Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2007 року, в якому у них народилося двоє дітей: дочки [PERSON], [INFO], та Марія, [INFO]. Поряд з тим, зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося починаючи з 2013 року стосунки між ними поступово погіршувалися, в сім»ї часто виникали сварки. Крім того, через різні погляди на життя, на могли дійти спільної думки щодо вирішення різного роду питань. В зв»язку з чим, спільне проживання припинили з вересня 2014 року проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. А тому, оскільки шлюб набрав формальних рис, що суперечить його інтересам, просив суд шлюб між сторонами розірвати, оскільки крім іншого, має намір одружитися з іншою жінкою. Ухвалою суду, за клопотанням відповідача, сторонам надано строк для примирення терміном 1 місяць, в зв»язку з чим провадження у справі було зупинено. За спливом строку на примирення судовий розгляд у справі було відновлено. Після чого, ухвалою суду від 16 червня 2016 року сторонам, за заявою відповідача, вдруге надано строк для примирення терміном п»ять місяців і провадження з цих підстав у справі зупинено. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року вищезазначену ухвалу Борщівського районного суду від 16.06.2016р. скасовано, а питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, в мотивувальній частині свого рішення апеляційний суд зазначив, що саме питання про зупинення провадження у справі підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, що ним у резолютивній частині було упущено та не зазначено. Після чого, за результатами проведення судового розгляду, ухвалою Борщівського районного суду від 23 серпня 2016 року провадження у справі було зупинено, в зв»язку з наданням сторонам строку для примирення - п»ять місяців, відповідно до ухвали суду від 16 червня 2016 року. 09 вересня 2016 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] подали до суду спільну заяву, в якій вказали, що на даний час ними досягнуто згоди щодо розв»язання спірних питань у справі, вирішили, що все ж таки їм краще проживати окремо, розірвавши шлюбні відносини, у зв»язку з чим просили скоротити строк примирення до трьох місяців, а по закінченні такого відновити провадження у справі та призначити справу до судового розгляду. Ухвалою Борщівського районного суду від 09 вересня 2016 року заява сторін булла задоволена, суд скоротив наданий подружжю строк для примирення до трьох місяців. Після відновлення провадження у справі сторони в судове засідання не з»явилися. Кожен з них зокрема подав до суду заяви, відповідно до яких розгляд справи просили провести без їх участі. При цьому, позивач [PERSON] вказав, що позов підтримує, просить такий задоволити, відповідач [PERSON] вказала, що позовні вимоги визнає. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про шлюб серії 1-ИД № 026322, виданого 16 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 16 березня 2007 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 15. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові та дружині «Бойчук». Крім того, встановлено, що в шлюбі в них народилося двоє дітей: дочки [PERSON], [INFO], та Марія, [INFO]. Також встановлено, що стосунки між подружжям не склалися такі перестали розуміти одне одного, не могли дійти спільної думки щодо облаштування побуту та інших сімейних ситуацій, в зв»язку з чим спільне проживання припинили з вересня 2014 року. Разом не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. У наданий судом строк сторони примирення не досягли, наміру зберегти шлюб не виявили. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по справі. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved