Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовними вимогами до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 7/24 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником 7/24 частин житлового будинку [ADDRESS], що посвідчується свідоцтвом про право на спадщину по закону від 08 серпня 1991 року, який занесений в реєстр за № 4-5526. [PERSON] є власником 10/24 частин домоволодіння. 7/24 частин домоволодіння належали на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення суду від 26 лютого 1986 року, який вітчимом позивача та помер у1992 році, у зв'язку з чим знятий з реєстраційного обліку. В останні роки життя [PERSON], позивач проживав разом з ним через похилий вік останнього, позивач піклувався про нього, допомагав вести домашнє господарство. Після його смерті позивач поховав його та фактично прийняв спадщину на 7/24 житлового будинку, які належали померлому. Позивач стверджує, що протягом тривалого часу він утримує будинок в належному стані, проводить необхідні ремонтні роботи. Спадкоємців у [PERSON] не має. Зазначає, що починаючи з 1992 року він добросовісно, відкрито, та безперервно володів 7/24 частинами домоволодіння, які належали на праві приватної власності [PERSON] За вказаних обставин, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені позовні вимог, просив позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача та третьої особи не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило, у зв'язку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за їх відсутністю, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.1991 року, що спадкоємцем майна [PERSON], померлого [INFO], є син [PERSON] Спадкове майно складається з 7/24 частин житлового будинку літ. «А» дерев'яного обкладеного цеглою, житловою площею 44,3 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 666 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], з надвірними будівлями: вбиральні літ. «Б», огорожі № 1, 2, 3, душа літ. «Е», сарая літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», лбоху літ. «И», душа літ. «Г», що належало спадкодавцеві, згідно свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 15.02.1986 року по реєстру № 4-458, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 20.02.1986 року № 756, самовільні споруди в це свідоцтво не внесено (арк. справи 6). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.02.1986 року визнано за [PERSON] право власності на 7/24 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті його дружини [PERSON] (арк. справи 7). Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідувальний) житловий будинок [ADDRESS] від 23.01.2004 року, виготовленого КП «Харківське міське БТІ» вбачається, що розмір частки [PERSON], [INFO] становить 7/24 (арк. справи 8-13). Згідно з копії домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON], [INFO], постійно проживала за вказною адресою:, померла [INFO]; [PERSON], [INFO], постійно проживав за вказаною адресою, помер у 1992 році; [PERSON], [INFO], постійно проживав за вказаною адресою, [PERSON] [INFO] постійно мешкає за вказаною адресою (арк. справи 14-16). Зі змісту листа заступника начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] від 11.01.2017 року № 108/15.10-04-06 вбачається, що проведеною перевіркою облікових даних архіву Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області виявлено актовий запис про смерть № 6894 від 27.04.1994 року, складений відносно [PERSON], 22.06.1915 року, який помер [INFO] (арк. справи 17). Зі змісту листа завідувача Восьмої харківської державної нотаріальної контори Лакізи І.В. від 07.03.2017 року № 1138/01-16 вбачається, що за даними перевірки архівних матеріалів, що знаходяться на зберіганні у справах Восьмої державної нотаріальної контори, після [PERSON], [INFO], який помер [INFO], спадкова справа не заводилася, з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. З копії паспорта громадянина України на ім'я [PERSON], [INFO] вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 4). Частина 1 статті 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно п. 1 ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, відповідно до вказаних вище положень, обов'язковою умовою має бути заволодіння саме чужим майном та незнання про відсутність підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Згідно зі статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приймаючи до уваги відсутність іншого способу захисту, позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за ним права власності в судовому порядку. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved