Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області до Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області з позовом та подав зміни до позовної заяви, де просить встановити факт належності [PERSON], яка померла 20.12.2002 року правовстановлюючого документа Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №662432, виданого на імя [PERSON] та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на: - земельну ділянку площею 0,11 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432; - земельну ділянку площею 1,33 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 20.12.2002 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з вищевказаного майна. Позивач вважає, що саме він повинен успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки є спадкоємцем за заповітом, вказану спадщину прийняв тому, що вступив у фактичне управління спадковим майном. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилося, що існують розбіжності в актовому записі, заповіті та Державному акті на право приватної власності на землю, а саме, в Свідоцтві про смерть та заповіті його мати записана як [PERSON], а у Державному акті на право приватної власності вона зазначена як [PERSON]. [PERSON] в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач - представник Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, проти позову не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що 20.12.2002 року у віці 76 років в с.Високе Монастириського району Тернопільської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №219279 виданого повторно Монастириським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 19.04.2017 року, актовий запис №20. Ще за життя померлій належали: - земельна ділянка площею 0,11 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432; - земельна ділянка площею 1,33 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432. Разом з тим, як убачається з позовної заяви та доданих до матеріалів справи документів, існують розбіжності в актовому записі, заповіті та Державному акті на право приватної власності на землю, а саме, в Свідоцтві про смерть та заповіті мати позивача записана як [PERSON], а в Державному акті на право приватної власності вона зазначена як [PERSON]. Зверненням [PERSON] до Монастириського районного суду є те, що в Державному акті виданому на імя [PERSON] невірно вказане її імя та по батькові. В даному випадку встановлення такого факту необхідно позивачу для визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом. Відомостями, які підтверджують факт належності [PERSON] Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №662432 є: -свідоцтво про народження [PERSON] серії ІV-УР №561283 від 03.10.1961 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] є його батьками; -довідкою №445 від 20.04.2017 року виданою виконкомом Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно якої вбачається, що чоловіком [PERSON] був [PERSON]; -письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] згідно яких останні повідомили, що є односельчанинами покійної [PERSON], яка працювала в колгоспі і їй була виділена земельна ділянка згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432. Також в письмових заявах підтверджують, що покійну односельчани називали як «Магдалина» або «Магда», через що вважають, що і виникла помилка в Державному акті. Беручи вищевказане до уваги та аналізуючи всі подані позивачем докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що «Дутчак Магдалина Юріївна» і «Дутчак Магда Юрківна», є одна і та ж особа. Отже, факт належності [PERSON] Державного акту серії Р1 №662432, підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Спірні відносини, що виникли між сторонами пов'язані з реалізацією позивачем свого права на спадкування, а тому регулюються нормами книги «Спадкове право» Цивільного кодекс України (далі ЦК України). Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, був чинним \~ЦК Української РСР 1963 року, тому \~при вирішенні питання про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді права власності на земельну ділянку в порядку спадкування необхідно \~керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно складеного 14.03.1997 року [PERSON] в с.Високе Монастириського району Тернопільської області заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №6, остання на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON]. Беручи до уваги вищевказане суд приходить до переконання, що [PERSON] має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] яка померла 20.12.2002 року, як спадкоємець за заповітом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому в положенні п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняв як спадкоємець за заповітом, що також підтверджується довідкою №444 від 20.04.2017 року виданою виконкомом Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним в позовній заяві, а отже він як спадкоємець за заповітом має право на вказане в позовній заяві спадкове майно, інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно у спадщині судом не встановлено. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини на вказане в позовній заяві майно в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а [PERSON] фактично прийняв спадщину, тому є підстави визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являються земельні ділянки. В звязку з наведеним та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на земельні ділянки. На підставі викладеного

Outcome: approved