Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

\~\~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі проте не проживає, його речей не має, де на даний час проживає відповідач йому невідомо. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, від нього до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечував у випадку неявки відповідача проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла письмова заява з клопотанням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений з відповідачем [PERSON], як продавцем, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,80 кв.м., в тому числі житловою площею 41,10 кв.м. та належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.9). Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71756149 підтверджується, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], форма власності приватна (а.с.10). З технічного паспорта вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,80 кв.м., в тому числі житловою площею 41,10 кв.м. (а.с.8). Актом ПП «Санітарія» від 23.08.2017 року підтверджується, що відповідач [PERSON], в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає (а.с.11). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON], після укладення договору купівлі-продажу від 29.10.2016 року в квартирі [ADDRESS] не проживає. В квартирі належних відповідачу речей не має, місце його проживання не відоме. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним\~\~ є\~\~рішення,\~\~яким\~\~суд,\~\~виконавши\~\~вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є\~\~рішення,\~\~ухвалене\~\~на\~\~основі\~\~повно, всебічно\~\~з'ясованих\~\~обставин,\~\~на\~\~які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,\~\~підтверджених\~\~тими\~\~доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved