Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» про визнання формулювання причини звільнення неправильним та таким, що не відповідає законодавству, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу № 162-к від 05.05.2009 року він був прийнятий до ВАТ «Завод напівпровідників». Згодом, завод перейменовано в ПрАТ «Завод напівпровідників». 03.02.2014 року він подав заяву про звільнення з підприємства за ч. 3 ст. 38 КЗпП України через систематичні порушення умов колективного договору, положень Закону України «Про охорону праці», а саме: незабезпечення безкоштовно молоком працівника, що зайнятий на роботах із шкідливими умовами праці (ст. 166 КЗпП); ненадання щорічної основної повної відпустки (28 днів); незабезпечення рукавицями, курткою, спеціальною одежею для роботи на вулиці у холодну пору року (ст. 8 Закону України «Про охорону праці»); ненадання миючих засобів у повному обсязі (ст. 8 Закону України «Про охорону праці»). Згідно наказу № 48-к від 03.02.2014 року його було звільнено за власним бажанням з посиланням на ч.3 ст. 38 КЗпП України, без виплати вихідної допомоги, у зв'язку із ненаданням документів, що підтверджують причини звільнення, зокрема: систематичних порушень норм законодавства. Крім того, в порушення ст. 44 КЗпП України йому не була виплачена вихідна допомога. У зв'язку із чим просить змінити формулювання причини звільнення, стягнути вихідну допомогу, а також середній заробіток за час затримки розрахунку (вихідної допомоги та заробітної плати за січень 2014 року). В судовому засіданні позивач та представник позивача просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у ньому. Представник відповідача ПрАТ «Завод напівпровідників» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надавши письмові заперечення та пояснивши в судовому засіданні, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причини, тому просить у позові відмовити. Щодо зміни формулювання причини звільнення, то відповідачем не було змінено правову підставу розірвання трудового договору, а факт недодержання вимог чинного законодавства України про працю не встановлений, а тому звільнення позивача з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України проведено без порушень процедури. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] з 21.08.2009 року перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Завод напівпровідників», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7-8). 03.02.2014 року [PERSON] подав заяву про звільнення з підприємства за ч. 3 ст. 38 КЗпП України через систематичні порушення умов колективного договору, положень Закону України «Про охорону праці». Згідно наказу № 48-к від 03.02.2014 року та трудової книжки [PERSON] було звільнено за власним бажанням, ст. 38 частина 3 КЗпП України, без виплати вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП України), у зв'язку із ненаданням документів, що підтверджують причини звільнення: систематичних порушень умов Колективного договору та Законів України «Про охорону праці», «Про відпустки» з боку роботодавця (а.с. 6-8). Згідно до ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку, суд може поновити цей строк. Встановлені статтями КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк передбачений ст.233 КЗпП України. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Позивач [PERSON] звернувся до суду 24.03.2014 року, з наказом № 48-к від 03.02.2014 року був ознайомлений 01.02.2014 року. Враховуючи незначний проміжок часу пропуску процесуального строку, а також те, що 05.02.2014 [PERSON] звертався до Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області приводу порушення роботодавцем умов колективного договору та законодавства України, а відповідь на звернення була надана лише 06.03.2014 року та додаткова відповідь надана 14.03.2014 року, тому суд вважає ці причини поважними, у зв'язку із чим вважає за можливе поновити позивачеві пропущений строк для звернення до суду. В ході перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області звернення [PERSON] було встановлено, що [PERSON] було звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України без виплати вихідної допомоги, що є порушенням вимог ст. 44 КЗпП України. Також були встановлені порушення вимог ст. 166 КЗпП України щодо невидачі молока у грудні 2013 року - січні 2014 року. Щодо ненадання засобів індивідуального захисту (бавовняних рукавиць), то за поясненнями [PERSON] в період з 01.01.2013 року по 31.02.2014 року [PERSON] було видано 10 пар бавовняних рукавиць, проте, письмового підтвердження про отримання не надано (а.с. 10-11). В ході додаткової перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області було встановлено, що при нарахуванні суми, яка належить до виплати при звільненні [PERSON] не донараховано за годину, відпрацьовану у січні 2014 року понаднормово (а.с. 12). Відповідно до службової записки № 143 від 03.04.2014 року у грудні місяці 2013 року цех подавав списки на молоко, але талони не отримував (а.с. 123). Представник відповідача також підтвердила, що і в січні місяці 2014 року працівники не отримували молоко, пояснюючи це складним фінансовим станом на підприємстві. Відповідно до ст. 166 КЗпП України на роботах з шкідливими умовами праці працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами молоко або інші рівноцінні харчові продукти. Відповідно до відомостей видачі мила та рукавиць з січня 2013 року по грудень 2013 року вбачається, що за листопад 2013 року [PERSON] не видавалось мило та рукавиці (а.с. 135-147). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону праці» на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або несприятливими метеорологічними умовами, працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту, а також мийні та знешкоджувальні засоби. Інші порушення законодавства, на які посилався позивач, а саме ненадання щорічної основної відпустки та незабезпечення курткою та спеціальною одежею для роботи на вулиці не були доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. При цьому поважність чи неповажність причин такого порушення або істотність порушення трудових прав до уваги не беруться, а відтак правовою підставою звільнення позивача за власним бажанням слід вважати ч. 3 ст. 38 КЗпП України та реалізацією такого звільнення є право [PERSON] на отримання вихідної допомоги ( ст. 44 КЗпП України). В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Записи про причини звільнення в трудовій книжці мають робитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Записи про причини звільнення [PERSON] у Наказі № 48-к від 03.02.2014 року та у трудовій книжці не відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають зміні. Внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору статтею 44 КЗпП України передбачена виплата працівникові вихідна допомога у розмірі, передбаченому трудовим договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до бухгалтерської довідки ПАТ «Завод напівпровідників» (а.с.156-157) та розрахунку позивача (а.с. 165-167) підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 16209,90 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки головного бухгалтера ПрАТ «Завод напівпровідників» та реєстру зарахувань заробітної плати на карткові рахунки осіб підприємства (а.с. 159-160) 12.03.2014 року була проведена оплата за одну годину, відпрацьовану [PERSON] у січні 2014 року. А отже, середній заробіток за весь період затримки з 04.02.2014 року по 12.03.2014 року відповідно до довідки ПрАТ «Завод напівпровідників» (а.с. 156-157) склав 6623,40 грн., що і підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме вихідної допомоги, то суд виходить із наступного. Вихідна допомога не є заробітною платою, а є компенсацією, вона не включена до складу витрат платника податку на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, і за затримку її виплати не може застосовуватися санкція в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так як задоволені основні вимоги позивача, який був звільнений від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Outcome: partial