12 272 гривень - основний борг, 153,90 гривень - 3% річних, 184,08 гривень - інфляційні збитки, 534,30 гривень - проценти за користування коштами. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.12.2019 року [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 12 272 гривень, про що остання власноручно написала розписку із зобов`язанням повернути кошти до 01.01.2020 року. Тривалий час відповідач переносила дату повернення боргу, однак борг позивачу відповідач так і не повернула, на телефонні дзвінки позивача відповідач не відповідає. Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні у її відсутність до суду не подала. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задоволити, розгляд справи просив провести у його відсутність. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку визначеному чинним законодавством (рекомендоване повідомлення про виклик до суду з судовою кореспонденцією отримала 14.08.2020 - особисто), про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що за змістом розписки від 13.12.2019 року [PERSON] одержала в борг від [PERSON] 12 272,20 гривень та зобов`язалася повернути позику до 01.01.2020 року (а.с.15). Суд дійшов висновку, що представлений суду оригінал розписки за своєю суттю та правовою природою свідчить про існування між сторонами по справі договірних відносин, що виникають з договору позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, зі змісту якої слідує, що відповідно до норм ст.ст.1046-1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Борг позивачу відповідач не повернула, про що свідчить наявність оригіналу розписки в позивача, на телефонні дзвінки позивача відповідач не відповідає. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] , вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяла у нього в борг грошові кошти у сумі 12 272,20 гривень, які зобов`язалася повернути [PERSON] до 01.01.2020 року. Позивач в позовній заяві вказує на те, що розмір позики становить 12 272,00 гривень, які він просить стягнути з відповідача як суму основного боргу. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі, про який просить позивач, а саме 12 272,00 гривень. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 02.01.2020 року по 02.06.2020 року, провів відповідний розрахунок, згідно якого 3% річних становить 153,90 гривень. Перевіривши розрахунок суд дійшов висновку, що зазначений розрахунок проведено позивачем вірно з врахуванням періоду прострочення виконання, тому зазначена вимога підлягає задоволенню. Так само позивачем проведено розрахунок інфляційних втрат за період з 02.01.2020 року по 02.06.2020 року в сумі 184,08 гривень, з яким суд погоджується, оскільки при перевірці розрахунку судом встановлено, що його проведено вірно на підставі встановлених Державною службою статистики України індексів інфляції (індексів споживчих цін) за період прострочення зобов`язання з повернення позики та відповідає Рекомендаціям відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ, викладеним в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97. Тому суд дійшов висновку про задоволення і цієї позовної вимоги. Щодо позовної вимоги про стягнення суми процентів за користування коштів на рівні облікової ставки НБУ за період з 02.01.2020 року по 02.06.2020 року суд зазначає наступне. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Вказана позиція, викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №638/6956/14-ц (провадження № 61-17078св18) та узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Враховуючи викладені правові висновки Верховного Суду суд дійшов переконання, що нарахування суми процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 02.01.2020 року по 02.06.2020 року, тобто після закінчення строку дії договору позики не відповідає нормам матеріального права, тому позовну вимогу про стягнення суми процентів за користування коштів на рівні облікової ставки НБУ в сумі 534,30 гривень за період з 02.01.2020 року по 02.06.2020 року слід залишити без задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 806,66 гривень судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, враховуючи задоволення позову на 95,94%).

Outcome: approved