Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору позики та стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 06.11.2011 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № 2, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 79792 грн. 00 коп. зі строком повернення до 06.12.2011 року. До теперішнього часу позика не повернута. Крім того, згідно п. 1.5. договору позики позика забезпечується поручительством [PERSON] З огляду на вищевикладене, просить суд розірвати договір позики та стягнути солідарно з відповідачів 79792 грн. 00 коп. за договором позики, пеню у розмірі 10030 грн. 63 коп., судовий збір згідно наданих квитанцій, витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. 00 коп. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 12.02.2014 року, не з'явилася, дата та час судового засідання узгоджувалися зі всіма учасниками процесу, жодних доказів на підтвердження відсутності відповідача у судовому засіданні суду не надано. Так само, відповідач [PERSON] не з'явилася у судові засідання 27.02.2014 року та 19.03.2014 року, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, що підтверджується телефонограмами, які містяться в матеріалах справи, жодних заяв та клопотань до суду не надходило. Згідно зі ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] неодноразово не з'являлася в судові засідання з метою затягування розгляду справи. На підставі вищевказаного, суд визнає причини неявки відповідача [PERSON] до судового засідання неповажними та на підставі ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не подавала. Суд на підставі ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № 2, за яким [PERSON] передав [PERSON] позику у розмірі 79792 грн., про що свідчить підпис позичальника в отриманні грошей у розділі «відмітки про виконання договору». Строк повернення позики - до 06 грудня 2011 року, що встановлено у п. 2.3. договору позики № 2 від 06.11.2011 року. У визначений договором строк позика повернута не була. Жодних доказів щодо повернення позики повністю або частково відповідачем не надано. Частина 1 ст. 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно вимог ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. В силу ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Таким чином, у зв'язку з порушенням умов договору позики № 2 від 06.11.2011 року, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума неповернутої позики у розмірі 79792 грн. Разом з тим, вимоги позивача про розірвання договору позики № 2 від 06.11.2011 року на підставі ст. 651 ЦК України не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. До уваги слід взяти те, що як підставу для розірвання договору на вимогу однієї сторони закон передбачає не тільки факт порушення умов договору другою стороною, а й обов'язково наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. Позивач не обґрунтовує свої вимоги наявністю шкоди. Позивач бажає стягнути заборгованість за договором позики та штрафні санкції. За таких умов в даному випадку вимога про розірвання договору взагалі не є належним способом захисту порушених прав. Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення пені у розмірі 10030 грн. 63 коп. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Договором позики № 2 від 06.11.2011 року розмір пені не встановлений. У пункті 3.1. зазначеного договору мова йде про виплату процентів від суми всієї позики, а не від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як це встановлено ст. 549 ЦК України. У своїх розрахунках пені позивач використовує облікову ставку НБУ, застосування якої договором позики не обумовлена. Також відсутні акти цивільного законодавства, які б встановлювали обов'язковий розмір пені при невиконанні договору позики. Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення солідарно з [PERSON] як з поручителя. Згідно з п. 1.5. договору позики № 2 від 06.11.2011 року позика забезпечується заставою всього рухомого та нерухомого майна позичальника, а також гарантією, порукою [PERSON] до договору можуть додаватися відповідні документи, що підтверджують наявність забезпечення. Але сам договір поруки не укладався, позивачем до суду не наданий. Про те, що порука є договором, а не умовою якогось іншого договору, свідчить ст. 553 ЦК України: за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Крім того, у будь якому разі пройшли строки, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України: порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Вважаючи [PERSON] поручителем, позивач повинен був пред'явити до неї свої вимоги упродовж шести місяців, починаючи з 06.12.2011 року - день виконання основного зобов'язання, тобто до 06.06.2012 року. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Щодо стягнення витрат з відповідачів на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Види судових витрат визначені в ст. 79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до ст. 88 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з укладеного з адвокатом договору, видно, що адвокат бере на себе обов'язки не тільки з надання правової допомоги, але й функцій представника у цивільному процесі. Крім того, згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 245 від 02.09.2013 року та № 262 від 04.09.2013 року, доданих до позовної заяви позивачем, адвокату сплачено 300 грн. за консультацію та 700 грн. за складання позову про стягнення боргу за договором позики. Передбачених ст. 56 ЦПК України дій з участі в судовому засіданні особи, що надає правову допомогу, не здійснювалось. Крім того, за ст. 56 ЦПК України процесуальні права особи, яка надає правову допомогу є обмеженими, вона за законом не входить до кола осіб, які беруть участь у справі і у судовому засіданні має право лише бути присутньою. Вказане відповідає роз'ясненням п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» де сказано: особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. За таких обставин, понесені [PERSON] витрати з оплати послуг адвоката не входять до передбаченого ст. 79 ЦПК України складу судових витрат і не підлягають стягненню на його користь. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 797 гривень 92 копійки.

Outcome: partial