Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом про зняття арешту з майна, вказуючи на те, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області з нього на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання двох дітей: сина [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] - [INFO], - в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 10.07.1990 року і до їх повноліття, але не менш ніж 1/2 частини в місяць на кожну дитину. Виконавчий лист АЕ-132/90 від 18.09.2003 року перебував на примусовому виконанні у Першому Приморському відділі Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі з 30.09.2003 року по 04.10.2007 року. Для забезпечення реального виконання вищевказаного судового рішення про стягнення аліментів, постановою державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі від 15 січня 2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на нерухоме майно позивача, а саме: квартиру [ADDRESS] був накладений арешт та заборона його відчуження. [INFO] молодшій дитині позивача, на утримання якої стягувалися аліменти, виповнилося 18 років. 04.10.2007 року виконавче провадження було закрите на підставі п.6 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 08.03.2011 року). [PERSON] звернувся з відповідною заявою про зняття арешту з нерухомого майна, що йому належить до відповідача, однак, згідно відповіді від 11.11.2013 року, повідомлялося, що скасувати арешт з майна не можливо, у зв'язку з тим, що виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт, було знищено відповідно до Положень Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби. Тому, позивач, на підставі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна. В судове засідання сторони не з'явилися, позивач в письмовій заяві просив розглядати справу в його відсутність заочно, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач (представник) про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд ухвали в провести заочний розгляд справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, дійшов висновку про можливість задоволення даного позову, виходячи із нижче викладених підстав. Як випливає з матеріалів справи, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області з нього на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання двох дітей: сина [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] - [INFO], - в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 10.07.1990 року і до їх повноліття, але не менш ніж 1/2 частини в місяць на кожну дитину. Виконавчий лист АЕ-132/90 від 18.09.2003 року перебував на примусовому виконанні у Першому Приморському відділі Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі з 30.09.2003 року по 04.10.2007 року. Для забезпечення реального виконання вищевказаного судового рішення про стягнення аліментів, постановою державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі від 15 січня 2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на нерухоме майно позивача, а саме: квартиру [ADDRESS] був накладений арешт та заборона його відчуження. Згідно договору дарування від 23.03.1995 року, право приватної власності позивача на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 13.04.1995 року № 2067 стр. 33 кн. 103 пр. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що діяв до 2013 року вказане обтяження значиться за реєстровим № 8190318. [INFO] молодшій дитині позивача, на утримання якої стягувалися аліменти, виповнилося 18 років. 04.10.2007 року виконавче провадження було закрите на підставі п.6 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 08.03.2011 року). [PERSON] звернувся з відповідною заявою про зняття арешту з нерухомого майна, що йому належить до відповідача, однак, згідно відповіді від 11.11.2013 року №33217, повідомлялося, що скасувати арешт не можливо, у зв'язку з тим, що виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт, було знищено відповідно до Положень Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби та запропоновано звернутися до суду відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». У зв'язку з тим, що правовідносини з приводу накладеного арешту на майно позивача виникли до 08.03.2011 року, тому до них мають бути застосовні норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 08.03.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) зазначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Згідно ч. 1 ст. 11-1 Закону, сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку встановленим цим законом. Таким чином, закон гарантує кожній стороні виконавчого провадження можливість реалізації прав та свобод закріплених відповідно до законів України та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. В силу ст. 11-1 Закону, сторони виконавчого провадження мають право, між іншим, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження. Однак, державним виконавцем при закритті виконавчого провадження, арешт з нерухомого майна позивача знятий не був, що перешкоджає йому користуватися ним та розпоряджатися. В статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини третьої зазначеної статі ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Відповідно до п. 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам встановленим цим законом та іншими нормативно-правовими актами.

Outcome: approved