Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати договір від 20 грудня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] укладеним та дійсним та звернути стягнення на предмет іпотеки - нежилу будівлю по [ADDRESS], загальною площею 227,0 кв.м., шляхом перереєстрації права власності на нього з відповідачки, стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, посилаючись на те, що 20 грудня 2003 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики під проценти із забезпеченням, відповідно до умов якого позивач як позикодавець передав, а відповідачка як позичальник приймала у власність 6000 гривень під 3 % річних з зобов'язанням повернути грошові кошти та проценти не пізніше 17 листопада 2013 року, однак не повернула предмет позики з процентами ні частково, ні в повному обсязі. Виконання основного зобов'язання забезпечувалося додатковим зобов'язанням - заставою нерухомого майна - частини нежилої будівлі - складу літ. «Б» площею 227,0 кв.м. по [ADDRESS], та в разі неповернення відповідачем грошових коштів разом з процентами позивач отримує право задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави з переходом до нього права власності. Укладений між сторонами договір передбачав необхідність його нотаріального посвідчення, від чого відповідачка ухилялася, незважаючи на те, що позивач неодноразово звертався до неї з проханням посвідчити договір нотаріально. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов та пояснив, що оформити перехід права власності з вдповідачкою в нотаріальному порядку неможливо, оскільки вона не бажає іти до нотаріальної контори. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, повністю визнає позовні вимоги та обставини, викладені в позові. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 20 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики під проценти із забезпеченням (заставою нерухомого майна), відповідно до умов якого [PERSON] як позикодавець передав, а [PERSON] як позичальник приймала у власність 6000 гривень під 3 % річних з зобов'язанням повернути грошові кошти та проценти не пізніше 17 листопада 2013 року, в підтвердження чого позивачем надано розписку в отриманні позики - грошової суми від 20 грудня 2003 року. Відповідно до п.п.13, 13.3, 13.5 вказаного договору виконання зобов'язань позичальника перед позикодавцем забезпечується заставою нерухомого майна (іпотека), що належить на праві власності позичальнику, а саме: частиною нежилої будівлі - склад площею 227,0 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (літ. Б за технічним паспортом). Цей договір підлягає нотаріальному посвідченню. В разі невиконання позичальником своїх зобов'язань перед позикодавцем за основаним зобов'язанням (позика) - неповернення грошових коштів у розмірі 6000 гривень разом з процентами за договором позики позикодавець отримує право задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) - нерухоме майно, що належить на праві власності позичальнику, а саме: частина нежилої будівлі - склад площею 227,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (літ. Б за технічним паспортом) - з переходом права власності. Пунктом 1,4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що ЦК України набирає чинності 01 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а оскільки договір сторонами укладено строком до 17 листопада 2013 року та ним передбачається, що право [PERSON] на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на нерухоме майно з переходом права власності виникає в разі неповернення коштів, тому суд застосовує до спірних відносин Цивільний кодекс України. Відповідно до ч.3 ст.203, ч.1 ст.209 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановлений законом; правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною 1 ст.577 ЦК України передбачено, що договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно. Оскільки як діючим законодавством, так і укладеним між сторонами договором позики під проценти із забезпеченням (заставою нерухомого майна) передбачена необхідність його нотаріального посвідчення, в судовому ж засіданні не було встановлено, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору, оскільки в наданій нею до судового засідання заяві вона зазначає, що як сам позов, так і викладені в ньому обставини вона визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує, а отже спір між сторонами відсутній та жодних перешкод для оформлення переходу права власності на нежилу будівлю по [ADDRESS], на яку просить звернути стягнення позивач як на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності на нього з відповідачки, в передбаченому чинним законодавством порядку, тобто шляхом його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, суд не вбачає, а тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed