Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ФОП [PERSON] про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 31.01.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір про виконання робіт по виготовленню та монтажу на об`єкті міжкімнатних дверей з масиву дерева, строк виконання вказаного договору - 30 квітня 2020 року. На виконання вказаного договору, позивач передав позивачу грошові кошти у сумі 42000,00 грн. авансу. Проте, відповідач на момент закінчення дії договору так і не приступив до виконання своїх зобов`язань за договором. Відповідач заволодівши грошовими коштами, зник та на телефонні дзвінки не відповідав, місце проживання відповідача позивачу невідомо. 09.10.2020 року на банківську картку позивача було повернуто грошові кошти 5000 грн. За наслідками заволодіння відповідачем грошових коштів позивача, останній звернувся до правоохоронних органів, за результатами звернення позивача - 28.10.2020 року було порушено кримінальне провадження № 12020105030001837 за ч. 1 ст. 190 КК України. 09.11.2020 року позивача визнано потерпілим у вказаному провадженні. На підставі викладеного, позивач просить: ?розірвати договір про виконання робіт від 31.01.2020 року , укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] ?стягнути із відповідача на свою користь кошти у розмірі 37000,00 грн., пеню 228390,00 грн. ?відшкодувати моральну шкоду у розмірі 9000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 08.12.2020 року позивач, відповідно до ст. 49 ЦПК України подав заяву, відповідно до якої просив стягнути із відповідача суму з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних у розмірі 1185,63 грн. та стягнути упущену вигоду у розмірі 40000,00 грн. В подальшому позивач, відповідно до своєї заяви від 13.01.2021 року просив стягнути із відповідача суму з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних у розмірі 2121,42 грн. та стягнути упущену вигоду у розмірі 40000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2021року, яка занесена до протоколу судового засідання, подану заяву було прийнято. В судовому засіданні позивач виступив із вступним словом, позовну заяву та подані заяви в порядку ст.. 49 ЦПК України підтримав, просив задовольнити у повному обсязі: розірвати договір про виконання робіт від 31.01.2020 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] ; стягнути із відповідача на свою користь кошти у розмірі 37000,00 грн., пеню 228390,00 грн., індекс інфляції та три відсотки річних у розмірі 2121,42 грн.; стягнути упущену вигоду у розмірі 40000,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 9000,00 грн. Відповідач ФОП [PERSON] про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Вислухавши вступне слово позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 31 січня 2020 року замовник [PERSON] та виконавець [PERSON] уклали договір про виконання робіт (а.с.12-13). Згідно п. 6.1. договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Відповідно до п. 6.2 сторони погодили, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується 30.04.2020 року. Позивач у своїй позовні заяві просить розірвати договір, укладений між позивачем та ФОП [PERSON] при цьому позивач в судовому засіданні вказав, що підставами для розірвання є невиконання відповідачем умов договору та посилався на ч.3 ст. 849 ЦК України. Суд вказані доводи позивача не приймає до уваги з огляду на наступне. 30.01.2020 року позивач уклав договір про виконання робіт із [PERSON] , проте вимоги позовної заяви заявлені до відповідача ФОП [PERSON] , доказів укладення договору про виконання робіт саме із ФОП [PERSON] письмові матеріали справи не містять. Позивач, звертаючись із вимогою про розірвання договору, посилається на ч. 3 ст. 849 ЦК України, проте вказане положення не регулює питання щодо розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положення ч. ч. 1, 2 ст.. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до п. 6.2. договору про виконання робіт термін дії договору про виконання робіт закінчився 30.04.2020 року, а позивач із позовною заявою звернувся до суду 23.11.2020 року, тобто вже після закінчення строку дії договору про виконання робіт. Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Розірвано може бути лише чинний договір, тобто такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 року у справі № 910/7981/17. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо розірвання договору не підлягає задоволенню. Позивач просить стягнути із відповідача на свою користь кошти у розмірі 37000,00 грн. Вказану вимогу обґрунтовує тим, що на виконання умов договору, ним було сплачено відповідачу кошти у розмірі 42000,00 грн., проте відповідач через деякий час повернув йому кошти у розмірі 5000,00 грн., а тому просить стягнути із відповідача решту коштів, що складає 37000,00 грн. Відповідно до умов п.п. 1, 1.1 договору [PERSON] зобов`язується виконати за завданням [PERSON] наступну роботу: виготовлення та монтаж дверей з масиву ясень з коробками та налічниками у строк 30 робочих днів з моменту отримання авансу 70% від суми договору - 42000, 00 грн., а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно п. 2.1 договору за виконану роботу Змовник сплачує Виконавцеві її ціну в розмірі 84000, 00 грн. Суд звертає увагу на ту обставину, що розмір авансу, передбачений п. 1 договору суперечить п. 2.1. вказаного договору. Доводи позивача про те, що розмір авансу було змінено за усним погодженням сторонами договору суд до уваги не приймає, оскільки вказане суперечить п. 6.4. договору, та відсутні належні та достовірні докази вказаному. Позивач в судовому засіданні вказав про те, що кошти були передані ним відповідачу без виконання останнім розписки, та видачі жодних фінансових документів, проте вказане не може бути належним та допустимим доказом передачі грошових коштів у розмірі 42000,00 грн., в розумінні ст.. 77, 78 ЦПК України Надане позивачем листування в програмі Вайбер (а.с.24-40) та диск, що був досліджений в судовому засіданні, суд до уваги не приймає, оскільки неможливо ідентифікувати учасників листування, а текст листування не свідчить про отримання відповідачем коштів у розмірі 42000,00 грн. від позивача на виконання договору про виконання роботи від 31.01.2020 року. Позивач в судовому засіданні, посилаючись на дублікат квитанції вказував, що відповідач таким чином, підтверджує отримання ним коштів у сумі 42000,00 грн. за договором від позивача, та здійснює таким чином повернення коштів, у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань відповідно до договору. Проте, суд вказаний дублікат квитанції на переказ коштів в розмірі 5000,00 грн. від [PERSON] на рахунок [PERSON] , до уваги не приймає, оскільки призначення платежу - переказ особистих коштів, крім того дата здійснення операції мала місце вже після закінчення терміну дії договору - 09.10.2020 року. Враховуючи те, що позивач всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, що ним було сплачено аванс на виконання умов договору, а відтак вимога про стягнення із відповідача коштів у розмірі 37000,00 грн. не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пеню 228390,00 грн., індекс інфляції та три відсотки річних у розмірі 2121,42 грн., суд дійшов до наступного висновку. Положення ст.. 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки між сторонами укладено договір про виконання роботи щодо виготовлення та монтаж дверей з масиву ясень з коробками та налічниками, між сторонами відсутні грошові зобов`язання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 2121,42 грн. згідно ст.. 625 ЦК України. Вимога позивача щодо стягнення пені у розмірі 228390,00 грн., всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, доказами не підтверджена, а тому задоволенню не підлягає. Позивач просить стягнути із відповідача на свою користь упущену вигоду у розмірі 40000,00 грн. Обґрунтовуючи тим, що мав намір завершити всі ремонтні роботи у будинку та переїхати із родиною, а квартиру, власником якої він є здати в оренду. Очікувана ціна оренди 10000,00 грн. в місяць, період з 01.08.2020 року по 30.11.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦПК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦПК України збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Враховуючи те, що письмові матеріали справи не містять доказів того, що позивач міг і повинен був отримати доходи від оренди власної квартири у визначеному ним розмірі, за вказаний період та відсутність доказів порушеного права в межах позовної заяви, відсутні підстави для застосування ст. 22 ЦК України. Позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000,00 грн. задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. З позовної заяви позивача вбачається, що позивач обґрунтовує позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди положенням ст.. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», та вказує, що моральна шкода полягає у його суттєвих емоційних стражданнях, пов`язаних з невиконанням умов договору про виконання робіт. Позивачу складно планувати користування будинком для проживання сім`ї: дружини та неповнолітнього сина (непрацездатна особа). Відповідно до ч. 2 ст.. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи, що суд дійшов висновку про не задоволення позовних вимог позивача, письмові матеріали справи не містять доказів на підтвердження п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed