Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної в місті ради про усунення перешкод у користування власністюта просив в порядку ч.2 ст. 405 ЦК України усунути йому перешкоди в користуванні належним йому будинком визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідач не мешкає за вказаною адресою вже понад один рік, особистих речей в будинку не має, за комунальні послуги не сплачує. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнив в частині зміни правових підстав, доповнивши, що на цей час відповідач в будинку не мешкає. Після смерті їх батька відповідач руйнував житло, вивіз з будинку все майно, однак знятися добровільної з реєстрації не бажає, від спілкування уникає. Тому на підставі ст. 391 ЦК України просить задовольнити заявлені вимоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали, з підстав, викладених у ньому, наполягали на задоволені позову в повному обсязі. Позивач суду пояснив, що відповідач ще за життя батька постійно щось крав з будинку. Він за свої кошти без участі та допомоги брата, ховав їх батька, сплачує необхідні витрати за будинок, та не має нічого спільного з братом, ніяких взаємних прав та обов'язків. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається в тексті позову, як на підстави для задоволення позову, тому просять в задоволенні вимог відмовити. Відповідач суду пояснив, що за життя їх батька, попереднього власника будинку, він не проживав постійно разом з ним, оскільки батько був психічно неврівноважений. Крадіжки були, однак він до них ніякого відношення не має. Заперечує проти позову, оскільки у нього немає де зареєструватись. Представник третьої особи - виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з'явився, до суду надійшов відгук про слухання справи без участі представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Допитаний в якості свідка, за його згодою відповідно до ст. 92 ЦПК України, відповідач [PERSON] суду пояснив, що він не може проживати в спірному будинку, оскільки брат поставив замок, будинок приведений в нежилий стан. Він дійсно з 2016 року в цьому будинку не проживає. Йому було відомо про те, що брат став власником будинку за заповітом батька, однак ним заповіт не оскаржувався. Не вважає себе членом сім'ї брата, оскільки з братом не проживав, не вів спільне господарство, спільного побуту, ніяких виплат, покупок, платежів разом з братом не проводили, між ними відсутні взаємні права та обов'язки. Вислухавши учасників справи, допитавши відповідача в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, позивач [PERSON]є власником 7/8 часток будинку [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07 листопада 2016 р. (а.с. 6) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7). У вказаному будинку зареєстрований в тому числі відповідач [PERSON], що підтверджується витягом з домової книги (а.с. 9-11). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, у вказаному домоволодінні зареєстрований єдинокровний брат позивача, відповідач [PERSON], представник якого в судовому засіданні наполягав на тому, що відповідач є членом сім'ї позивача як власника житла. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що «члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону». З наведеного формулювання можна виділити принаймні такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним. Згідно частин 2-4 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, хоча ознакою сім'ї за Сімейним кодексом України є спільне проживання та ведення спільного побуту, однак є ряд випадків, коли особи будуть вважатися членами сім'ї, не проживаючи разом. В контексті ж статті 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Якщо ж виходити з розуміння сім'ї за житловим законодавством то відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України «до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство». Тут ознака постійного проживання є обов'язковою умовою розуміння сім'ї. Однак, як встановлено судом під час розгляду справи, сторони спільно не проживають, спільним побутом не пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мають, що підтверджує також допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON], тобто відповідач не є членом сім'ї позивача в контексті вищезазначеного, а є членом сім'ї колишнього власника будинку та проживав у будинку як наймач, тому оскільки реєстрація відповідача чинить позивачу, як власнику, перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом,обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved