Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до територіальної громади в особі [PERSON] міської ради Полтавської області, приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], Відділ державної реєстрації виконавчого комітету [PERSON] міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В позові вказав, що 05.12.2015 року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, зокрема, гараж, загальною площею 37,2 кв.м. в м.Лубни в ТОВ «Січ», який вона придбала 15.05.2000 року у [PERSON] Вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено в [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі і договір був зареєстрований в КП «[PERSON] МБТІ», нотаріальному посвідченню договір не підлягав. При зверненні ним до приватного нотаріуса щодо оформлення спадщини, у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний гараж йому було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ст.657 ЦК України. Позивач [PERSON] прохає суд визнати дійсним (укладеним) та таким, що відбувся, з моменту його укладення Договір купівлі-продажу за реєстровим №Н/149, укладений 15.05.2000 року, зареєстрований на [PERSON] філії Полтавської аграрно-промислової Біржі між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем гаражу, загальною площею 37,2 кв.м. в м.Лубни ТОВ «Січ». Визнати право власності в порядку спадкування за заповітом за [PERSON], [INFO], на спадщину у вигляді гаражу, загальною площею 37,2 кв.м. в ТОВ «Січ» в м.Лубни Полтавської області, яка відкрилась після смерті його матері [PERSON], померлої 05.12.2015 року і належав останній. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позов підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради та третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявились, надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі, щодо позовних вимог покладаються на рішення суду. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації виконавчого комітету [PERSON] міської ради, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд вирішив можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи Відділу державної реєстрації виконавчого комітету [PERSON] міської ради на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між [PERSON] та [PERSON] був укладений 15.05.2000 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають. Встановлено, що [PERSON], яка була матірю позивача [PERSON], згідно біржових торгів уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу реєстровий №Н/149, на підставі якого придбала гараж в ТОВ «Січ» в м.Лубни Полтавської області, загальною площею 37,2 кв.м. Даний договір було посвідчено та зареєстровано [PERSON] філією Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі (а.с.8). Згідно технічного паспорту на вищевказаний гараж, виданого КП «[PERSON] міжрайонне бюро технічної інвентаризації», [PERSON] вказана власником даного будинку (а.с.9-10). 05.12.2015 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КЕ №310187 (а.с.6) і після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема, вищевказаний гараж в ТОВ «Січ». Спадкоємцю [PERSON] позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж у ТОВ «Січ» було відмовлено, по тій причині, що договір купівлі-продажу не завірений нотаріально. Відповідно до ст..224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає на теперішній час. Згідно ст. 227ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та ЗУ «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд доходить висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу житлового будинку слід було керуватися передусім нормами ЗУ «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача отримати спадкове майно, і вільно користуватися та розпоряджатися ним, заявлені позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved