Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором безвідсоткової цільової позики у розмірі 10 162,19 доларів США, що станом на день подачі позову відповідно до курсу НБУ еквівалентно 262 773,91 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.03.2015 він надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 4 000,00 доларів США, що підтверджується договором безвідсоткової позики та відповідною розпискою. Відповідно до умов договору відповідач мав повернути кошти до 05.03.2017. У подальшому, 04.03.2017 сторони дійшли згоди про продовження терміну дії договору до 05.09.2017, однак 05.09.2017 вони дійшли згоди про продовження терміну дії договору до 31.05.2019. Станом на 13.03.2020 відповідач не повернув позивачу грошові кошти. Відповідно до п. 8.3 договору за необґрунтовану односторонню відмову від виконання взятих договірних зобов`язань позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми несвоєчасно повернутої позики, а тому розмір заборгованості складає 8 000,00 доларів США. Згідно з п. 8.2 договору за прострочку у поверненні позики позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, що станом на 13.03.2020 складає 1 972,82 доларів США. Розмір 3% річних від простроченої суми заборгованості станом на 13.03.2020 складає 189,37 доларів США. Таким чином, загальний розмір заборгованості становить 10 162,19 доларів США, що станом на 13.03.2020 відповідно до курсу НБУ складає 262 773,91 грн. 31.03.2020 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Цього ж дня ухвалою суду позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 27.07.2020. Позивач копію ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 10.08.2020. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 05.03.2015 [PERSON] , як кредитором, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір безвідсоткової цільової позики, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику безвідсоткову цільову позику у розмірі 4 000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути, згідно з п. 5.1 Договору, у строк до 05.03.2017. Згідно з власноручною розпискою від 05.03.2015 [PERSON] отримав у [PERSON] , у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , у позику грошові кошти у сумі 4 000,00 доларів США. За п. 6.2 Договору позика повертається у готівковому порядку. Підтвердженням повернення коштів є власноручно написана розписка кредитором. Положеннями п. 8 Договору передбачено підстави відповідальності сторін за порушення умов Договору та відповідні наслідки. Згідно з п. 8.2 Договору позичальник несе наступну відповідальність за даним Договором: - за прострочку у поверненні позики у термін, визначений у п. 5.1 сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки в оплаті. У відповідності до п. 8.3 Договору за необґрунтовану односторонню відмову від виконання взятих договірних зобов`язань позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми несвоєчасно повернутої позики. Із Договору убачається, що сторонами 04.03.2017 року досягнуто згоди про продовження терміну дії договору до 05.09.2017. 05.09.2017 сторони дійшли згоди про продовження терміну дії договору до 31.05.2019. Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимог ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Убачається, що відповідач не повернув отримані від позивача кошти у розмірі 4 000 доларів США в обумовлений у договорі позики строк, до 31.05.2019, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 05.03.2015 у розмірі 4 000 доларів США. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочки в оплаті, відповідно до п. 8.2 Договору, та штрафу у розмірі 100% від суми несвоєчасно повернутої позики, відповідно до п. 8.3 Договору, суд дійшов наступних висновків. За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, одночасне їх застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15. З огляду на викладене, суд доходить переконання, що одночасне стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочки в оплаті, відповідно до п. 8.2 Договору, та штрафу у розмірі 100% від суми несвоєчасно повернутої позики, відповідно до п. 8.3 Договору, призвело б до подвійної цивільно-правової відповідальності відповідача за одне і те саме порушення, що є неприпустимим. Разом з тим, положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №703/1181/16-ц, від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц та від 12.08.2019 у справі №727/9352/17 вказано, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України дає право суду, зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Конституційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що захист від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є розумність. Враховуючи принципи розумності та справедливості, приймаючи до уваги порушення відповідачем майнових прав позивача, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь пені у розмірі 1 972,82 доларів США, та відмовити при цьому у позовній вимозі про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 4 000,00 доларів США, передбаченого п. 8.3 Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки відповідач не виконав грошових зобов`язань за договором позики, вимога позивача про стягнення 3% річних є обґрунтованою, однак суд не може погодитись із наданим розрахунком позивача розміру суми, що підлягає до стягнення на його користь, за прострочення виконання зобов`язання відповідачем, яку позивач визначив у розмірі 189,37 доларів США. Судом встановлено, що [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] позику у розмірі 4 000,00 доларів США не пізніше 31.05.2019, таким чином строк прострочення грошового зобов`язання слід відраховувати з 01.06.2019. З огляду на викладене, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних за період з 01.06.2019 по 13.03.2020 (за 287 днів) від суми позики 4 000,00 доларів США - у розмірі 94,36 доларів США, виходячи із наступного розрахунку: 4 000 доларів США х 3 х 287 днів / 365 днів / 100. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 4 000,00 доларів США, пені у розмірі 1 972,82 доларів США та 3% річних у розмірі 94,36 доларів США, а всього 6 067,18 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ станом на 13.03.2020 у розмірі 25,86 грн/дол США, еквівалентно 156 897, 27 грн. Оскільки в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 568,97 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial