Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири № [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24.05.2004 року. Крім нього, в квартирі зареєстрований [PERSON] Вказує, що більше 15 років відповідач не проживає в квартирі, місце його проживання не відоме, інтересу до житла не проявляє, обовязків по його утриманню не виконує. Посилаючись на приписи ст.405 ЦК України, просить визнати [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач довгий час не проживає в квартирі [PERSON], на даний час не відомо його місце проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] за місцем реєстрації він не бачив уже багато років. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24.05.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.06.2004 року (а.с.4-6). З долученої до матеріалів справи копії будинкової книги № 35727 вбачається, що у вказаній квартирі, крім позивача, зареєстрований відповідач - [PERSON] (а.с.7-9). З доводів позивача, відповідач більше 15 років не проживає за даною адресою, його місце проживання не відоме. Дані обставини підтвердили також в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів, що йому чинились перешкоди у користуванні спірним житлом та доказів, що причини, у звязку з якими він був відсутній за місцем своєї реєстрації є поважними. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою № 27 в будинку № 2а по вул. Загородній в місті Луцьку - слід задовольнити. Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. На підставі ст.405 ЦК України,

Outcome: approved