Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що 11.11.2000 року померла його баба [PERSON]. На день смерті останній належала квартира [ADDRESS]. За життя [PERSON], 24.05.2000 року, склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла позивачеві. Після смерті баби позивач, будучі неповнолітнім, фактично прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління майном: від власного імені здійснював оплату комунальних послуг, з батьком робив косметичний ремонт квартири. За згодою батька позивач дозволив проживати в квартирі [PERSON], який також був родичем померлої. В подальшому, вважаючи себе власником квартири, [PERSON] не перешкоджав [PERSON] проживати в квартирі. У листопаді 2015 року [PERSON] стало відомо про те, що 20.08.2001 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, скаредним [PERSON] 26.03.1998 року. 04.09.2001 року право власності [PERSON] на квартиру було зареєстроване у встановленому порядку. Позивач вважає, що заповіт [PERSON] складений у 2000 році скасовує заповіт, який був складений раніше, у 1998 році. Тому, правових підстав для реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру не було. Крім того, відповідач [PERSON] 26.05.2016 року відчужив (продав) квартиру [PERSON]. Доповнивши свої позовні вимоги у жовтні 2017 року [PERSON] просить суд: - встановити факт прийняття ним спадщини після смерті [PERSON]; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане [PERSON], реєстровий номер 7-3140; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь власника [PERSON] квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідачі та їх представники проти задоволення позову заперечили. У відзиві на позов відповідач [PERSON] та її представник зазначили, що вимога позивача про витребування майна з володіння [PERSON] є необґрунтованою, оскільки з такою вимогою може звертатись лише власник майна. Вважають право позивача на спадщину після смерті [PERSON] нереалізованим, а його вступ у спадщину та управління майном недоведеним. У задоволенні позову просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] просила суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у запереченнях проти позову зазначила, що договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2016 року є дійсним та ніким не оскаржувався. Крім того, наголошує на тому, що [PERSON] не було відомо про заповіт 2000 року, а при оформленні права власності нотаріусом таких даних встановлено не було. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши відзиви та заперечення, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право власності № Г-00262 від 21.12.1994 року, [PERSON] була зареєстрована власником квартири [ADDRESS]. 26.03.1998 року [PERSON] був складений заповіт (реєстровий номер 7-1401), яким остання заповіла все належне їй майно [PERSON]. 24.05.2000 року [PERSON] повторна склала заповіт (реєстровий номер 2150), яким належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON]. 11.11.2000 року [PERSON] померла. [PERSON] були зведені розрахункові книжки для оплати комунальних послуг в квартирі [ADDRESS]. Позивач здійснював оплату послуг утримання будинку за листопад-грудень 2000 року, за січень-грудень 2001 року, січень-червень 2002 року. Свідок [PERSON], який є батьком позивача та племінником померлої, суду показав, що йому було відомо про існування заповіту на [PERSON], однак [PERSON] в подальшому змінила своє рішення та зробила заповіт на позивача. Після смерті [PERSON] позивач навесні 2001 року робив ремонт в квартирі, в чому йому допомагав свідок, зокрема робив вікно та штукатурку. [PERSON] оплачував комунальні послуги в квартирі. Відповідач [PERSON] в квартирі проживав з дозволу [PERSON], який до житла відносився як до свого. Свідок [PERSON], яка є матірю позивача, суду показала, що після смерті [PERSON] вони з сином фактично прийняли спадщину, робили ремонт в квартирі, сплачували комунальні послуги. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він навесні 2001 року допомагав позивачеві та його батьку [PERSON] робити ремонт в квартирі [ADDRESS]. 13.02.2001 року [PERSON] звернувся до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 20.08.2001 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину: квартиру [ADDRESS]. 04.09.2001 року [PERSON] було видано свідоцтво (реєстраційне посвідчення) про право власності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] проживає в [INFO] 15-16 років, відразу після смерті [PERSON] За час проживання замінив вікна та двері. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] при житті казала, що квартиру заповідає [PERSON], довіряла останньому. У 2001 році відповідач робив ремонт в квартирі. Позивача у [PERSON] вона не бачила. Вирішуючи позовні вимоги щодо встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане [PERSON], суд враховує наступне. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з частинами 1 і 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України). Зокрема, ч.2 ст. 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Аналогічну по суті норму містить ЦК Української РСР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Так, у ст. 544 ЦК УРСР зазначено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Отже, заповіт [PERSON], складений 24.05.2000 року, скасував заповіт, що був складений 26.03.1998 року. Відтак, заповіт 1998 року не несе правових наслідків. Відповідно ст. 549 ЦК УРСР до визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 цього Кодексу та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Фактичний вступ [PERSON] в управління спадковим майном квартирою № 2 в буд. 25 по вул. Снопківській м. Львова підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], розрахунковими книжками про оплату комунальних платежів після смерті [PERSON] Саме активні дії, що полягали у здійсненні косметичного ремонту квартири, оплати комунальних послуг, свідчать про прийняття спадщини [PERSON] Отже, вимога про встановлення такого факту підлягає задоволенню. При цьому показання свідків [PERSON], [PERSON] не спростовують факту прийняття [PERSON] спадщини, а лише підтверджують факт подальшого фактичного користування квартирою відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування. Згідно зі ст. 545 ЦК УРСР, недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З урахуванням зазначених норм закону, вимога про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане [PERSON], підлягає задоволенню, оскільки таке видано на відсутності правових підстав на виконання скасованого заповіту. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав спадкоємця [PERSON] шляхом визнання його права власності у порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. В правовій позиції у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року Верховний Суд зазначив наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Суд вважає, що матеріалами справи доведено вибуття спадкового майна з володіння позивача поза його волею, що надає йому право витребувати належне майно, враховуючи те, що воно збережено, а тому суд приходить до висновку про необхідність витребування позивачем майна з чужого незаконного володіння. Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд враховує, що згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року та ст. 257 ЦК України 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 року та ч. 1 ст. 261 ЦК України 2003 року встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому суд вважає, що [PERSON] не пропустив строку позовної давності, оскільки прийнявши спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном у встановлений законом строк, про порушення свого права дізнався лише у 2015 році, що вбачається з матеріалів справи, а до суду звернувся у березні 2016 року.

Outcome: approved