Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Радомишльського районного суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: вул. Чернівецька, 16, с. Потіївка, Радомишльського району, Житомирської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 18.11.2002 року померла [PERSON], спадщину, яка складається з 1/4 ідеальної частини зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями прийняла [PERSON]. 27.12.2013 року померла [PERSON], спадщину після якої ніхто не оформив. В весресні 2006 року позивач вселився в спірний будинок, де і проживає до цього часу, проводив капітальні та поточні ремонти за власні кошти, обробляє земельну ділянку. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Чернівецька, 16, с. Потіївка, Радомишльського району, Житомирської області, за набувальною давністю. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають. Враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, суд ухвалює рішення в підготовчому засіданні, враховуючи вимоги ст. 200 ЦПК України. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло №215 від 13.02.1995 року, виданого представництвом регіонального відділення Фонду державного майна України в Радомишльському районі Житомирської області, квартира, яка знаходиться за адресою: вул. Чернівецька, 16, с. Потіївка, Радомишльський р-н., Житомирська обл., належить на праві приватної спільної власнотсі [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] 18.11.2002 року померла [PERSON], спадщину, яка складається з 1/4 ідеальної частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Чернівецька, 16, с. Потіївка, Радомишльського району, Житомирської області прийняла [PERSON]. 27.12.2013 року померла [PERSON], спадщину після якої ніхто не оформив. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], що стверджується відміткою про реєстрацію в особистому паспорті. [PERSON] вільно володіє житловим будинком, що стверджується документами оплати за користування електроенергією, з чого можна зробити висновок , що позивач дійсно проживає в зазначеному будинку з 2006 року. Відповідно до ч.1,3 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом . Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом . Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. В даному випадку відповідно до п.3 ч.1 ст. 344 ЦК право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. З цієї норми випливає, що набувальна давність як спосіб набуття права власності на житло застосовується лише з моменту державної реєстрації житла. Особа, яка має намір набути право власності на житло за набувальною давністю, відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК повинна при зверненні до суду надати докази того, що житло введене в експлуатацію та зареєстровано, а також надати докази добросовісного володіння житлом протягом встановленого строку. Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved