Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням уточнень [PERSON] посилається на те, що 08.09.1990 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі ним, [PERSON] та [PERSON] була приватизована трикімнатна квартира за адресою [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної сумісної власності. 25.12.2008 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, домовленості з відповідачами щодо користування квартирою ними не досягнуто, між ними склалися такі відносини, що унеможливлюють його проживання в квартирі. [PERSON] посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2013 року у справі №2-243/2011 були задоволені його позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування квартирою, відповідачів зобов»язано не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визначений порядок користування квартирою та виділена в його користування житлова кімната 5, площею 10,2 кв.м.; коридор, площею 10,6 кв.м., кладова, площею 1,3 кв.м., кухня, площею 8,9 кв.м., ванна, площею 2,8 кв.м., вбиральня, площею 0,9 кв.м., залишені в загальному користуванні. [PERSON] та [PERSON] до цього часу не отримують свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на підставі розпорядження органу приватизації та технічний паспорт. Як співвласник квартири він позбавлений і обмежений в реалізації своїх прав здійснення власністю, передбачених законом, він не може зареєструвати на свою житлову площу свою дитину, вселитися в квартиру, користуватися житлово-комунальними послугами, укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, продати свою частину в квартирі. Не виконують відповідачі і вказане рішення апеляційного суду, продовжують чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою, його права на квартиру не визнають. Позивач також зазначає, що в зв»язку з тим, що 1/3 частину квартири неможливо виділити в натурі, він має намір відступити від принципу рівності часток, переданих йому в порядку приватизації квартири. Житлове приміщення №5, площею 10,2 кв.м., в квартирі багатоквартирного будинку є окремим об»єктом нерухомого майна, придатне і призначене для постійного проживання в ньому і права на нього він може зареєструвати в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач просить визнати за ним право приватної власності на житлове приміщення №5 квартири [ADDRESS], житловою площею 10,2 кв.м., загальною площею 17,4 кв.м.; зобов»язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні ним квартирою [ADDRESS] шляхом вселення його у вказану квартиру; зобов»язати Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради укласти з ним договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на житлове приміщення №5, площею 10,2 кв.м., загальною площею 17,4 кв.м., в квартирі [ADDRESS] із відкриттям особового рахунку, стягнути з відповідачів на його користь понесені витрати по справі. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, в яклму просила визнати [PERSON] таким, що втратив право мешкання у квартирі [ADDRESS], зобов»язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Бабушкінсьокго районного відділу у м.Дніпропетровську скасувати державну реєстрацію [PERSON] за вказаною адресою. Даний позов був об»єднаний судом із позовом [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що вона є відповідальним квартиронаймачем вказаної квартири і постійно мешкає за цією адресою з 1979 року на підставі обмінного ордеру №3045 від 01.10.1979 року. [PERSON] був зареєстрований за цією адресою як її чоловік для працевлаштування. 20.12.2006 року [PERSON] добровільно вибув на інше постійне місце проживання до своєї матері [PERSON] в [ADDRESS], яка раніше була отримана і на нього, самостійно прийнявши рішення про їх розлучення. 13.09.2007 року він подав заяву до КЖЕП №36 м.Дніпропетровська, в якій зазначено, що у спірній квартирі не мешкає, квартира не приватизована. Впродовж тривалого часу з 2006 року [PERSON] в кв.[ADDRESS] не проживає, доступу до квартири не має, оскільки створив іншу родину з іншою жінкою, що підтверджується відповідними актами, складеними КЖЕП №36. Сім»я [PERSON] своє місцезнаходження скриває. Оскільки відповідач жодного дня не проживав у спірній квартирі, він повинен бути знятий з реєстрації за вказаною адресою. В судовому засіданні [PERSON] з представниками свої позовні вимоги підтримав, позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість. В судовому засіданні [PERSON], яка є також представником [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість, свої позовні вимоги підтримала. Представники КП «Жилсервіс-2», Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомляися належним чином. Вислухавши осіб, які з»явилися, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 08.09.1990 року, [PERSON] та [PERSON] з 08.09.1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 28.01.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис № 33. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1993 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі розпорядження від 15.11.1993 року № Б-2369. Вказана квартира є трьохкімнатною, має житлову площу 38,9 кв.м., загальну площу 66,6 кв.м., та складається з: житлової кімнати 5, площею 10,2 кв.м., житлової кімнати 4, площею 17,4 кв.м., житлової кімнати 8, площею 11,3 кв.м. з лоджією, площею 3,10 кв.м., коридору, площею 10,60 кв.м., кладової, площею 1,30 кв.м., кухні, площею 8,9 кв.м., ванної кімнати, площею 2,80 кв.м., вбиральні, площею 0,9 кв.м. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON], основним квартиронаймачем квартири є [PERSON] [PERSON] є також зареєстрованим в квартирі з 07.12.1990 року, проте в ній не проживає з літа 2007 року. Судом також встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, відповідачами чиняться перешкоди у його проживанні в квартирі за вказаною адресою та в користуванні нею, ними були замінені замки в дверях квартири, ключі від яких [PERSON] надані не були. З приводу зазначеного, для захисту своїх прав [PERSON] звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів та з позовами до суду. Перешкоджання відповідачами [PERSON] в користуванні вказаною квартирою та в проживанні в ній підтверджується Актом КЖЕП №36 від 04.08.2011 року, висновком про результати перевірки заяви [PERSON] від 24.09.2007 року, постановами ДІМ Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.09.2010, 29.12.2011 року; поясненнями в судовому засіданні [PERSON] про те, що [PERSON] ключів від квартири не має, він не є членом її сім»ї і не має передбаченого законом права проживати у спірній квартирі, змістом її позовної заяви. Також дані обставини встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.06.2012 року, ухваленим у справі №2-243/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, визначення порядку користування житловим приміщенням, яким [PERSON] та [PERSON] зобов»язані не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS]. Крім того, факт чинення [PERSON] та [PERSON] перешкод [PERSON] в користуванні та проживанні в квартирі [ADDRESS] встановлений рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2013 року, ухваленим у цій же справі №2-243/2011, яким визначений порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділено [PERSON] у користування житлову кімнату 5, площею 10,2 кв.м., а житлову кімнату 4, площею 17,4 кв.м., та житлову кімнату 8, площею 11,3 кв.м. з лоджією, площею 3,10 кв.м., виділено у користування [PERSON] та [PERSON]; коридор, площею 10,60 кв.м., кладову, площею 1,30 кв.м., кухню, площею 8,9 кв.м., ванну кімнату, площею 2,80 кв.м., вбиральню, площею 0,9 кв.м., залишено в загальному користуванні. Вищевказані рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.06.2012 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2013 року, вступили в законну силу і встановлені ними обставини у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Разом з цим, судом встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи відповідачі продовжують перешкоджати [PERSON] проживати у спірній квартирі та користуватися нею, ключі від дверей квартири у нього відсутні, що не заперечувалося в судовому засіданні [PERSON] та що відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. [PERSON] іншого житла не має, проживав на квартирі, яку орендував, на теперішній час проживає з сім»єю в квартирі сестри. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що у у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні ним квартирою шляхом його вселення в неї підлягають задоволенню. Із наведених підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право проживання у спірній квартирі та скасування його державної реєстрації в квартирі, оскільки при розгляді даної справи встановлені обставини перешкоджання [PERSON] та [PERSON] користування [PERSON] приміщенням цієї квартири. Крім того, [PERSON], як співвласник квартири має право користуватися нею на свій розсуд. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права приватної власності на житлове приміщення 5 в квартири [ADDRESS], житловою площею 10,2 кв.м., загальною площею 17,4 кв.м., задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно до ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що у спільній сумісній власності. У відповідності до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, [PERSON] є співвласником спірної квартири і в силу наведених норм закону його частка у праві спільної сумісної власності є рівною з іншими співвласниками, з якими у нього існує спір щодо володіння та користування квартирою. Рішенням апеляційного суду від 24.10.2013 року визначений порядок користування ним спірною квартирою та виділено у користування житлову кімнату 5, площею 10,2 кв.м. Разом з цим, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що ця кімната використовуватися може використовуватися як окрема квартира або її можна переобладнати в таку квартиру, тому його позовні вимоги про визнання за ним права власності на житлове приміщення 5 в квартири [ADDRESS], житловою площею 10,2 кв.м., загальною площею 17,4 кв.м., задоволенню не підлягають. Суд вважає необґрунтованими доводи в судовому засіданні [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] не є приватизованою і відноситься до державного житлового фонду, оскільки нею як уповноваженим власником квартири не отримано в Управлінні житлового господарства свідоцтво про право власності на квартиру та технічний паспорт. При розгляді даної справи встановлено, що вказана квартира відповідно свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1993 року належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], за якими у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на цю квартиру, що підтверджується матеріалами справи, а саме - листами КП «ДМБТІ» від 08.11.2007 року № 13041, від 20.11.2013 року №13528, від 28.11.2013 №13937, від 25.12.2013 року № 15277, листом Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 03.12.2013 року. Правомірність здійснення приватизації вказаної спірної квартири та набуття [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] права власності на неї встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.11.2010 року, ухваленим у цивільній справі № 2-528/2010, яким [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON], Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження від 15.11.1993 року за №Б-2369, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на вказану квартиру. Вказане рішення районного суду вступило в законну силу і відповідно до ст.61 ЦПК України встановлені ним обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Всі інші доводи [PERSON] не є підставою для задоволення її позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що 09.09.2013 року між [PERSON] та КП «Жилсервіс-2» було укладено Договір № 48/109 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS], а споживач зобов»язався забезпечити своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк не пізніше 20 числа кожного місяця та на умовах, що передбачені цим договором. Згідно зі змісту положень ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню майном, що є їхньою спільною власністю. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов»язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов»язаннями, пов»язаними із спільним майном. Зважаючи на визначений рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2013 року порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділення [PERSON] у користування житлової кімнати 5, площею 10,2 кв.м., та залишення у загальному користуванні співвласників квартири приміщень загального користування, суд вважає за необхідне зобов»язати КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради укласти з [PERSON] Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на житлове приміщення №5, площею 10,2 кв.м., в квартирі [ADDRESS] із відкриттям особового рахунку. Задовольняючи вказані позовні вимоги позивача [PERSON], суд вважає за необхідне відповідно до ст.88 ЦПК України стягнути з [PERSON] та [PERSON] понесені ним витрати по справі - 465,90 грн., тобто стягнути по 232 грн. 95 коп. з кожного з відповідачів. Разом з цим, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів решти частини понесених витрат, оскільки ці витрати не відносяться до судових витрат у розумінні ст. 79 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial