Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення витрат на утримання будинку, мотивуючи свій позов тим, що 17/100 частин домоволодіння за вищевказаною адресою належить йому та [PERSON] на праві приватної власності. За рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси відповідна частинf домоволодіння була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та визнано на [PERSON] право власності на Ѕ його частину, тобто на 17/50 частин домоволодіння. Після розірвання шлюбу сторони припинили шлюбні стосунки, відповідачка не проживає в будинку, однак повинна утримувати свою власність, оплачуючи комунальні платежі. Вважає свої вимоги законними та правомірними, а тому просить суд стягнути з [PERSON] Ѕ частин фактично сплачених витрат за утримання будинку. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До суду представником відповідачки 07.10.2019 скеровано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказує що в спірній частині будинку [ADDRESS] за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси сторони по справі являються співвласниками за відповідними частками, тобто кожному належить по 17/100 частин нерухомого майна. Починаючи з 2013 року стосунки між колишнім подружжям почали погіршуватися, що призвело до того, що позивач у січні 2013 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Фактично із січня 2013 року [PERSON] не проживає у спірному будинку. У березні 2013 року шлюб за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси розірвано. Більш як 6 років відповідачка не проживає у будинку та не користується майном, яке їй належить. Частина будинку повністю перебуває у користуванні позивача, який взагалі не допускає відповідачку до можливості проживати у будинку. В спірній частині будинку зареєстровані всі члени сім`ї [PERSON] , позивач, відповідачка та їх спільні діти, проте фактично проживає лише позивач. Пред`явлені позивачем витрати за комунальні платежі відповідачкою не визнаються, оскільки, він як одноосібний користувач, використовує газове опалення, витрати на електроосвітлення та вивіз сміття одноосібно за себе. Відповідний розмір використання даних послуг позивач визначає одноосібно. Відповідачка ж фактично не користується опаленням, вивозом сміття та світлом, адже; не може фактично отримати комунальні послуги не проживаючи в житлі. Крім того, надані суду квитанції свідчать про нарахування суми боргу за роки, які виходять за межами строку позовної давності, а саме: позов [PERSON] подав 19.06.2019, а приєднує докази фактичної сплати комунальних платежів за 2013-2015 роки, які не можуть бути зараховані в якості доказів виконання зобов`язання за нарахованими платежами. Фактично, нарахування за дані періоди не можуть включатися до суми боргу, виставленого позивачем перед відповідачем. Представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог з урахуванням перерахунку фактично сплачених послуг за утримання будинку та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати з утримання частини будинку по [ADDRESS] в сумі 4097,85 грн. Позивач та його представник адвокат Руднічук Д.В. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. В судовому засідання представник відповідача адвокат Давигора С.А. позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила, також, суд застосувати строк позовної давності, оскільки позовні вимоги стосуються періоду із жовтня 2014 року по квітень 2019 року, а тому позивачем проведенні нарахування виходять за межі строку позовної давності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд вважає наступне. Судом встановлено, що 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 07.02.2002, повідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.03 2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Також, за участі сторін було розглянуто спір про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя 17/100 частин домоволодіння та визнання права власності за [PERSON] на 17/50 частин домоволодіння [ADDRESS] . На день розгляду спору по суті відомості про зареєстроване право власності на відповідну частину домоволодіння за [PERSON] суду не надано. Відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] наявні в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної документації» станом на день реєстрації за договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України\~і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивач не надав суду відомості про зареєстроване належним чином право власності [PERSON] на Ѕ частину 17/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] за предметом спору. За обставинами рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 06.12.2013 встановлено, що 17/100 частин домоволодіння було придбано за договором купівлі-продажу та зареєстровано за [PERSON] в період шлюбу із [PERSON] . Зазначена частина об`єкту нерухомого майна була віднесена судом до об`єкту спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ його частину. Наданий суду письмовий витяг про реєстрацію права власності, виданий КП «ЧООБТІ», містить інформацію, що 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2002, частка 1. Відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України право власності\~та інші\~речові права\~на нерухомі\~речі,\~обтяження цих\~прав,\~їх виникнення,\~перехід і\~припинення підлягають\~державній реєстрації.Статтею 334 частиною 4 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отож, вимога позивача про стягнення витрат за утримання будинку не підтверджена належними доказами, адже [PERSON] в розумінні вимог Сімейного кодексу України мала право на частку в спільній сумісній власності подружжя, набутого в період шлюбу, про що був розглянутий спір та постановлене відповідне рішення суду, проте, суд вважає, що вимога про визнання права власності за відповідачем на частку в спільній сумісній власності подружжя створила лише право особи на це майно, при цьому реалізувати таке право відповідачка [PERSON] може лише шляхом проведення державної реєстрації відповідного речового права з видачею відповідного документу про внесення відомостей про його реєстрацію в Реєстрі речових прав на нерухоме майно (після 01.01.2013). Окрім того, сторонами визнано та не оспорено ту обставину, що після розірвання шлюбу між колишнім подружжям [PERSON] із січня 2013 року відповідачка за місцем реєстрації не проживає фактично, має інше місце проживання. Наданими послугами з газопостачання та поводження з побутовими відходами не користується в дійсності. Фактично, [PERSON] , проживаючи одноосібно в спірній частині домоволодіння, використовує послуги із водовідведення, водопостачання, газопостачання, електропостачання за наявними приладами обліку відповідних послуг розміщених в будинку. Нарахування комунальних послуг не проводиться в залежності від кількості зареєстрованих осіб в домоволодінні, а лише за фактично використані послуги, показники якого є підставами для нарахування оплати вартості постачальниками наданих послуг. Тобто, відповідне нарахування послуг проводиться не за кількістю співвласників будинку, а згідно з фактично використаних показників послуги особами, які проживають в будинку. Порядок користування приміщеннями, а також утримання житлових будинків визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими\~Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 в редакції від 14.01.2009 і ст.ст. 20, 21 Закону України від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» відповідно до яких власник або споживач, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та інше. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Комунальними послугами є послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Позивач є споживачем комунальних послуг в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. Відповідачка не є споживачем в розумінні вимог Закону України. Суд звертає увагу на ту обставину, що оплата послуг із газопостачання згідно з обліковим лічильником нарахована позивачу в межах соціальних норматив з урахуванням пільги, як учаснику ліквідації Чорнобильської АЕС на підставі Закону України\~«Про статус\~і соціальний\~захист громадян,\~які постраждали\~внаслідок Чорнобильської\~катастрофи» в розмірі 50% незалежно від доходу. Таке нарахування проводиться згідно із постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанова Кабінету Міністрів України» від 18.08.2017 № 609\~, якою встановлені нові соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, зокрема, послугами з газопостачання. Отож, позивач оплачує вартість наданої комунальної послуги виключно в межах пільги та за показниками облікового приладу, про що в судовому порядку визнано позивачем та не спростовано. Що стосується вимоги про стягнення витрат за поводження з побутовими відходами, то слід зазначити наступне. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» статтею 25 визначено, що споживачі зобов`язані\~укласти договір\~про поводження\~з побутовими\~відходами з\~особою,\~визначеною у\~встановленому законодавством\~порядку. Одиницею\~виміру обсягу\~наданих послуг\~з поводження\~з побутовими\~відходами є\~кілограм,\~тонна,\~кубічний метр\~або інша\~одиниця,\~визначена правилами\~надання відповідної\~комунальної послуги,\~що затверджуються\~уповноваженим законом\~органом. Одиниця виміру обсягу наданих послуг з поводження з побутовими відходами встановлюється органом місцевого самоврядування. Тобто, закон встановив, що критерієм та умовою нарахування і оплати відповідної послуги є договір укладений між споживачем та особою, яка надає послугу. В судовому порядку позивачем не надано відповідного договору, який би надавав йому право на пред`явлення вимоги про стягнення витрат за відповідну комунальну послугу. В цій частині суд вважає позовні вимоги не доведеними. Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто, сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це\~обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому, само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема, надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1 статті 76\~ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78\~ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували факти правомірності заявлених вимог з їх ґрунтуванням на доказах. Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed