Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] солідарним боржником за боргом її чоловіка [PERSON], який за рішеннями Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 листопада 2015 року і Апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року, зобов'язаний сплатити йому за договорами позики суму боргу в розмірі 867029,09грн. Посилався на те, що відповідачка є дружиною [PERSON], який у жовтні 2012 року за договором позики зайняв у нього 08 жовтня 2012 року - 25 000 доларів США, а 15 квітня 2013 року - 40 000грн. Рішеннями Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 листопада 2015 року і Апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року з [PERSON] на його користь стягнуто сума позики, інфляційні втрати, проценти за користування грошима, а усього 867 029,09грн. 18.01.2016 року були видані виконавчі листи на вказану суму для примусового стягнення суми боргу. До цього часу борг не погашений. Вважає, що у [PERSON], як у дружини боржника, також виникли зобов'язання щодо погашення цього боргу солідарно з чоловіком, а тому вимушений звернутися до суду і просить визнати відповідачку солідарним боржником за боргом її чоловіка [PERSON] та стягнути з неї судовий збір сплачений за подачу позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначив, що все майно боржника [PERSON] зареєстроване на його дружину [PERSON], просив заяву задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, з підстав, викладених у письмових запереченнях, зауважив що договори позики укладені між позивачем та [PERSON] не були укладені в інтересах сімї, і гроші отримані за договором не були використані на потреби сімї, а на розрахунки з моряками. Відповідачка не надавала письмової згоди на укладання договорів позики. Крім того, цивільне судочинство не передбачає такого захисту порушеного права, як визнання солідарним боржником, у зв'язку з цим просив закрити провадження в справі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, матеріали цивільної справи № 266/2812/15-ц, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного. Судом встановлено, що рiшенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.11.2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, процентів і суми інфляції, зміненого рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22.12.2015 року, [PERSON] зобовязаний сплатити позивачу за договорами позики суму боргу в розмірі 867029,09 грн. [PERSON] були видані виконавчі листи для примусового виконання рішення суду. На виконання вищевказаного рішення суду, під час здійснення виконавчого провадження № 49968584, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, було здійснено ряд виконавчих дій та встановлено, що боржник офіційно не працевлаштований, транспортні засоби і нерухоме майно за ним не зареєстроване (а.с. 56-62). Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 58 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими. Згідно із ч. 4\~ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо\~судом\~встановлено, що\~договір\~був укладений одним із подружжя в інтересах\~сім'ї\~і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач посилаючись на ст. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК України, вказує на те, що договори позики від 08 жовтня 2012 року та від 15 квітня 2013 року, укладені між ним та [PERSON] були укладені в інтересах сімї [PERSON], і те, що було отримано за договором використано на потреби сімї, однак відповідачка не знаходилась з позивачем в договірних відносинах, не надавала письмової згоди на укладання вказаних договорів позики і відповідно до правил ст. 60 ЦПК України, [PERSON] не надав ніяких доказів, котрі свідчили про те, що спірні договори були укладені в інтересах сімї [PERSON], і суми позики отримані за договорами використані на її потреби. Враховуючи зміст заявлених позовних вимог, позивач відповідно до положень ст. ст. 10, 60, 64, 131 ЦПК України повинен був підтвердити належними та допустимими доказами саме факт порушення [PERSON] його прав, свобод та інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства , та особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання\~правочину\~недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або\~органу місцевого самоврядування, їхніх\~посадових\~і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений\~договором\~або законом. Відповідно до вимог ч.1\~ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Також, позивач обираючи спосіб захисту, просив визнати [PERSON] солідарним боржником за боргом її чоловіка [PERSON], який за рішеннями Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 листопада 2015 року і Апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року, зобов'язаний сплатити йому за договорами позики суму боргу в розмірі 867029,09грн., не посилаючись на правові підстави такої вимоги і законом, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту, як визнання солідарним боржником не передбачений. Крім того, в рамках розгляду справи № 266/2812/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, процентів і суми інфляції, позивач з позовними вимогами до [PERSON] не звертався, рішення суду набрало законної сили та знаходиться на примусовому виконанні, а тому, з огляду\~\~ на\~\~правові пiдстави та змiст заявлених\~вимог, на\~\~приписи\~ст.\~ст. 11, 15, 16 ЦПК України, суд приходить до висновку, що у даному випадку мають місце правовідносини, пов'язані із виконанням судового рішення і заявленi вимоги підлягають вирiшенню в порядку цивiльного судочинства за правилами розгляду питань з виконання судових рiшень. Аналізуючи вищевикладене, суд з урахуванням наявності рішень Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 листопада 2015 року і Апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року та виконавчого провадження з примусового виконання вказаних рішень, того, що позивач [PERSON] не надав до суду письмових доказів, які б свідчили про те, що спірні договори позики були укладені в інтересах сімї [PERSON], і те що було отримано за договором використано на її потреби, не довів суду правові підстави своїх вимог, враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. \~Відповідно до положень\~ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.\~\~\~\~ \~На підставі викладеного, ст. 65, 73 СК України,\~ст. 11, 14, 15, 16 ЦК України, та

Outcome: dismissed