Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Деснянський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Подану позову заяву обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 16.05.2009 року по 14.01.2020 року. 23.10.2008 року було зареєстровано місце проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира на праві власності належить позивачу. 19.09.2019 року відповідач внаслідок особистих сімейних відносин, пов`язаних із зловживанням [PERSON] спиртними напоями покинула місце свого проживання та реєстрації та почала проживати в інших місцях. 30.07.2020 року відповідач зареєструвала шлюб із [PERSON] останні пів року, відповідач постійно проживає разом із своїм чоловіком за адресою [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися із реєстрації, чим порушує права позивача. На підставі викладеного, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.10.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання. [PERSON] не погоджуючись із обставинами викладеними у позовній заяві, подала зустрічну позовну заяву до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення, яка ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.11.2020 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу народилося двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 2019 року почалися сімейні конфлікти, які завершувалися моральним та фізичним насиллям з боку чоловіка. На фоні вказаних подій, [PERSON] почала втрачати психологічну рівновагу та була вимушена у період з 25.09.2019 року по 28.01.2020 року з метою уникнення залежності від алкоголю пройти курс психологічної реабілітації віддалено від своєї сім`ї та зареєстрованого місця свого проживання. Після повернення з реабілітації [PERSON] вигнав позивача за зустрічним позовом, дозволивши лише через декілька днів забрати свої особисті речі. Перебуваючи у шоковому стані, стало відомо, що [PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Таким чином, [PERSON] самостійно вирішив питання щодо місця проживання малолітнього сина та протиправно перешкоджає бачитися з сином, а тому необхідною умовою для реалізації [PERSON] своїх прав на житло, так і своїх батьківських прав та обов`язків щодо малолітніх дітей, а також для забезпечення дітей житлом є усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення. [PERSON] не погоджуючись із зустрічним позовом подав відзив, просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. У відзиві посилається на те, що з 2017 року [PERSON] зловживає алкогольними напоями, поводить себе агресивно. [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] не як дружина власника, яка стороння особа. Крім того позивач за зустрічним позовом перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , а відтак не зрозуміло яким чином позивач за зустрічним позовом буде вселена до квартири [PERSON] . За заявою [PERSON] та на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ реєстрації місяця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] подану позовну заяву підтримав, просив її задовольнити з викладених підстав, у задоволенні зустрічного позову -відмовити. [PERSON] просила задовольнити зустрічну позовну заяву, у задоволені первісного позову - відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України за наявними у справі матеріалами та доказами. Вислухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, про що свідчить копія свідоцтва про право власності від 14.04.2008 року. З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 23.10.2008 року. Як вбачається з письмових матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 16.05.2009 року по 14.01.2020 року. З копій наданих свідоцтв про народження вбачається, що у період шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 30.07.2020 року. Позивач [PERSON] як на підставу задоволення свого позову посилається на положення ст.. 405 ЦК України та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою через її відсутність без поважних причин протягом року. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснено у абз.2 п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Позивач [PERSON] на підтвердження відсутності [PERSON] понад 1 рік у квартирі [ADDRESS] надав копію акту від 22.09.2020 року. Відповідно до змісту вказаного акту, мешканці квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] підтвердили, що [PERSON] відсутня за місце своєї реєстрації з 19.09.2019 року і не проживає по теперішній час. Суд вказаний доказ приймає критично, оскільки спростовується письмовими матеріалами справи. Письмові матеріали справи містять копію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року, що набрало законної сили, яким встановлено, що [PERSON] перебувала з 19.09.2019 року по 28.01.2020 року у реабілітаційному центрі «Європа», де проходила курс психологічної реабілітації з метою уникнення залежності від алкоголю, тобто була відсутня у вказаний період за місцем своєї реєстрації з поважних причин. Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України та обставина, що [PERSON] була відсутня з 19.09.2019 року з поважних причин не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. Письмові матеріали справи не містять інших доказів відсутності [PERSON] за місцем своєї реєстрації понад один рік. Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17 (провадження № 61-1906св18), відповідно до якої припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням. Отже, письмові матеріали не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач за первісним позовом була відсутня за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, а відтак підстав для задоволення первісного позову із вказаної первісним позивачем обставини відсутні. Щодо вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартири шляхом її вселення, суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні, виходячи з наступного. Позивач за зустрічним позовом просить задовольнити її позов з тих підстав, що [PERSON] вигнав позивача за зустрічним позовом, дозволивши лише через декілька днів забрати свої особисті речі. [PERSON] самостійно вирішив питання щодо місця проживання малолітнього сина та протиправно перешкоджає бачитися з сином, а тому необхідною умовою для реалізації [PERSON] своїх прав на житло, так і своїх батьківських прав та обов`язків щодо малолітніх дітей, а також для забезпечення дітей житлом є усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення. Проте, суд наведені доводи у зустрічній позовній заяві не приймає, оскільки письмові матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] вигнав її з квартири, вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні квартири шляхом вселення не пов`язано із реалізацією [PERSON] прав та обов`язків щодо малолітніх дітей, а також враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року визначено місце проживання дітей, зокрема місце проживання малолітнього [PERSON] визначено із батьком [PERSON] , а місце проживання [PERSON] - з матір`ю [PERSON] Надані [PERSON] докази на підтвердження вчинення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] (а.с.66-86) суд приймає критично, оскільки останні свідчать про наявність конфлікту між батьками [PERSON] та [PERSON] щодо участі у вихованні спільних дітей. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат задоволенню не підлягають. Н підставі викладеного,

Outcome: dismissed