Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом посилаючись на те, за час спільного проживання в шлюбі із відповідачем, ними було збудовано житловий будинок з погосподарськими спорудами, що в [ADDRESS] . З 2005 року відповідач в житловому будинку не проживає, а рішенням Сторожинецького районного суду від 28.02.2011 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09.10.2017 року та постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 січна 2018 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку, прибудови, літньої кухні та трьох сараїв, які знаходяться в [ADDRESS] . В даний час позивач проживає із своєю дружиною [PERSON] в цьому житловому будинку і за час цього спільного проживання вони зробили ремонт кухні, перебудували кладову, поміняли повністю електричну проводку в будинку, переробили веранду та зробили доріжки біля будинку, укріпили стіни будинку відремонтували перекриття будинку, викопали криницю, замінили огорожу, ворота, вхідні двері до будинку, зробили ремонт кімнат будинку та побудували ще один сарай, а всього на загальну суму 74035 гривень в той час як ринкова вартістю будинку становить 115290 гривень. Виходячи із Ѕ частини ринкової вартості будинку, з урахуванням вартості затрат і будівельних матеріалів які він вклав в ремонтні роботи, позивач перерахував на депозитний рахунок 59654 гривні та просив припинити право [PERSON] на Ѕ ідеальну частку в житловому будинку, оскільки така частка є незначною, річ є неподільною, спільне володіння і користування є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам [PERSON] як співвласника. В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити посилаючись на викладені обставини. Всі обставини зазначені в позові позивач [PERSON] підтвердив, давши в суді показання в якості свідка. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача та давши в суді показання в якості свідка також підтвердила обставини зазначені в позові. . Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що всі висновки позивача щодо підстав припинення права власності зазначені в ч.1 ст.ю365 ЦК України є неправильними оскільки частка [PERSON] в будинку складає половину і припинення права на таку частку завдасть істотної шкоди відповідачу, яка зареєстрована в цьому будинку і не має іншого житла. Заслухавши пояснення сторін, в т.ч. і сторін як свідків та дослідивши письмові докази по справі суд на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Дослідженими в суді доказами, зокрема і рішеннями Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28.02.2011 року та від 09.10.2017 року, а також постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 січна 2018 року встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 1978 року по 2011 рік перебували в зареєстрованому шлюбі і за цей період побудували в [ADDRESS] , житловий будинок з господарськими спорудами, який належав їм на праві спільної сумісної власності, а в подальшому на праві спільної часткової власності із визнанням за відповідачем [PERSON] права власності на Ѕ житлового будинку літ «А», Ѕ прибудови літ. «а», Ѕ літньої кухні літ. «Б», Ѕ саріїв літ. «В», «Г», «Д». Відповідач [PERSON] у вказаному будинку не проживає, а позивач [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] , з якою одружився 20.05.2014 року, проживають в цьому житловому будинку, загальною площею 45,80 кв.м. в т.ч. житловою 31,00 кв.м., який складається із двох кімнат та коридору. Згідно з частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України, справо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналізуючи вказані норми в сукупності із встановленими судом фактичними обставинами суд констатує, що на депозит суду було внесено кошти в сумі 59654 гривні, як вартість частки відповідача, яка визначена позивачем згідно розрахунку, наведеного в позові. Вирішуючи питання щодо наявності підстав зазначених у ч.1 ст.365 ЦК України, суд встановив, що твердження позивача про те, що частка відповідача у спільному майні незначна є неправильним, оскільки така частка складає половину всього домоволодіння і по відношенню до іншої половини, якою володіє позивач, вона не може вважатися незначною. Посилання позивача в цій частині на невелику загальну та житлову площі будинку, суміжність кімнат і невідповідність їх санітарним нормам не може впливати, в даному випадку, на розмір частки одного із співвласників, оскільки така частка вже визначена для відповідача рішенням суду, яке набрало законної сили, в розмірі Ѕ ідеальної частки. Ця обставина є доказаною в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України. Згідно висновку № 287 інженерно-технічної експертизи від 08.05.2018 року, в частині щодо можливих варіантів розподілу, який в цій частині сторонами не оспорювався, виділення в натурі співвласникам по Ѕ частці ідеальної частки з влаштуванням окремих входів є неможливим внаслідок неможливості дотримання нормативних площ. Виходячи з цього суд приходить до висновку, що частка відповідача дійсно не може бути виділена в натурі але не тому, що частка є незначною, а тому, що житловий будинок є неподільним. Досліджуючи визначену Законом обставину щодо неможливості співвласників спільно володіти і користуватися майном яке є предметом цього спору, суд знаходить, що така обставина не знайшла свого доказового підтвердження в суді. Як було встановлено, співвласники з 1978 року по 2011 рік перебували в шлюбі і щонайменше до 2005 року спільно проживали в цьому будинку, а в подальшому і до сьогодні проживають окремо. Тобто позивач та відповідач після того як припинили проживати спільно як подружжя не пробували проживати спільно як співвласники, а тому твердження позивача про неможливість взагалі такого проживання є, на думку суду припущенням, яке не може бути покладено в основу судового акту. Докази, якими позивач обґрунтовував обставину неможливості його спільного проживання із відповідачем [PERSON] , а саме лист начальника Сторожинецького відділу поліції про розгляд повідомлення [PERSON] від 23.01.2019 року про подію в якій відсутні ознаки кримінального правопорушення, не може підтверджувати обставину неможливості спільного проживання співвласників в житловому будинку так як таке повідомлення є разове і мало місце не з приводу спільного користування житловим будинком, а із вирішення питання щодо права власності на нього, що було доведено показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім того така подія мала місце в період розгляду цивільної справи в суді де сторони протистоять один одному, відстоюючи свої права на власність і незалежність в користуванні нею, оскільки відповідач [PERSON] на відміну від позивача вважає, що вони мають можливість спільно використовувати житловий будинок. Доводячи в суді обставину визначену в ст.365 ЦК України щодо того що припинення права власності відповідача [PERSON] не завдасть їй істотної шкоди, позивач посилався на те, що відповідач, з часу припинення шлюбних стосунків, не проживала в житловому будинку, не утримувала його, не ремонтувала і не сплачувала комунальних платежів, а жила в іншому житлі, яким забезпечена. Суд знаходить, що такі обґрунтування щодо відсутності істотної шкоди є надуманими і не підтверджені в суді жодними доказами. Із відзиву та доданих до нього документів, а саме довідки виконкому Великокучурівської сільської ради від 21.11.2018 року № 6697 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідач [PERSON] тимчасово проживає в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , який належить її сину [PERSON] але зареєстрованим місцем її проживання є спірний житловий будинок, який належить їй на праві спільної часткової власності. Тобто твердження про забезпеченість відповідача житлом є неправильним так як місце сьогоднішнього проживання відповідача є тимчасовим. Іншого житла, на праві власності, ніж спірне житло у відповідача немає, що в цілому свідчить про нанесення шкоди відповідачу, якщо вона буде позбавлена права власності на належне їй житло. Крім цього, з огляду на визначену позивачем вартість частки відповідача із якою співвласник не погоджується внаслідок її мізерності, суд знаходить, що така шкода є істотною, що само по собі виключає можливість ухвалення судового рішення про припинення права на частку в майні. До того ж суд знаходить, що попередньо внесена на депозит вартість частки співвласника [PERSON] є неправильною, оскільки позивач її самовільно зменшив на суму 74035 гривень, створивши тим самим спір не заявляючи про це жодних позовних вимог. Таким чином судом встановлена одна, визначена п.2 ч.1 ст.365 ЦК України підстава для припинення права особи на частку у спільному майні, а саме неподільність житлового будинку. Разом з тим, суд вважає, що висновки позивача, викладені в позовній заяві та в судових засіданнях, щодо можливості припинення права особи на частку у спільному майні при встановленні наявності будь-якої обставини із числа чотирьох зазначених в ст. 365 ЦК України, є неправильними. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 (пункти 43,44) зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України, свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином встановивши наявність будь-якої із підстав передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні не може бути припинене за рішенням суду якщо не буде встановлено що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У випадку розгляд якого здійснюється судом, встановлена наявність неподільності майна але одночасно встановлено і завдання істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] припиненням її права на частку у житловому будинку [ADDRESS] , що в свою чергу виключає задоволення позову, як в частині припинення права власності [PERSON] на Ѕ житлового будинку і господарських споруд так і в частині стягнення із позивача вартості частки в цьому майні, яка внесена на депозит суду та частині визнання за позивачем права власності. Суд вважає, що внесена сума вартості частки в спільному майні підлягає поверненню із депозитного рахунку позивачу. Питання про відшкодування судових витрат ні позивачем ні відповідачем перед судом не ставилися.

Outcome: dismissed