Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. 08.07.2015 року його було звільнено з посади сторожа Лохвицького РГП ПАТ «Полтавагаз» в порядку п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.12.2015 року йому поновлено строк на звернення до суду, як пропущений з поважних причин, та відмовлено в повному обсязі в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 року рішення Лохвицького районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано, постановлено нове рішення, яким його позовні вимоги задоволені частково, а саме, визнано звільнення незаконним, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення від 08.07.2015 р., поновлено його на посаді сторожа, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19450,20 гривень та моральну шкоду в розмірі 1000 гривень. Але поновлено його на роботі було лише 23.03.2017 року, після розгляду касаційної скарги ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 року. При даному вимушеному прогулі він зазнав душевних страждань, так як є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому змушений постійно лікуватися та витрачати кошти на лікування, а відсутність роботи та протиправна поведінка з боку відповідача нанесли йому душевну травму. Свої моральні страждання він оцінює в 5000 гривень. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.03.2016 року по 22.03.2017 року та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди кошти в сумі 5000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, пояснив, що йому відомо про те, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.04.2016 року виконання рішення апеляційного суду Полтавської області було зупинено до закінчення касаційного розгляду, визнав, що в той період відповідач не повинен був його поновлювати на роботі, проте, все одно зобовязаний йому виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалу ВССУ від 15.02.2017 року, якою було відхилено касаційну скаргу відповідача, він отримав 14.03.2017 року, наступного дня в Лохвицькому районному суді отримав виконавчий лист, який направив до виконавчої служби, після отримання листа від відповідача про необхідність зявитися для поновлення на роботі, 23 березня він написав заяву про поновлення на роботі і того ж дня його було ознайомлено з наказом. До суду звернувся лише в жовтні, оскільки йому довго готували позов в центрі безкоштовної правової допомоги. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вини підприємства у невиконанні рішення про поновлення на роботі немає, починаючи з 10.03.2016 року позивач із заявою про поновлення на роботі на підставі рішення суду не звертався, ухвалою ВССУ від 25.04.2016 року виконання рішення апеляційного суду Полтавської області було зупинено до закінчення касаційного розгляду, ухвалу ВССУ від 15.02.2017 року, якою було відхилено касаційну скаргу, вони отримали 15.03.2017 року, в звязку з тим, що [PERSON] на роботі не зявився, йому було надіслано листа із проханням прибути до Лохвицького РГП для поновлення на роботі, маючи при собі трудову книжку. 23.03.2017 року [PERSON] прибув до Лохвицького РГП, написав заяву і того ж дня було видано наказ про поновлення на роботі згідно рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 р. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 15.02.2017 року. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник 3-ої особи в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволені частково, а саме, визнано звільнення з роботи [PERSON] незаконним, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення № 54-к від 08.07.2015 року, поновлено [PERSON] на посаді сторожа Лохвицького РГП ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19450,20 гривень, стягнуто в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди кошти в сумі 1000 гривень (а.с. 5-8). ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» скористалося правом касаційного оскарження відповідно до ст. 324 ЦПК України. Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» у справі за позовом [PERSON] до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 9 березня 2016 року до закінчення касаційного розгляду (а.с. 30). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2017 року касаційна скарга ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» відхилена. Вказана ухвала отримана відповідачем 15.03.2017 року, а позивачем 14.03.2017 року. 20.03.2017 року [PERSON] надіслано листа за підписом керуючого Лохвицьким РГП, яким позивача просили прибути в Лохвицьке РГП з трудовою книжкою для поновлення на роботі (а.с. 37). Вказаний лист отримано позивачем 21.03.2017 року, а 23.03.2017 року ним написано заяву про поновлення на роботі по рішенню суду і того ж дня виданий наказ № 29-к-1 про прийняття на роботу [PERSON] з 23.03.2017 року із відміткою про поновлення на роботі згідно рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 15.02.2017 року, з яким позивача ознайомленого під його особистий підпис (а.с. 35, 36, 39). Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Суд зауважує, що період з 25.04.2016 року до 15.03.2017 року не можна вважати затримкою виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2016 року Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз», оскільки виконання цього рішення було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до закінчення касаційного розгляду. Щодо затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 10.03.2016 року до зупинення його виконання ухвалою Вищого спеціалізованого суду України та відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем було пропущено тримісячний строк на звернення до суду. Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії у про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, відповідно до якої, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком, є необґрунтованими, оскільки підставою звернення до суду [PERSON] є затримка виконання рішення про поновлення на роботі, а не порушення законодавства про оплату праці. Позивача поновлено на роботі 23.03.2017 року, а до суду він звернувся 20.10.2017 року, отже він пропустив тримісячний строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed