Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником 90/100 частин будинку [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] - діти племінниці позивача, зареєстровані за адресою [ADDRESS] , однак фактично не проживає у вказаному будинку з вересня 2002 року. Факт реєстрації останніх за вказаною адресою створює для позивача ряд незручностей та перешкоджає повноцінно розпоряджатись власним майном, крім того відповідач [PERSON] отримає кредити, які не повертає та, оскільки останній зареєстрований за адресою [ADDRESS] , позивача постійно турбують кредитори, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі до суду не з`явились, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 90/100 частин будинку [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується договором Дарування 67/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] від 22.02.1993 року, зареєстровано за реєстровим № 8315; Договором дарування 13/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] від 17.06.2003 року, зареєстровано в реєстрі за №2771, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу; постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2019 року про визнання в порядку спадкування за законом право власності за [PERSON] на 10/100 частин будинку [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] . Як вбачається із позовної заяви, відповідачі [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . з 15.02.1995 року що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02.05.2019 року №3415 та [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 26.08.1994 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02.05.2019 року №3416, однак з вересня 2002 року по даний час не проживають в зазначеному житловому приміщенні, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації 23.03.2018 року, складеним депутатом Білоцерківської міської ради Петриком Ю.Ф. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] , оскільки не проживають у вказаному жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved