Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29 січня 2014 року під час розгляду Оболонським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання незаконним набуття права власності та визнання права власності на квартиру відповідачем [PERSON] подані заперечення на позовну заяву, в яких поширено недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність, як громадянина, та ділову репутацію, як співробітника органів внутрішніх справ. В них заявлено, що «на даний момент позивач незаконно проживає в квартирі з іншою родиною, яка належить родині [PERSON]», а потім зазначено, що позивачеві [PERSON] в квартирі на праві власності належить 1/5 частина. Крім цього, заявлено, що « позивач не сплачує оплату за житлово-комунальні послуги, взагалі не пускає відповідачів та матір його дитини - [PERSON] в квартиру, відмовився від рідної дитини - сина [PERSON], вкрав оригінал свідоцтва про право власності на квартиру». Крім того, [PERSON] 03 жовтня 2011 року звернулася і письмовою заявою до Оболонського РУ ГУМВС України в місті Києві, в якій неправдиво та безпідставно стверджувала, що позивач погрожував їй по телефону продати її в рабство чи вбити. Під час перевірки заяви жоден з викладених фактів не підтвердився, за результатами перевірки заяви 10 жовтня 2011 року було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Після цього відповідач неодноразово зверталася з надуманими заявами до керівництва УБОЗ МВС України, де працює [PERSON], маючи на меті зашкодити йому у службовій кар'єрі, досягти його звільнення з органів внутрішніх справ, наголошувала на тому, що він постійно погрожує їй вбивством, наносить побої, викрав у неї документи, незважаючи на те, що сторони тривалий час вже не проживали разом, а позивач проживав у цивільному шлюбі з іншою жінкою, яка на даний час є його дружиною. Позивач [PERSON] вважає, що йому внаслідок поширення такої неправдивої інформації відповідачем [PERSON] було завдано моральну шкоду, у розмірі 10 000,00 гривень. На підставі викладеного позивач просить визнати таку інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію під час розгляду цивільної справи № 2/756/3865/13 та офіційно вибачитися перед ним, а також стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень разом із судовими витратами. В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили позов залишити без задоволення, посилаючись на те, що [PERSON] дійсно постійно за час їх спільного проживання та після розірвання шлюбу погрожував їй вбивством, бив та принижував, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до правоохоронних органів. Крім того, вони вважають необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди саме у вказаному розмірі, оскільки це суперечить вимогам розумності та справедливості. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. В провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання незаконним набуття права власності та визнання права власності на квартиру. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано до суду заперечення проти позову [PERSON] (а.с. 5-6). Рішенням суду від 17 вересня 2014 року було відмовлено у задоволенні вказаного позову. Крім того, 03 жовтня 2011 року [PERSON] зверталася до Оболонського РУ ГУМВС України в місті Києві із заявою, в якій вказує, що [PERSON] погрожує їй. Постановою від 10 жовтня 2011 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 7-11). Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові, лежить саме на позивачеві. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Позивачем [PERSON] не наведено доказів на підтвердження того, що заперечення проти позову та заява до Оболонського РУ ГУМВС України в місті Києві, викладені [PERSON], містять саме таку інформацію, яка порушує його права, а також ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Тому, суд не розцінює наведені висловлювання порушенням конституційного права на повагу до честі та гідності, оскільки відповідач не вийшла за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її права. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких саме обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Протиправна поведінка, особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Також обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка її завдала. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію та офіційно вибачитися перед ним задоволенню не підлягають, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Одночасно, оскільки позивачем не доведено факту завдання йому відовідачем моральних страждань, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання інформації недостовірною, то вони також мають бути залишені без задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлгяають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed