Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], [PERSON], про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що 17 лютого 2007 року він - [PERSON] уклав з законним представником відповідача [PERSON] [PERSON] договір, який за його переконанням був договором, згідно якого вона та її син (після досягнення повноліття) зобовязувалися його утримувати до самої смерті, а він за це передасть після смерті у власність [PERSON] свій будинок разом із надвірними будівлями, що розташовані за адресою : провул. Кірова № 2 смт. Пересічне Дергачівського району Харківської області. Проте, в липні 2016 р., коли відносини з відповідачем дуже погіршились, виявилось, що підписаний ним договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим № 349, насправді є договором, за яким його будинок та надвірні будівлі безоплатно та без створення будь-яких інших обовязків перейшли до відповідача в особі його законного представника. Насправді він такого наміру не мав, так як до теперішнього часу вважав себе одноособовим власником як житлового будинку, так і земельної ділянки, на якій він розташований. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 липня 2006 року, виданого на підставі рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області XVII сесії XXIV скликання від 12 листопада 2004 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1500 га (кадастровий номер 6322056500:001:0084), розташованої за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт.Пересічне пров.Кірова № 2 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування житлового будинку , господарчих будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди, землі за № 0106669300028. За початкової домовленості з законним представником по договору [PERSON] відповідач зобовязався через неї здійснювати догляд за ним, допомагати матеріально та морально. Законний представник «обдарованого» обіцяла здійснювати догляд за ним-позивачем у справі, надавати кошти на лікування, допомагати по господарству, організовувати відпочинок та покласти на себе всі інші матеріальні витрати, повязані з піклуванням про нього. Він з законним представником відповідача у присутності приватного нотаріуса підписали договір, який за його переконанням, та як його упевнили, підписував договір про довічне утримання. Його впевненість підтвердилась також тим, що після підписання договору відповідач в особі своєї матері-законного представника дійсно приступив до виконання усього, про що у них з нею була усна домовленість та, як він вважав, і письмовий договір. Після підписання договору у нотаріуса він продовжує проживати в жилому будинку по пров. Кірова № 2 смт.Пересічне Дергачівського району Харківської області. Наміру і бажання за свого життя подарувати відповідачу будинок він не мав, так як іншого житла у нього немає . Він був впевнений, що залишається власником будинку, а відповідач в особі законного представника оформив своє зобов»язання у письмовій формі про надання йому догляду та матеріальної допомоги. Текст договору він не читав, оскільки довіряв законному представнику [PERSON] і вважав, що у договорі передбачено права і обовязки сторін, про які він домовився з законним представником. Укладаючи угоду, він помилився відносно правових наслідків , а саме, що відповідач набуде право власності на будинок. Після оформлення угоди відповідач та його законний представник змінили до нього ставлення. Не приїжджають, не надають ніякої матеріальної допомоги, ніяких платежів за будинок не здійснюють. На його прохання розірвати договір в добровільному порядку вони відповіли, що їх все влаштовує і нехай все залишається, так як є, хоча це суперечить його волі. Лише після цього він зрозумів, що помилився, підписавши не той договір, на який розраховував. Згідно із ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Його воля до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються, оскільки помилка має істотне значення. Істотною помилкою з його боку виступила помилка щодо правової природи правочину, його змісту прав та обовязків сторін. Внаслідок його помилки неможливо зобовязати відповідачів сплатити штрафні цивільні санкції за невиконання ними взятих на себе обовязків. Помилка щодо природи правочину полягала у тому, що згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність, а згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Підписуючи договір, він був впевнений, що це є договір довічного утримання, тобто він помилявся щодо правових наслідків договору і це є дійсно обставиною, що має істотне значення, а тому вважає, що є передбачені ст. 229 ЦК підстави для визнання правочину недійсним. Законним представником відповідача під час укладання договору не було розяснено йому різницю між цими юридичними поняттями, а тому він не зрозумів суті договору, який підписував. Щодо змісту правочинів, то головна їх відмінність полягає у тому, що за договором дарування майно безоплатно та назавжди відчужується від власника. Він не міг такого допустити за свого життя в ніякому разі, оскільки іншого житлового приміщення, нерухомості чи грошових вкладів не має. З повною впевненістю, що домоволодіння залишається його власністю і перейде до відповідачів лише після його смерті, ним було підписано договір. Добровільне позбавлення себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру є алогічним та не відповідає його внутрішній волі. У свою чергу обдарований, набувши права власності на майно, повністю позбавлений будь-яких обовязків. На даний момент він проживає і після укладання вищевказаного договору у спірному будинку, здійснює усі повноваження та обов'язки власника по утриманню майна. На підставі вищевикладеного , а також враховуючи ту обставину, що договір дарування є безоплатним , просить визнати договір дарування недійсним і застосувати наслідки його недійсності шляхом поновлення йому права власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: провул. Кірова № 2 смт.Пересічне Дергачівський район Харківської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи просив проводити без фіксації технічними засобами та в його відсутність, що суд вважає за можливе. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання не зявився, в поданій до суду заяві позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову, розгляд справи просив проводити в його відсутність, що суд вважає за можливе. Приватний нотаріус Дергачівського районного суду Харківської області [PERSON]- третя особа у справі - в судове засідання не зявилася, в поданій до суду заяві просила справу по суті розглядати в її відсутність, що суд вважає за можливе. Третя особа у справі [PERSON] в переданій 22.05.2017 телефонограмі просила справу по суті проводити в її відсутність, вказала, що позов визнає повністю (прийняла секретар судового засідання Пономарьова К.В.). Суд вважає за можливе розглядати справу по суті у відсутність третьої особи [PERSON] Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. На підставі ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 58 ЦПК України) та допустимими (ст. 59 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст. 61 ЦПК України підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 2007 року позивач [PERSON], уклав з законним представником відповідача [PERSON] [PERSON], договір, який за переконанням позивача був договором, згідно якого вона та її син (після досягнення повноліття) зобовязувалися його утримувати до самої смерті, а він за це передасть після смерті у власність [PERSON] свій будинок разом із надвірними будівлями, що розташовані за адресою : провул. Кірова № 2 смт. Пересічне Дергачівського району Харківської області. В липні 2016 року, коли відносини з відповідачем дуже погіршились, позивач дізнався, що підписаний ним договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим № 349, насправді є договором, за яким його будинок та надвірні будівлі безоплатно та без створення будь-яких інших обовязків перейшли до відповідача в особі його законного представника. Позивач такого наміру не мав, так як до теперішнього часу вважав себе одноособовим власником як житлового будинку, так і земельної ділянки, на якій він розташований. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 липня 2006 року, виданого на підставі Рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області XVII сесії XXIV скликання від 12 листопада 2004 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1500 га (кадастровий номер 6322056500:001:0084) розташованої за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт.Пересічне пров.Кірова № 2 . Цільове призначення земельної ділянки : для будівництва, обслуговування житлового будинку , господарчих будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди, землі за № 0106669300028. За початкової домовленості з законним представником по договору [PERSON] відповідач зобовязався через неї здійснювати догляд за позивачем, допомагати матеріально та морально. Законний представник «обдарованого» обіцяла здійснювати догляд за позивачем у справі, надавати кошти на лікування, допомагати по господарству, організовувати відпочинок та покласти на себе всі інші матеріальні витрати, повязані з піклуванням про нього. Позивач з законним представником відповідача у присутності приватного нотаріуса підписали договір, який за переконанням позивача, та як його упевнили, є договором про довічне утримання. Впевненість позивача підтвердилась також тим, що після підписання договору відповідач в особі своєї матері-законного представника, дійсно приступив до виконання усього, про що у них з нею була усна домовленість та, як він вважав, і письмовий договір. Після підписання договору у нотаріуса позивач продовжує проживати в будинку по пров.Кірова № 2 смт.Пересічне Дергачівський район Харківської області. Наміру і бажання за свого життя подарувати відповідачу будинок позивач не мав, так як іншого житла у нього немає . Позивач був впевнений, що залишається власником будинку, а відповідач в особі законного представника оформив своє зобов»язання у письмовій формі про надання йому догляду та матеріальної допомоги. Текст договору позивач не читав, оскільки довіряв законному представнику [PERSON] і вважав, що у договорі передбачено права і обовязки сторін, про які він домовився з законним представником. Укладаючи угоду, позивач помилився відносно правових наслідків , а саме, що відповідач набуде право власності на будинок. Після оформлення угоди відповідач та його законний представник змінили ставлення до позивача. Позивач зрозумів, що помилився підписавши не той договір, на який розраховував. Воля позивача до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються, оскільки помилка має істотне значення. Істотною помилкою з боку позивача виступила помилка щодо правової природи правочину, його змісту прав та обовязків сторін. Внаслідок його помилки неможливо зобовязати відповідачів сплатити штрафні цивільні санкції за невиконання ними взятих на себе обовязків. Помилка щодо природи правочину полягала у тому, що згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність,а згідно зі ст. 744 ЦК України : за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Підписуючи договір, позивач був впевнений, що це є договір довічного утримання, тобто він помилявся щодо правових наслідків договору і це є дійсно обставиною, що має істотне значення, а тому вважає, що є передбачені ст. 229 ЦК підстави для визнання правочину недійсним. Під час укладання договору позивачу не було розяснено різницю між цими юридичними поняттями, а тому він не зрозумів суті договору, який підписував. Щодо змісту правочинів, то головна їх відмінність полягає у тому, що за договором дарування майно безоплатно та назавжди відчужується від власника. Позивач не бажав такого наслідку за свого життя, оскільки іншого житлового приміщення, нерухомості чи грошових вкладів не має. З повною впевненістю, що домоволодіння залишається його власністю і перейде до відповідачів лише після його смерті, позивачем було підписано договір. Добровільне позбавлення себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру є алогічним та не відповідає внутрішній волі позивача. У свою чергу обдарований, набувши права власності на майно, повністю позбавлений будь-яких обовязків. На даний момент позивач проживає і після укладання вищевказаного договору у спірному будинку, здійснює усі повноваження та обов'язки власника по утриманню майна. Згідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ч. 1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Згідно з ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. При таких обставинах, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Причини пропуску строку на звернення до суду суд знаходить поважними. На підставі ст.229ЦК України,

Outcome: approved