Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства Завод «Електроважмаш» заборгованість по заробітній платі в розмірі 50480 грн. 67 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.11.2014 року він був прийнятий на роботу до ДП «Завод Електроважмаш». 12.10.2020 року був звільнений за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, наказ № 474-к від 12.10.2020 року. Заборгованість по заробітній платі за період з серпня по жовтень 2020 року складає 50480 грн. 67 коп. В судове засідання позивач [PERSON] подав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи, правом подачі відзиву у визначені законом строки не скористався. Відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Ухвалою суду від 10.12.2020 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.11.2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу ДП «Завод «Електроважмаш» просочувальником електротехнічних виробів 5 розряду, а 12.10.2020 року був звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 474 від 12.10.2020 року. ( а. с. 2-3) Станом на час звільнення у підприємства мала місце заборгованість перед позивачем по заробітній платі. Згідно довідки №245/1035 від 14.12.2020 року, заборгованість становить 50674 грн. 05 коп. Отже, судом установлено, що між сторонами склались спірні правовідносини в частині своєчасного розрахунку при звільненні працівника. В зв`язку з тим, що відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та не спростував обставини зазначені у позовній заяві, на виконання вимог зазначених в ухвалі суду про витребування доказів від 10.12.2020 року надав суду довідку щодо заборгованості по заробітній платі перед позивачем, суд вирішує справу на підставі наявних доказів, у тому числі і щодо розміру заборгованості на час ухвалення рішення по справі. Відповідачем у встановлений ухвалою строк подано довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, а саме відповідно до довідки №245/1130 від 29.12.2020 року розмір заборгованості по заробітній платі звільненого працівника [PERSON] складає 50674,05 гривні, а саме, за серпень 6574,32 гривні, вересень 8353,27 гривень, жовтень 35746,46 гривень. Дана сума заборгованості не виплачена, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, оскільки відповідач порушив право відповідача на отримання заробітної плати, має заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в заявленому ним розмірі 50480 грн. 67 коп. є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved