Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та в інтересах її дитини [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кам`янська міська рада Черкаської області, як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеннямза адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що Позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] . У шлюбі було народжено дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Згодом у позивача виникли сумніви щодо кровного споріднення з дитиною, у зв`язку з чим він звернувся до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовною заявою про виключення його як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] . За результатами розгляду справи рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2020 року відомості про позивача як батька виключено з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , де він проживав разом з відповідачем до розірвання шлюбу, належить йому на праві власності. Починаючи з липня 2017 року відповідач не проживає за вказаною адресою. В обумовлений строк відповідач разом з дитиною виселилися з будинку та обіцяла самостійно піти і зняти себе та дитину з реєстраційного обліку, однак добровільно так цього і не зробила. Реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належним майном, протиправно обмежує його у здійсненні свого права власності, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник надали суду заяву, в якій просять позов задовольнити та розглядати справу без їхньої участі, не заперечують проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подала, причини неявки не повідомила, відзиву на позов не надала. Від третьої особи - Кам`янського міського голови Тірона В.І. - надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при вирішенні справи Кам`янська міська рада Черкаської області покладається на розсуд суду. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу частини будинку № 5037 від 19 грудня 2 008 року, витягу з державного реєстру правочинів № 6852634 від 19 грудня 2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22509006 від 17 квітня 2009 року, [PERSON] придбав 3/7 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] , що належить йому на праві власності. Відповідно до рішень Кам`янського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2018 року та від 03 лютого 2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, виключено відомості про [PERSON] як батька дитини [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із виписки з домової книги, [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Кам`янської міської ради Черкаської області № 8516 від 29 листопада 2021 року, та актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 29 листопада 2021 року, починаючи з липня 2017 року [PERSON] та малолітня [PERSON] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України). Відповідно до ст. 71 ЖК України право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом шести місяців з часу вибуття. Згідно з вимогами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Відповідач та її малолітня дитина за місцем своєї реєстрації не проживають, житловою площею будинку не користуються, їх особисті речі в ньому відсутні, а тому правових підстав для їх подальшого права проживання у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого відповідача [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування вищевказаним будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин ні цивільне, ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що реєстрація відповідача та її малолітньої доньки обмежує його у здійсненні свого права власності, при цьому останні з липня 2017 року у його будинку не проживають. Протягом значного часу відповідач домовитися із позивачем про користування будинком не намагалися, будь-яких побутово-господарських чи інших спільних прав і обов`язків у сторін не виникало та не існує. Також суд зауважує, що відповідач та її неповнолітня дитина на даний час не є членами сім`ї власника будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. Поряд з цим, як вже зазначалось, жилий будинок є у власності позивача, який не є одним з батьків неповнолітньої дитини. Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Правом вільно обирати собі місце проживання наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом та ухвалення судом рішення у даній справі [PERSON] не виповнилось чотирнадцять років. Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , в силу вимог закону, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що неповнолітня [PERSON] втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт непроживання її батьків за відповідною адресою та визнання матері такою, що втратила право на користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і неповнолітньою права на проживання та користування відповідним житлом. Оскільки малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням позивача, який не є батьком неповнолітньої, що, в свою чергу, не буде свідчити про порушення прав дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved