Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Україні в м. Красноармійську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої хронічним захворюванням, на обґрунтування якого вказав, що у період з 23.02.1993 року по 02.09.1996 року та з 20.08.1998 року по 04.02.2013 року він перебував у трудових відносинах з ДП «ШУ «Покровське», працюючи на підземних роботах з повним робочим днем у шкідливих умовах. 27.01.2014 року за наслідками розслідування професійного захворювання: хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології було складено акт за формою П-4. Висновком МСЕК від 24.02.2014 року йому вперше була встановлена ІІІ група інвалідності і встановлено 40% втрати професійної працездатності, в звязку з чим Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в м. Красноармійськ йому виплачено одноразову допомогу та щомісячно сплачуються страхові виплати. Вказуючи на те, що отриманням професійного захворювання йому спричинено й моральну шкоду, яка полягає у неможливості ведення активного способу життя, що впливає на його звичний життєвий уклад, призводить до психологічного дискомфорту і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди, отриманої у звязку з професійним захворюванням на виробництві, в розмірі 25000 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і наполягав на їх повному задоволенні. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, до судового засідання не зявився. Представник відповідача, зазначаючи на відсутність законодавчого акту, який би регулював порядок, розміри та механізм відшкодування моральної шкоди, вимоги позивача вважав необґрунтованими і просив суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони та дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач тривалий час працював на підприємствах вугільної промисловості, зокрема, з 23.02.1993 року по 02.09.1996 року та з 20.08.1998 року по день звільнення 04.02.2013 року працював у [PERSON] акціонерному товаристві «Шахтоуправління «Покровське» (арк.спр.7-11). Причиною звільнення є стан здоровя (інвалідність 3 групи за загальним захворюванням). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 27.01.2014 року, позивач пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 30 років 3 місяці (арк.спр.12-14). Згідно довідки МСЕК від 24.02.2014 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та встановлено 3 групу інвалідності (арк.спр.3). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 27.01.2014 року, причиною професійного захворювання є тяжкість праці та тривала дія шкідливих факторів вугільних підприємствах (арк.спр.12-14). Зазначена обставина свідчить про те, що відповідач порушив право позивача на безпечні умови праці, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що позивач отримав професійне захворювання, за яким його визнано інвалідом 3 групи, внаслідок порушення відповідачем його права на безпечні умови праці, його доводи про заподіяння йому моральної шкоди є обґрунтованими. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то правова відповідальність за її спричинення відповідно до ст.237-1 КЗпП України покладається на роботодавця, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, через отримане професійне захворювання позивач втратив 40% професійної працездатності і йому встановлено 3 групу інвалідності, що свідчить про необхідність докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення нормальних життєвих звязків. Разом з тим, суд вважає визначений позивачем розмір моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок профзахворювання, завищеним і таким, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Враховуючи засади виваженості, розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 12000 гривень. Доводи представника відповідача про недоведеність моральних страждань суд вважає безпідставними. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 487,20грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial