Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати недійсним шлюб, укладений між ним та [PERSON] та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 24 жовтня 1991 року, актовий запис №1624 та визнати недійсним розірвання шлюбу, укладеного між ним та [PERSON], зареєстроване Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 01 березня 2006 року, актовий запис №122. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 24 жовтня 1991 року він уклав шлюб із відповідачкою, яка реального наміру на створення сімї та набуття прав та обовязків подружжя, не мала, була старшою від нього на вісім років і єдиною її метою було набуття права власності на належну йому квартиру по вул. Чалдаєва,11/9 у м Тернополі, яку він отримав під час служби в органах ОВС. Крім цього відповідачка приховала від нього той факт, що у неї були проблеми зі здоров»ям внаслідок яких вона не здатна була народити дітей, в той час як він мав на меті створення повноцінної сім»ї та народження дітей. З огляду на викладене їх шлюб носив фіктивний характер, на протязі десяти років вони проживали окремо, не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних стосунків, однак відповідач не надавала згоду на розірвання шлюбу. В цей час він перебував у фактичних шлюбних стосунках із [PERSON] з якою в подальшому зареєстрував офіційний шлюб, а тому відповідачка змушена була погодитись на розірвання шлюбу, яке було зареєстроване 01 березня 2006 року. Після розлучення він залишив [PERSON] належну йому квартиру та у 2004 році придбав собі інше житло по вул. За Рудкою, 14а/11, а 24 листопада 2011 року зареєстрував шлюб із [PERSON] Відповідачка через проблеми із правоохоронними органами продала залишену їй квартиру та в липні 2006 році виїхала за кордон. Однак в 2013 році [PERSON] довідалась про смерть його другої дружини та скориставшись тим, що він на той час перебував у зоні АТО, звернулась з позовом до суду з метою заволодіти належною йому квартирою, придбаною у 2004 році під час формального перебування у шлюбі, приховавши той факт, що джерелом придбання квартири не були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Із тих підстав, що укладений 24 жовтня 1991 року між ним та [PERSON] шлюб був фіктивним, просить визнати його недійсним та відповідно визнати недійсним розірвання даного шлюбу, зареєстроване Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 01 березня 2006 року, актовий запис №122. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник відносно позову заперечили та просять у його задоволенні відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 24 жовтня 1991 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1624, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00013157121 від 10 грудня 2013 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ИД №006920, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України 01 березня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 01 березня 2006 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №122. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, що ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка- ч.1 ст.21, ч.1 ст.24 СК України. Сімейне законодавство містить вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставами для визнання шлюбу недійсним у судовому порядку. Перелік таких підстав наводиться в ст. ст. 22, 24-26 СК України і не підлягає розширеному тлумаченню. У відповідності до ч.1 ст.38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22,24-26 цього Кодексу. Положеннями ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований: з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків-п.3 ч.1 ст.41 СК України. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення- ч.2 ст.41 СК України. У відповідності до ст. 42 СК України право на звернення до суду із позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи права яких порушені у зв»язку із реєстрацією цього шлюбу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання-ч.2 ст.104 СК України. У відповідності до ч.1 ст.43 СК України розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року про Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя визначено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Відповідно до правил ст. 212 ЦПК суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 1993 року дізнавшись про те, що відповідач за станом здоров»я не взмозі народити дітей вони припинили шлюбні стосунки та проживали окремо. Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, та щоб воля цих осіб була спрямована на створення сімї. Як встановлено судом, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 24 жовтня 1991 року за їхньою взаємною згодою. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі понад п»ятнадцять років та певний період часу вели спільне господарство і проживали однією сім»єю. За час перебування у шлюбі часу, а також при його розірванні у 2006 році, з часу якого пройшло понад десять років, [PERSON] не ставилось питання недійсності шлюбу. При цьому ініціатором розірвання шлюбу виступив саме позивач, який на той час перебував у фактичних шлюбних стосунках з іншою жінкою, що підтвердив у судовому засіданні, добровільно залишив свою квартиру відповідачці та перейшов на інше місце проживання, в той час як відповідач наполягала на збереженні сім»ї. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що сторони у справі проживали однією сім»єю та припинили спільне проживання після того, як з»ясувалося, що відповідачка не може народити дітей. Свідки [PERSON], [PERSON] засвідчили, що позивач, дізнавшись про те, що відповідачка не зможе народити дітей, припинив проживати спільно із нею та позичав у них кошти на придбання житла для себе. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач дізнавшись про те, що відповідачка не зможе народити дітей, залишив сім»ю та певний період часу перебував із нею у шлюбних стосунках. Згідно із чинним законодавством подружжя не зобов'язане проживати разом, а тому їх роздільне проживання не свідчить про відсутність наміру створити сім'ю, оскільки може обумовлюватися обставинами тимчасового характеру і за відсутності інших поважних обставин роздільність проживання сама по собі не може автоматично розглядатися судом як доказ фіктивності шлюбу та не є достатньою підставою для визнання шлюбу недійсним. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не представлено будь-яких належних та допустимих доказів, в обґрунтування своїх тверджень про те, що відповідач не мала реального наміру на створення сім»ї, уклала шлюб з метою набути право власності на належне йому житлове приміщення, страждала на тяжку хворобу внаслідок якої була безплідною та свідомо приховала від нього відомості про стан свого здоров»я, а її поведінка після укладення шлюбу докорінно змінилась. При цьому судом не приймається до уваги довідка Бережанської ЦРКЛ №16 від 21.01.2017 року згідно якої відповідач перебувала на лікуванні у гінекологічному відділі в період з 13.01.1993 року по 13.02.1993 року з діагнозом двобічний сактосальпінкс, непліддя ІІ, оскільки у вказаній довідці відсутня інформація про те, з якого часу відповідачці поставлено вказаний діагноз та чи є вказане захворювання тяжкою хворобою, щоб бути підставою недійсності шлюбу, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Також суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач на момент укладення шлюбу була старшою за віком та в силу набутого досвіду вплинула на прийняття ним свідомого рішення одружитися із нею, оскільки позивачу на час реєстрації оспорюваного шлюбу було відомо вік відповідача. За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним шлюбу, укладеного 24 жовтня 1991 року між ним та [PERSON], зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1624 та визнання недійсним розірвання цього шлюбу, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 01 березня 2006 року, актовий запис №122 слід відмовити, оскільки позивачем не представлено доказів фіктивності даного шлюбу. При цьому суд враховує тривалість шлюбу, спільне проживання і ведення господарства подружжям у шлюбі, те, що реєстрація та розірвання шлюбу відбулись за взаємною згодою сторін. Зважаючи на те, що судом не встановлено підстав для визнання укладеного сторонами шлюбу недійсним, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розірвання шлюбу слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, а позивач у відповідності до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed