Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», про стягнення заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно безстрокового договору укладеного між ним та відповідачем він з 1997 року працював у відповідача на посаді провідного інженера режимно-контрольного відділу. 29.02.2016 року був звільнений відповідачем з вказаної посади та 04.04.2016 року він був поновлений на роботі за рішенням Вільногірського міського суду. Згідно наказу по ПАТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» від 19.04.2016 року № 99 «Про простій [PERSON] », йому з 20.04.2016 року, встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 установленого йому окладу. 09.09.2016 року він був вдруге звільнений відповідачем з посади провідного інженера режимно-контрольного відділу. Тобто щомісячно, починаючи з 20.04.2016 року і по 09.09.2016 року, йому не виплачувалася 1/3 частка його окладу у зв`язку з простоєм. Згідно наказу по ПАТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» від 22.12.2016 року № 79 «Про простій [PERSON] », йому з 23.12.2016 року, встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 установленого йому окладу. Тобто щомісячно, починаючи з квітня 2016 року і по цей час йому не виплачується 1/3 частка його окладу. Відповідно до п.3.17 та п.3.18 колективного договору на 2015-2016 роки (який діє з 2015 року і до цього часу), укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я. Тобто відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати своїм працівникам заробітну плату за час простою в розмірі 100 відсотків від їх розрядів, окладів, якщо вони письмово не відмовляються від переводу на час простою на іншу роботу, не протипоказану їм за станом здоров`я. Таким чином, для того щоб відповідачу не застосовувати норму колективного договору в частині оплати простою працівника в розмірі 100% його окладу, необхідно дві умови, по перше, щоб працівник, письмово відмовився від переходу на іншу роботу, по-друге, щоб така робота не була протипоказана йому за станом здоров`я. В свою чергу, він жодного разу письмово не відмовлявся від переходу на іншу роботу на час простою. Таким чином, відповідачем були порушені умови діючих колективних договорів у філії «ВГМК», стосовно розміру виплат заробітної плати за час простою не з вини працівника і відповідно відповідач систематично не доплачував йому 1/3 частку його заробітної плати кожного місяця з червня 2016 року по травень 2020 року. Він вважає, що відповідачем безпідставно оплачується його час простою на виробництві з розрахунку 66 відсотків від його окладу, замість 100 відсотків від його окладу. Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області за період з квітня 2016 року по серпень 2016 року, та за період з січня 2017 року по квітень 2019 року, стягнуто на його користь недоплачену заробітну плату. Однак відповідач продовжує з травня 2019 року і до цього часу не виплачувати йому заробітну плату в розмірі 100%. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з травня 2019 року по травень 2020 року в загальному розмірі 28533,78 грн. без утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 07.07.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням(викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву (а.с. 22). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин. Представник відповідача Писаренко Г.О., подала відзив на позов, при цьому визнала наступні факти: перебування [PERSON] у трудових відносинах з філією «ВГМК» АТ «ОГХК»; звільнення позивача 29.02.2016 року з посади провідного інженера режимно-контрольного відділу згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) та поновлення в квітні 2016 року [PERSON] на вищевказаній посаді; встановлення позивачу з 20.04.2016 року простою за місцем роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого окладу; звільнення 09.09.2016 позивача вдруге з займаної посади згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлення 02.12.2016 року [PERSON] на посаді; встановлення позивачу з 23.12.2016 року простою та наявність зобов`язання адміністрації філії передбаченого п. 3.17. Колективного договору філії на 2015-2016 роки оплачувати час простою не з вини працівника з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленої працівникові розряду (окладу). Крім того також підтвердила, що відповідно до п. 3.18. колективного договору вказаного, що у випадку відмови працівника від його переведення на час простою з основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я, в цьому підрозділі чи до іншого, оплачувати час простою в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Представником відповідача не визнано посилання позивача на безпідставність оплати часу простою позивача на виробництві з розрахунку 2/3 установленого окладу, замість 100 відсотків від окладу, за період з 20.04.2016 по 09.09.2016 та з січня 2017 року по теперішній час, та сума не донарахованої позивачу заробітної плати, виходячи з того, що п.3.18 колективного договору філії на 2015-2016 роки передбачено що, у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я в цьому підрозділі чи до іншого, час простою підлягає оплаті в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Ця позиція відповідача підтримана Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, що підтверджується рішеннями у справах №174/496/16-ц, №174/507/16-ц за аналогічними позовними заявами працівників до філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» про скасування наказів про простій. Відповідно до вказаних рішень судом встановлено, що хоча позивачі і не надавали письмової відмови від переведення на іншу роботу та не погодились письмово на переведення на іншу роботу, визначення оплати часу простою працівникам за відсутності їх письмової відмови згідно п. 3.18 колективного договору протирічить вказаному положенню, хоча і не протирічить прямо положенням КЗпП України. За таких обставин філією «ВГМК» АТ «ОГХК» цілком правомірно і обґрунтовано проводилась та продовжується проводитись оплата простою позивача в розмірі двох третин установленого окладу. Крім того, з метою запобіганню простою позивача філією «ВГМК» ПАТ «ОГХК» було вжито заходів до збереження його зайнятості, оскільки йому пропонувалася інша робота на філії, з доплатою до тарифу за основним місцем роботи, на яку він не погодився 20.12.2016 року. Раніше, свою згоду на переведення на іншу посаду він надав 06.09.2016 року та погодився бути переведеним на час простою на посаду інженера II категорії запасних частин служби головного механіка управління комбінату, однак його було повідомлено про неможливість задоволення його заяви, оскільки позивач не володів досконалими знаннями та навичками роботи в АСУП у програмному комплексі 1С, навичками роботи в операційній системі Microsoft Windows, системою додатків MS Offise в повному обсязі та вільним знанням англійської мови, що є вкрай необхідними при виконанні завдань та обов`язків інженера ІІ категорії запасних частин. Що стосується недоплаченої суми заробітної плати за період простою з травня 2019 по травень 2020 по теперішній час в загальному розмірі 35445,70 грн., представник зазначила, що в цей час позивачу проводилось нарахування та виплата заробітної плати як за періоди простою, так і за фактично відпрацьований час, заохочення передбачені колективним договором, допомога на оздоровлення, час відпустки, що підтверджується наданими нею розрахунками та оплати часу для пошуку нового місця роботи, що міститься в детальному контррозрахунку №1823 від 17.07.2020 про фактично нараховану суму заробітної плати позивачу з травня 2019 по травень 2020. Також в ньому міститься інформація про суми нарахувань грошових коштів виходячи з суми оплати праці за період простою з розрахунку 100% тарифної ставки. Крім того, з наведеного контррозрахунку вбачається, що заробітна плата позивачу філією «ВГМК» АТ «ОГХК» за період з травня 2019 по травень 2020 нарахована вірно на підставі чинного законодавства, умов Колективного договору, а також наказу №79 від 22.12.2016, який є чинним до теперішнього часу, і виплачена позивачу в повному обсязі з урахуванням проведених утримань. Враховуючи, що доводи, викладені в позовній заяві позивача є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище фактами, АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі (а.с. 26, 27). Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено та визнано сторонами, що позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з філією «ВГМК» АТ «ОГХК» та працює на посаді провідного інженера режимно-контрольного відділу. 29.02.2016 року він був звільнений відповідачем з посади згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України та рішенням Вільногірського міського суду від 05.04.2016 року поновлений на роботі з 01.03.2016 року. Також, 09.09.2016 року позивач був вдруге звільнений відповідачем згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України та рішенням Вільногірського міського суду від 01.12.2016 року поновлений на роботі з 10.09.2016 року. При цьому позивачу [PERSON] наказом № 99 від 19.04.2019 року з 20.04.2016 року та наказом № 79 від 22.12.2016 року з 23.12.2016 року встановлено простій та на підставі п. 3.18. Колективного договору філії на 2015-2016 року визначено оплату часу простою позивача не з його вини, з оплатою на час простою 2/3 установленого йому окладу на виробництві. Вказані обставини на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Також визнано факт встановлення позивачу [PERSON] простою з 23.12.2016 року. Оплата часу під час простою встановлена на підставі листків простою в розмірі двох третин установленого окладу (а.с. 35 ). Згідно абз. 1 п. 3.17 Колективного договору на 2015-2016 роки між Адміністрацією та трудовим колективом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» державного підприємства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (а.с. 16, 17). Згідно п. 3.18 Колективного договору на 2015-2016 роки, у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я, в цьому підрозділі чи до іншого, оплачувати час простою в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу) (а.с. 16, 17). Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.07.2019 року за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», про стягнення заробітної плати - задоволено частково, та стягнуто з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь [PERSON] недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2016 року по серпень 2016 року, та за період з січня 2017 по квітень 2019 року в розмірі 55638,35 грн., без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів. (а.с.4-8). 10.10.2020 Постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.07.2019 року залишено без змін (а.с. 9-13). Згідно довідок про доходи № 1520 від 11.07.2020 року, № 1519 від 11.07.2020 року, розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачу [PERSON] за період з січня 2020 по травень 2020 року становить 29202,07 грн. (а.с. 14) та за період з січня 2019 по грудень 2019 року - 134543,98 грн. (а.с. 14, 15). На підтвердження неодноразового звернення адміністрації підприємства до позивача [PERSON] , з пропозиціями перейти з одного підрозділів філії за запропонованими професіями, відповідачем надані листи адресовані та вручені позивачу. Згідно детального контррозрахунку заробітної плати [PERSON] № 1823 від 17.07.2020 року за періоди з травня 2019 р. по травень 2020 р. складає 26681,54 грн. (а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністратвиній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій обставини були встановлені. Статтею 34 КЗпП України, передбачено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства. Згідно ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 року за № 3356-X-II, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Як встановлено судом, на філії «ВГМК» АТ «ОГХК» діє Колективний договір на 2015-2016 роки, який є внутрішнім нормативним документом відповідача і його положення є обов`язковими для даного підприємства та працівників філії, та повинні враховуватись судом при вирішені трудового спору. Відповідно до його положень, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Вказане положення Колективного договору суттєво покращує становище працівника щодо оплати часу простою і не містить вимоги про обов`язковість попередження працівником власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб про початок простою, тому наявність або відсутність факту простою конкретного працівника не з його вини в даному випадку також не залежить від такого повідомлення. Якщо простій виник не з вини працівника, то час простою необхідно оплачувати працівникам відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). При цьому якщо у колективному договорі передбачено більший розмір оплати у разі простою, то така оплата здійснюється у розмірі, передбаченому колективним договором, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Згідно п. 3.18 Колективного договору, у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я в цьому підрозділі чи до іншого, оплачувати час простою в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Разом з тим, надані сторонами матеріали не містять письмової відмови позивача від запропонованих йому посад, а надані відповідачем звернення адміністрації підприємства до позивача з пропозиціями перейти з одного підрозділів філії за запропонованими професіями, які отримано позивачем, але на які ним не надано письмової відповіді, на думку суду, не можна вважати письмовою відмовою позивача від запропонованих йому посад, тому визначення оплати часу простою позивачу за відсутності його письмової відмови згідно п. 3.18 Колективного договору у розмірі 2/3 його окладу суперечить вказаному положенню Колективного договору, хоча і не суперечить прямо положенням КЗпП України. За таких обставинах, суд дійшов висновку, що оплата праці позивача за період з травня 2019 року по травень 2020 року проводилася усупереч вимогам колективного договору і відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу 1/3 частину заробітної плати за вказаний період, а позиція відповідача не має належного обґрунтування оскільки побудована на його припущеннях та документах, що не відповідають діючим законодавчим актам. В ч.5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про розмір недоплаченої заробітної плати позивачу, суд бере до уваги контррозрахунок суми заборгованості по заробітній платі, який надано відповідачем, оскільки даний розрахунок належним чином обґрунтовано і підстави сумніватися у його правильності у суду відсутні, в свою чергу наданий позивачем розрахунок не містить будь-якого математичного обґрунтування, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з травня 2019 року по травень 2020 року, в розмірі 26681,54 грн., без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів, задовольнивши позовні вимоги частково. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору та позов задоволено, з відповідача слід стягнути на користь держави 840,80 грн. судового збору. Відповідно до п.п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вказаного, рішення суду в частині стягнення недоплаченої 1/3 частини заробітної плати за один місяць, підлягає негайному виконанню. На підставі ст.ст. 34, 113 КЗпП України, ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» та

Outcome: partial