Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та ним, [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №73 по вул.Широкій в місті Дніпрі за ціною 7847,00 (сім тисяч вісімсот сорок сім) гривень, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2620. В той же день 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по вул. Широкій, 73 в м. Дніпрі за ціною 152005,00 (сто п'ятдесят дві тисячі п'ять) гривень, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2623. На підставі вказаного договору 30 липня 2008 року позивачем на своє ім'я було зареєстровано право власності на домоволодіння в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний №21409239. Позивач зазначає, що при укладенні зазначених договорів відповідачка приховала факт того, що вона з 16.09.1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], та надала паспорт громадянина України без відповідно штампа про шлюб. При цьому спірне домоволодіння №73 по вул. Широкій в місті Дніпрі належало продавцю [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою 29.12.1993 року, реєстровий №2-4567, а земельна ділянка №73 по вул. Широкій в місті Дніпрі, загальною площею 0,1505 га., - на підставі державного акту серії 1-ДП №090939, виданого на підставі рішення №2308 від 21.09.1999 року, реєстровий №027901. Оскільки спірне нерухоме майно було набуто під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], то за правилами ст.22 КпШС України (в редакції 1963 року) є спільним майном подружжя, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на це майно. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів недійсними, та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2008 року визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: вул.Широка, буд.№73 у м.Дніпрі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул.Широка, буд.№73 у м.Дніпрі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: вул.Широка, буд.№73 у м.Дніпрі. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2010 року залишено без змін та набрало чинності 11.02.2010 року. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Позивач зазначає, що для купівлі спірного нерухомого майна він за договором №014/142510/3105/74, укладеним з ПАТ «[PERSON] Аваль» 27.12.2007 року, отримав кредит у сумі 56 773,43 доларів США. З цієї суми позивач 27.12.2007 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передав [PERSON] 50 000,00 доларів США у забезпечення майбутньої купівлі житлового будинку та земельної ділянки по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі. Таким чином сума безпідставно набутих відповідачкою коштів складається з наступного: ●7 847,00 гривень вартість будинку по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі; ●152 005,00 гривень вартість земельної ділянки по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі; ●1\~299 724,30 гривні сума, яка була попередньо передана відповідачці в рахунок майбутніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна (еквівалент 50\~000,00 доларів США). Також позивач, посилаючись на ч.2 ст.1214 ЦК України, згідно з якою у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536\~цього Кодексу), просив суд стягнути 3% річних за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у розмірі 33 568,00 гривень (159852,00 гривень х 3% х 7 років :100), а також інфляційні витрати за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у сумі 152 815,00 гривень. Посилаючись на вказані обставини справи, які викладені в уточненій позовні заяві та враховуючи наданий розрахунок 3% річних та витрат від інфляції, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 1\~645\~959,00 гривень, а також понесені витрати по справі 3 333,00 гривень сплаченого судового збору. У судовому засіданні позивач підтримав уточненні позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, та додатково зазначив, що 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №73 по вул.Широкій у місті Дніпрі, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі. Для купівлі спірного нерухомого майна позивачем за договором №014/142510/3105/74, укладеним з ПАТ «[PERSON] Аваль» 27.12.2007 року, був отриманий кредит у сумі 56 773,43 доларів США. З цієї суми позивач 27.12.2007 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передав [PERSON] 50 000,00 доларів США у забезпечення майбутньої купівлі житлового будинку та земельної ділянки по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі, а вже при укладені договору була сплачена сума відповідно до умов договору, а саме: 7847,00 гривень - вартість будинку по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі, та 152005,00 гривень - вартість земельної ділянки по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі. Відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України, з посиланням на ст.536, ч.2 ст.625\~ЦК України, на думку представника, відповідачка має сплатити 3% річних за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у розмірі 33568,00 гривень за весь час користування безпідставно одержаними коштами, а також інфляційні витрати за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у сумі 152 815,00 гривень. Також представник позивача зазначив, що у судовому засіданні при розгляді вказаного позову в іншому складі суду (суддя Спаї В.В.) відповідачка [PERSON] визнала позовні вимоги у повному обсязі та погодилася з наданими позивачем доказами, у звязку з чим просив суд при дослідження матеріалів справи відтворити аудіо запис №20120528-145059. Відповідачка [PERSON], яка була у судовому засіданні допитана як свідок, позов визнала частково та зазначила, що гроші отримала у день підписання договорів і у розмірі, зазначеному у договорах: договір купівлі-продажу домоволодіння №73 по вул.Широкій в місті Дніпрі укладений за ціною 7847,00 гривень, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по вул. Широкій, 73 в м. Дніпрі, укладений за ціною 152 005,00 гривень. Як попередню оплату за будинок та земельну ділянку кошти у сумі 50 000,00 доларів від [PERSON] вона ніколи не отримувала. Також вказала на те, що позивач до подачі вказаного позову три роки користувався земельною ділянкою, яку по теперішній час їй не повернув, на даний час вона не заперечує проти передачі позивачу права власності належної їй ? частини домоволодіння та земельної ділянки на підставі договору дарування. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено передачу відповідачці коштів у розмірі 50000,00 доларів США, жодного доказу цьому не надано, а допитані свідки особисто не бачили передачу коштів, оскіольки подробиці їм відомі з пояснень інших осіб. Також безпідставними є вимоги позивача про стягнення 3% та інфляційних витрат, оскільки стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ніяких договірних зобов'язань грошового характеру між сторонами не існувало, а у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Позивач не зазначив та не надав розрахунок відсотків, відповідно до ст.536 ЦК України. Також представник відповідачки [PERSON] вказував на те, що позивачем протягом усього часу розгляду даної справи так і не був наданий кредитний договір про отримання [PERSON] кредитних коштів, на які він посилається як на джерело їх походження, отримання та передачі у подальшому [PERSON]. Із наданої додаткової угоди до кредитного договору від 27.12.2007 року не вбачається цільового призначення кредитних коштів, які були отримані [PERSON] у ПАТ «[PERSON] Аваль». Що стосується визнання позову відповідачкою у попередньому судовому засіданні при розгляді справи іншим складом суду, представник вважає, що відповідачка через відсутність свого представника на юридичну необізнаність помилялася щодо підстав позову, суті позовних вимог та необізнаності з уточненим позовом, оскільки позивачем був наданий позов, де змінено і підстави і предмет позову. Вищевказані пояснення відповідачки не є належним доказом по даній справі, оскільки вона не була допитана свідком та не була попереджена про кримінальну відповідальність за неправдиві пояснення, на відміну від розгляду справи даним складом суду. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та зазначив, що відповідачка скористалась підробленим паспортом, ввела в оману покупця [PERSON] та безпідставно отримала від нього близько 100000,00 доларів США. Він особисто був присутнім у судовому засіданні при розгляді справи суддею Спаї В.В., коли [PERSON] визнала позовні вимоги. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. \~Судом встановлено, що\~[PERSON] (до розірвання шлюбу [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.1989 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2010 року, яке не оскаржувалося та набрало чинності 11.12.2010 року (а.с.67-68) За час перебування у шлюбі [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою 29.12.1993 року, реєстровий №2-4567, набула право власності на домоволодіння №73 по вул.Широкій у місті Дніпрі, та на підставі державного акту серії 1-ДП №090939, виданого згідно з рішенням №2308 від 21.09.1999 року, реєстровий №027901, на земельну ділянку №73 по вул.Широкій у місті Дніпрі, загальною площею 0,1505 га. 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №73 по вул.Широкій у місті Дніпрі за ціною 7847,00 (сім тисяч вісімсот сорок сім) гривень, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2620. В той же день 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по вул.Широкій, 73 у м.Дніпрі, за ціною 152005,00 (сто п'ятдесят дві тисячі п'ять) гривень, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2623. При укладенні вказаних договорів відповідачка [PERSON] нен повідомила нотаріуса про факт перебування у шлюбі із [PERSON], у зв'язку з чим не було отримано письмової згоди чоловіка на відчуження спірного майна. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2008 року визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: вул.Широка, 73 у м. Дніпрі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул.Широка, №73 у м.Дніпрі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: вул.Широка, буд. №73 у м.Дніпрі. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2010 року залишено без змін та набрало чинності 11.02.2010 року. Відповідно до ч.4 \~ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді ншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до правового висновку ВСУ від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15, Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання. Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. Як встановлено судом, що 25.06.2008 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] були укладені два договори купівлі-продажу: домоволодіння №73 по вул. Широкій у м.Дніпрі за ціною 7847,00 (сім тисяч вісімсот сорок сім) гривень, та земельної ділянки, яка розташована по вул. Широкій, 73 у м.Дніпрі за ціною 152005,00 (сто п'ятдесят дві тисячі п'ять) гривень. Відповідно до ст.627 ЦК України, за ст.6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Відповідачкою не спростовується факт отримання коштів за вказаними договорами у сумі 7847,00 гривень та 152005,00 гривень, факт передачі інших сум, зокрема 50000,00 доларів США, позивачем не доведений, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] не підтверджується передача вказаної суми напередодні укладення угод. При цьому свідок [PERSON] взагалі не була присутня при перемовинах сторін договору, а вся інформація їй відома зі слів свого чоловіка [PERSON], який помер у 2015 році. Свідок [PERSON] пояснив, що був свідком лише передачі грошей [PERSON] [PERSON], але в якій сумі та за яким саме договором йому невідомо. З огляду на те, що після визнання недійсними договорів купівлі-продажу відповідачка кошти не повернула, що особисто підтвердила у судовому засіданні, тому суд вважає стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 159 852,00 гривні та 1 598 гривень 52 копійки понесених витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536\~цього Кодексу). Згідно зі ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Суд звертає увагу на те, що проценти, зазначені\~у\~ст.536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин\~ст.536\~є, по-перше: факт користування чужими коштами, по-друге: встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Як встановлено, між сторонами відсутні договірні відносини та розмір процентів за користування грошовими коштами не передбачено. При цьому стягнення процентів користування чужими грошовими коштами, передбачених\~ст.536 ЦК України, не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача\~3% річних та витрат від інфляції за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року на суму 159852,00 гривень, суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 625 ЦК України\~встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма передбачає стягнення коштів саме за невиконання грошового зобов'язання. Проте, дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами грошового зобов'язання не виникло. Повернення безпідставно отриманих коштів не є грошовим зобов'язанням та до них не можна застосувати вимоги\~ст.625 ЦК України, яка передбачає стягнення пені, витрат від інфляції. Тобто стягнення коштів на підставі\~ст.625 ЦК України\~(втрати від інфляції, три проценти річних) є не обґрунтованим, за своєю суттю обов'язок повернення безпідставно отриманих грошових коштів не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні\~ст.625 ЦК України. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція ВСУ в справі № 6-49цс12 від 06.06.2012 р.). Таким чином позивачем не доведена обґрунтованість вимог про стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних витрат, а також не доведенні належними та допустимим доказами вимоги про стягнення 50000,00 доларів США, що в еквіваленти складає 1299724,00 гривень, тому в цій частині суд вважає [PERSON] відмовити. Надаючи оцінку посиланням позивача про виплату ним на підставі попереднього договору та передачу 50\~000,00 доларів США [PERSON] на придбання домоволодіння та земельної ділянки по вул. Широкій, 73 у м.Дніпрі, суд вважає їх не доведеними. Так, в матеріалах справи знаходиться копія договору завдатку від 01.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], про передачу продавцю завдатку в сумі 25\~000,00 доларів США та 3\~315,00 Євро у рахунок продажу домоволодіння та земельної ділянки по вул. Широкій, 73 у м.Дніпрі. (т.1, а.с.156), а також укладений у письмовій формі, не завірений нотаріально, договір купівлі-продажу від 28.12.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в якому зазначено, що Покупець вносить попередню оплату у розмірі 47\~931,00 доларів США та 7 000,00 доларів завдатку (т.1, а.с.157-158). Посилання позивача на те, що вказані гроші, які на виконання вказаних письмових договорів були передані [PERSON] відповідачці [PERSON], належали саме йому, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не доведені належними та допустимими доказами, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.3 ст.77 ЦПК України сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Додаткова угода №014/142510/3105/74/2 від 02.04.2010 року до кредитного договору №014/142510/3105/74 від 27.12.2007 року (т.1, а.с.111-112), на яку посилається позивач, не містить даних щодо цільового призначення коштів за основним договором, тому посилання на вказану додаткову угоду, як на джерело отримання коштів, переданих [PERSON], суд не може взяти до уваги як доказ, оскільки вказана обставина ним не обґрунтована. Що стосується наданих відповідачкою [PERSON] пояснень у судовому засіданні при розгляді справи іншим складом суду, слід зазначити, що судом взяті до уваги показання відповідачки [PERSON] судовому засіданні 13.11.2017 року, яка допитана свідком та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві пояснення згідно зі ст.ст. 384, 385 КПК України. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України показання свідка є доказом по справі, вказаний доказ згідно з вимогами ст.ст. 77, 78 ЦПК України є належним та допустимим. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1 598 гривень 52 копійки понесених витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial