Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся в суду із позовом до відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення коштів сплачених на виконання договору фінансового лізингу № 009425 від 26.02.2014р. в розмірі 30 500грн., а також процентів за користування чужими коштами в розмірі 5 971грн. 32коп. В обґрунтування позову вказує, що 26.02.2014р. між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №009425. Предметом вказаного договору згідно додатку №3 до договору є трактор марки МТЗ 82.1.26 вартістю 158 000грн. На виконання умов договору 26.02.2014р. позивачем сплачено 15 800грн., 09.04.2014р. сплачено 5 700грн., 12.05.2014р. сплачено 3 000грн, 10.07.2014р. сплачено 4 000грн. та 08.08.2014р. сплачено 2 000грн., а всього на суму 30 500грн. авансового платежу. Листом від 05.03.2015р. № 1988 [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомлено [PERSON] про розірвання договору, так як на рахунок лізингодавця не було сплачено авансового платежу в розмірі 50% від вартості предмета лізингу. Також в листі зазначено, що у разі сплати позивачем комісії за організацію предмета лізингу, дана комісія не повертається. Якщо лізингоодержувачем було сплачено частково авансовий платіж, то ця сума йому буде повернута. 30.03.2015р. та повторно від 30.07.2015р., 22.09.2015р. позивач направляв листами до відповідача заяви та реквізити із банку для перерахунку коштів в якій просив перерахувати сплачені ним кошти. Проте, коштів сплачених на виконання умов договору фінансового лізингу йому сплачено не було, у звязку з цим зазначає, що кошти в розмірі 30 500грн. були набуті відповідачем за рахунок внесених позивачем платежів на придбання предмета лізингу, а оскільки договір фінансового лізингу розірваний, а предмет лізингу він не отримував, то в даному випадку відпала підстава на користування та одержання в подальшому коштів зі сторони [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» за умовами договору, тому сплачені платежі із застосуванням ст. 1212 ЦК України повинні бути повернуті. 23.12.2015р. представником позивача [PERSON] подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій вказує, що 23.12.2015р. на рахунок [PERSON], [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» перераховано кошти в розмірі 10 290грн. З урахуванням зменшених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 20 210грн. коштів сплачених на виконання договору фінансового лізингу та 5971,32грн. процентів за користування чужими коштами. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву в якій просить позовні вимоги задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання повторно не прибув, будучи належно повідомленим про час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, однак надав суду заперечення в яких просить відмовити повністю в задоволенні позову. В запереченні на позовну заяву відповідач вказує, що до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 1212 ЦК України, оскільки зобовязання які виникли між позивачем та відповідачем регулюються укладеним договором фінансового лізингу №009425 від 26.02.2014р. та вказує, що системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11, ч.1 ст.177, ч. 1 ст.202, ч. 1, ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Як свідчить аналіз договору відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі для придбання транспортного засобу. Крім цього, вказує, що кошти в розмірі 30 500грн. які були сплачені [PERSON], витрачені ним на придбання трактора на підтвердження цього, ними долучено до матеріалів справи рахунки та накладні. Тому вважають, що [PERSON] не має права вимагати від лізингодавця повернення коштів. Згідно ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ним за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вважає, що відсутні правові підстави для повернення позивачу сплачених коштів, оскільки їх витрачено на виконання зобовязань за договором лізингу, який було розірвано. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.02.2014р. між [PERSON] та [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №009425. У звязку із несплатою позивачем платежів за договором фінансового лізингу, листом від 05.03.2015р. № 1988 [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомило про розірвання договору. Цим же листом позивача повідомлено, що оскільки на рахунок лізингодавця [PERSON] не було сплачено авансового платежу в розмірі 50% від вартості предмета лізингу то комісії за організацію предмета лізингу не повертається. В даному випадку, лізингодавцем до моменту передачі предмета лізингу (трактора) лізингоодержувачеві розірвано договір фінансового лізингу. Цим же договором фінансового лізингу №009425 від 26.02.2014р. не передбачено жодних прав чи обовязків між лізингодавцем та лізингоодержувачем у разі розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи лізингодавця до моменту передачі предмета лізингу, як в даному випаду. Згідно п.14.12. Договору фінансового лізингу взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним договором, регламентуються чинним законодавством України. З аналізу виниклих правовідносин між сторонами суд застосовує норми Цивільного Кодексу України та ЗУ «Про фінансовий лізинг». Згідно вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізнгодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізиногоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лузингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що кошти в розмірі 30 500грн. набуті відповідачем за рахунок внесених позивачем платежів на придбання предмета лізингу за договором фінансового лізингу. Проте, листом від 05.03.2015р. за №1988 відповідач розірвав договір фінансового лізингу. Тобто, з 05.03.2015р. всі зобовязання між лізингодавцем [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем [PERSON] припинені. Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як вбачається із матеріалів справи, правова підстава набуття коштів відповідачем, що внесені [PERSON] ним же скасована розірванням договору. З аналізу договору фінансового лізингу від 26.02.2015р. вбачається, що він не містить будь яких правових наслідків для лізингоодержувача у разі розірвання договору із ініціативи лізингодавця, такі передбачені лише після передачі лізингоодержувачу предмету лізингу. Тому, в даному випадку, у звязку із розірвання договору та відсутністю будь-яких відносин зобовязального характеру між сторонами після його розірвання, необхідно застосовувати положення ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні п. 3 ч.3. ст. 1212 ЦК України. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Крім цього, [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» не вірно зазначено, що позивач [PERSON] не має права вимагати повернення коштів оскільки на виконання умов договору відповідачем куплено предмет лізингу, що стверджується накладними та рахунками посилаючись на ч. 4 ст. 653 ЦК України. Згідно п.1.1. Договору фінансового лізингу предметом договору є трактор МТЗ 82.1.26. Купівля 8 тракторів 30 квітня 2014р. згідно платіжного доручення на суму 2 088 000,00грн. не може слугувати підтвердження того, що однин з цих тракторів був куплений саме для позивача. Як вбачається із визначення предмету лізингу воно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об»єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо. У спірному договорі відсутня обов»язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів, ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», аналогічна норма передбачена ст. 807 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідачем не надано доказів того, що один із 8-ми куплених тракторів належить саме позивачу, тому є безпідставними вимоги [PERSON] «Лізингова компанія Автофінанс» проте, що [PERSON] не має права вимагати повернення коштів. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги з урахуванням зменшених позовних вимог, про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених коштів в сумі 20 210грн., є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також суд погоджується із розрахунком пені за користування відповідачем грошовими коштами позивача та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5 971,32грн. процентів за користування коштами за період з 05.03.2015р. по 01.11.2015р. [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» отримавши від [PERSON] кошти в розмірі 30 500грн. користується ними без правової на те підстави з 05.03.2015р. тобто з дати розірвання договору. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Загальне правило, яке б встановлювало розмір таких процентів, не передбачено, хоч відповідно до ч.1 ст. 536 ЦК України проценти за користування чужими коштами застосовуються завжди, крім випадків передбачених договором між фізичними особами. За таких умов до відносин з приводу нарахування процентів на суму грошових коштів слід за аналогією застосувати ч.1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої у випадках, коли договором не встановлено інший розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Outcome: approved