Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між мною та [PERSON], зареєстрований 18.08.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції актовий, запис №1194, дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на проживання з [PERSON] та стягнути судові витрати з відповідача. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнюючих позовних вимог, просить: - розірвати шлюб укладений 18 серпня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції (актовий запис №1194); - після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити на виховання матері; - після розірвання шлюбу відновити моє дошлюбне прізвище [PERSON]; - стягнути з [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS], ІПН [NUMBER], аліменти на мою користь на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. з урахуванням індексації на кожну дитину, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття; - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль [NUMBER] 2008 року випуску; - поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ? частини спільного сумісного майна: 1/2 частину квартири [ADDRESS] визнати за [PERSON] право власності на ? частини спільного сумісного майна: 1/2 частину квартири [ADDRESS] легковий автомобіль [NUMBER] 2008 року випуску, залишити в користуванні відповідача [PERSON] та стягнути з нього на користь [PERSON] вартість частки в розмірі 150000 грн. Просила стягнути з [PERSON] судові витрати. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі вимог ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку виходячи з наступного. Судом встановлено, сторони перебувають у шлюбі з 18.08.2001 року, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис № 1149 (а.с. 15). Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 20). Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. З [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, оскільки сторони не бажають зберегти шлюб, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому первісна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягає до задоволення. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна набутого під час шлюбу, суд приходить на наступного висновку. Суд враховує позицію [PERSON], який частково визнав та не заперечував щодо його задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України якщо суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Сторони по справі є працездатними особами, тому мають рівні можливості щодо належного матеріального забезпечення спільної дитини. Згідно із ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки, батько дітей достатньої матеріальної допомоги на утримання не надає, від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється, при цьому обов'язок утримувати неповнолітніх дітей до їх повноліття є рівною мірою як батька, так і матері, а також враховуючи, встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на час розгляду справи, суд дійшов висновку, що за обставин, які склалися, вимоги про стягнення аліментів підлягає задоволенню, а саме з [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS], ІПН [NUMBER], аліменти на мою користь на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. з урахуванням індексації на кожну дитину, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена позивач при зверненні до суду у розмірі 640 грн. Згідно дубліката купівлі-продажу квартири від 03.06.2002 року [PERSON] набув (придбав) на 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] Як вбачається із Звіту про оцінку майна від 02.06.2017 року наданого ТОВ «Агентство експертної оцінки України» ринкова вартість даної квартири складає 730425,02 грн. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, в разі, коли жоден з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку зустірчний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна набутого під час шлюбу, задовольнити частково. На підставі викладеного, в межах заявлених сторонами вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: partial