Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби у Донецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . В обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачкою по справі [PERSON] перебував у юридичному шлюбі з 14.02.2012 року по 13.03.2014 року. Після укладення шлюбу з лютого 2012 року вони з відповідачкою проживали та були зареєстровані в [ADDRESS], яка належить йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 04.11.1997 року. З 07.01.2014 року відповідачка не проживає в квартирі, особистих дітей в квартирі не має. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з»явився, просив справу слухати у його відсутність за участю свого представника. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі , оскільки належним чином повідомлений відповідач не з»явився в судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомив, а представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Суд, вислухавши позивачку, з»ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в юридичному шлюбі з 14.02.2012 року по 13.03.2014 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13.03.2014 року шлюбу розірвано. Судом встановлено, що з лютого 2012 року сторони проживали в квартирі позивача за адресою : [ADDRESS]. Зазначена квартира належить позивачу [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.11.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 8185 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно ( а.с. 4). В квартирі значиться зареєстрованою відповідачка по справі [PERSON] (а.с.28). Отже, відповідачка вселилась на вказану житлову площу як член сім»ї на правах дружини [PERSON], набула право користування та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка [PERSON] не проживає на вказаній жилій площі, а саме в квартирі [ADDRESS] з 07.01.2014 року ( а. с. 28). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права корситування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Оскільки квартира перебуває у приватній власності, відповідачка вселилась в квартиру як член сім»ї власника, між вказаними особами як суб»єктами сервітутного правовід ношення виникли відносини щодо користування спірною квартирою, що регулюється саме нормами ст. 405 ЦК України, зміна статусу відповідача з члена сім»ї на колишнього члена сім»ї на момент вирішення справи в даному випадку не впливає на застосування ст. 405 ЦК України, і у власника є право саме на підставі зазначеної норми права визначити колишнього члена сім»ї таким, що втратив право на житло. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Донецької області. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved