Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що в період з 1979 по 1997 роки я працював в ДВАТ «Червоноградському гірничо-монтажне управління» Західно-Української Вугільної Холдингової Компанії по професіях :підземний електрослюсар, гірничий робітник очисного вибою, підземний гірничомонтажник з повним робочим днем під землею . Внаслідок тривалої роботи зі шкідливими умовами праці в мене погіршився стан здоров»я,внаслідок чого я неодноразово звертався за медичною допомогою,що підтверджується записами в моїх медичниї документах,які надам для огляду в судовому засіданні. 12.03.1997 року позивач був звільнений з підприємства в зв»язку з виходом на пенсію по стану здоров»я. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05.02.1997 року, складеного на дільниці №1 ДВАТ Червоноградське гірничомонтажного управління Західно-Української вугільної холдингової компанії йому було встановлено діагноз: антракосилікоз І ст.,емфізема легень І-ІІ ст.. Згідно вказаного акту причинами профзахворювання стали шкідливі умови праці: довготривалий,багаторазовий контакт із шкідливими факторами гірничих виробок вугільних шахт Стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на здоров»я складає 18 років 07 місяців. 11.03.1997 року обласною МСЕК [PERSON] вперше було встановлену ІІІ групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з втратою професійної працездатності 40 % з датою зарахування від 04.01.1997 року. 06.04.2004 року Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК позивачу безтерміново було встановлену ІІІ групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з втратою професійної працездатності 50 % . У зв»язку з отриманою інвалідністю внаслідок професійного захворювання, позивач постійно переживає фізичні та моральні страждання, оскільки втратив можливість працювати та повноцінно спілкуватись з близькими та друзями. Періодично він потребую лікування,оскільки переносить біль, з*явився кашель,задишка,знизився слух,погіршився зір,постійне відчуття болю в грудній клітці,відділі серця та попереку, з»явилась слабкість, постійно відчуває незручності,обмежений у фізичній роботі по дому. Тепер позивач змушений витрачати значну кількість часу та коштів на відвідування лікарів та оздоровлення. Через порушення нормальних життєвих зв'язків, неможливість продовження активного способу життя, він змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився , направив в суд письмову заяву , в якій просить справу розглядати у його відсутності , просить позов задовольнити . Представник відповідача ВАТ «Червоноградське ГМУ » в судове засідання не з'явився, хоча судом вживались всі необхідні заходи для повідомлення його про день і час розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання в газеті «Високий замок», разом з тим останній не подав заяви про відкладення розгляду справи, не повідомив причини неявки. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що в період з 1979 по 1997 роки я працював в ДВАТ «Червоноградському гірничо-монтажне управління» Західно-Української Вугільної Холдингової Компанії по професіях :підземний електрослюсар, гірничий робітник очисного вибою, підземний гірничомонтажник з повним робочим днем під землею, що стверджується копією трудової книжки виданою на ім'я [PERSON], 1957 року народження . З копії акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05.02.1997 року, складеного на дільниці №1 ДВАТ Червоноградське гірничомонтажного управління Західно-Української вугільної холдингової компанії вбачається , що [PERSON] було встановлено діагноз: антракосилікоз І ст.,емфізема легень І-ІІ ст.. 11.03.1997 року обласною МСЕК [PERSON] вперше було встановлену ІІІ групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з втратою професійної працездатності 40 % з датою зарахування від 04.01.1997 року, 06.04.2004 року Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК позивачу безтерміново було встановлену ІІІ групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з втратою професійної працездатності 50 % , що стверджується копіями довідок МСЕК . Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Що в свою чергу доводить той факт, що заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків ушкодження здоров'я спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин, а саме 1995 року (яка діяла на момент коли позивачу було встановлено 60 % втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаних із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила). Згідно ст.440-1 УК Української РСР (яка діяла на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду не залежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти розмірів мінімальної заробітної плати. Разом із тим як регламентовано п.11 Правил (в редакції, чинній на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. В силу вимог п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості , можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян , суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Тобто згідно чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлення обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в межах - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.. ст.440-1 УК Української РСР) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди , який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил), що діють на час розгляду справи. Водночас Пленум Верховного Суду України у зазначеній вище постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача, оскільки [PERSON] працював в Управлінні по монтажу, демонтажу і ремонту гірничошахтного обладнання, правонаступником якого є відповідач. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру заподіяної позивачу шкоди, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому також враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 8000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 50000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані.

Outcome: partial