Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що є власником житловому будинку за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області. З 10.06.2000 року разом з ним у вказаному будинку проживав [PERSON], який, згідно позовної заяви, не є членом родини позивача, а фактично був наймачем житлової кімнати. У липні 2009 року [PERSON] виїхав із вказаного будинку та перевіз всі свої речі, із зазначеного часу проживає окремо, комунальні послуги позивач сплачує самостійно, відповідач ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом неодноразово у встановленому законом порядку, інформації про отримання ним повісток до суду не надійшло. Позивач надав суду копію номеру газети «Вісті Придніпровя» від 07.11.2017року № 86, в якому було розміщено обяву про виклик в судове засідання, призначене на 27.11.2017 року у Покровському районному суді Дніпропетровської області відповідача. Відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України відповідач вважається такою особою, яка повідомлена про час, дату та місце проведення судового засідання належним чином. Згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд ухвалив заочний розгляд справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд встановив, що згідно свідоцтва на право власності від 27 листопада 2000 року, виданого Покровською селищною радою Покровського району Дніпропетровської області, житловий будинок, розташований за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області належить на праві приватної власності [PERSON] (копія свідоцтва про право власності, а с. 5). Згідно домової книги для прописки громадян, проживаючих у зазначеному будинку, з 1980 року там були зареєстровані наступні особи: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (копія домової книги, а. с. 6-7). Відповідач, [PERSON], був зареєстрований за адресою: [INFO] з 10.06.2000 року (а. с. 7). Згідно пояснень позивача та наданих письмових доказів відповідач є колишнім чоловіком доньки позивача, з якою має спільну доньку [INFO], отже, є колишнім родичем. Свідки [PERSON] та [PERSON], сусіди позивача, також підтвердили, що відповідач чоловік або колишній чоловік (точно не знають) доньки позивача. З якого часу відповідач не проживає у будинку точно вказати не змогли. Згідно копії заочного рішення суду від 04.10.2017 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 34-35). Таким чином, позивач у своєму позові невірно зазначає обставини справи, а саме те, що відповідач є наймачем його житла, тоді як суд встановив, що відповідач є колишнім чоловіком його доньки, тобто, фактично колишнім членом сімї. при цьому на момент звернення до суду з позовом шлюб між відповідачем та донькою позивача ще не був розірваний. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає\~право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як на доказ своїх позовних вимог позивач посилається на акти обстеження матеріально-побутових умов сімї від 03.08.2017 року та 10.01.2017 року (а. с. 8,33), які суд не може брати до уваги як належний доказ з наступних підстав. В акті від 10.01.2017 року зазначається, що відповідач прописаний, але не проживає за адресою з серпня 2008 року, при цьому жодних посилань ні в акті, ні в інших документах, чим саме підтверджується не проживання відповідача саме з цього моменту немає. Більше того в акті зазначається, що він розведений згідно рішення суду, тоді як суд виніс відповідне рішення пізніше, тільки у жовтні 2017 року. Таким чином, акт містить в собі завідомо неправдиву інформацію (а. с. 33). В акті від 03.08.2017 року міститься інша інформація що відповідач не проживає разом з дружиною вітою з 2009 року. Таким чином, дані документи суперечать одне одному, іншим матеріалам справи і не можуть бути взяті судом до уваги. Відповідно до статті 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. ст. 78, 80 ЦПК докази повинні бути допустими і достовірними, тоді як у даному випадку суд не вбачає наявних достовірних доказів факту не проживання відповідача, з якого саме періоду він не проживає тощо. Інші докази, належні, достовірні та допустимі, що особа-відповідач не проживає в будинку за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області більше одного року - суду надані не були. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed