Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 27-п від 25.10.2019 про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Поновити [PERSON] на посаді генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» з 28.10.2019. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Поновити дію контракту № 12 від 25.03.2019 з керівником підприємства, що є у державній власності, з дати звільнення, а саме, з 28.10.2019. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 25.03.2019 Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, яке в подальшому перейменоване в Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, видано наказ №42-п Про продовження трудового договору з [PERSON] шляхом переукладання з ним контракту, на термін та на умовах, визначених контрактом. В той же день між сторонами було укладено контракт №12 від 25.03.2019. Наказом №27-п від 25.10.2019 Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України позивача було звільнено з посади генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» з 28.10.2019, з яким позивач ознайомився лише 30.10.2019 в день подання позову до суду. Згідно наказу №27-п від 25.10.2019 [PERSON] звільнено за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, та таким, що відбулося з порушенням процедури, зокрема через те, що його було звільнено в період його тимчасової непрацездатності та без погодження звільнення, передбаченого ч.2 ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а сам наказ не містить фактичного обґрунтування звільнення та посилання на положення контракту, які були порушені або не виконані позивачем. Враховуючи вищевикладені обставини, посилаючись на ст. 43 Конституції України, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги. 31.10.2019 ухвалою Київського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання 19.11.2019 з`явився представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились. Представник відповідача надіслав до суду електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що станом на 19.11.2019 не сплив строк для подачі відзиву на позов, тому розгляд справи було відкладено на 27.11.2019. В судове засідання 27.11.2019 з`явився представник позивача, який наполягав на розгляді справи у відсутність представників відповідача та третьої особи, які повторно не з`явились в судове засідання, посилаючись на те, що позивач звернувся за захистом порушених трудових прав, просив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів згідно вимог ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлені у встановленому порядку, про причини неявки не повідомили. Враховуючи, що в справі є достатні матеріли про права і взаємовідносини сторін, відповідач і третя особа належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, представник позивача не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутності відповідача і третьої особи відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. В судовому засіданні 27.11.2019 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, вказавши, що гарантії, встановлені ч.3 ст.40 КЗпП України поширюються, в тому числі і на контрактну форму працевлаштування, про що зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04.09.2019 у справі №3-425/2018(6960/18). Посилаючись на положення Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3933-XII, наполягав, що тягар доказування наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, натомість відповідач не надав суду доказів наявності такої законної підстави для звільнення позивача. Також пояснив, що згідно наданої на його запит інформації підставою для звільнення [PERSON] та дострокове припинення з ним контракту стало невиконання позивачем планових показників по підприємству за 1 півріччя 2019 року і наявність заборгованості підприємства по заробітній платі. Проте, вважає, що зазначені обставини не можуть бути підставою для дострокового припинення контракту, оскільки такі обставини виникли до укладення контракту та з незалежних від позивача причин, надавши в обґрунтування своєї позиції відповідні докази. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 25.03.2019 Міністерством економічного розвитку і торгівлі України зі [PERSON] укладено контракт №12, згідно з яким [PERSON] призначається на посаду генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Відповідно до п. 6.1. Контракту цей контракт діє з 25.03.2019 по 24.03.2022. Пунктом 5.2. встановлені підстави припинення контракту. Пунктом 5.3. визначені підстави з яких генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за ініціативою Мінекономрозвитку. 25.03.2019 відповідачем видано наказ №42-п, згідно якого з позивачем продовжено трудовий договір шляхом переукладання контракту, на термін та на умовах визначених контрактом. 25.10.2019 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України видано наказ №27-п від 25.10.2019 про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» з 28.10.2019. Згідно наказу №27-п від 25.10.2019 позивача звільнено за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України, підстава звільнення: доповідна записка заступника директора департаменту управління державною власністю Кушнерика О.Ю. від 15.10.2019 №3243-03/691, контракт від 25 березня 2019 року №12. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України листом від 15.10.2019 №2201-11/42345-06 звернулося до Харківської обласної державної адміністрації (вх. ХОДА від 22.10.2019 №12983/4) з питання погодження звільнення [PERSON] з посади генерального директора Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Харківська обласна державна адміністрація листом №01-44/8177 від 24.10.2019 повідомила Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про відсутність можливості погодити звільнення [PERSON] , враховуючи його особисті та виробничі досягнення та те, що контракт зі [PERSON] на погодження до Харківської обласної державної адміністрації не надходив. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає звільнення позивача незаконним та таким, що порушує гарантовані Конституцією України права [PERSON] . Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII, є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення. Згідно з п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактами. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. В наказі №27-п від 25.10.2019 в якості підстави для звільнення зазначено: доповідна записка заступника директора департаменту управління державною власністю Кушнерика О.Ю. від 15.10.2019 №3243-03/691, контракт від 25 березня 2019 року №12. Наказ не містить фактичних та конкретних даних щодо обставин, з якими Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України пов`язувало можливість дострокового припинення дії контракту, посилання на доповідну записку не пояснює, які положення контракту були порушені або невиконані позивачем та суті таких порушень. Як зазначав позивач у своєму позові, що не спростовано відповідачем, такі обставини не було доведено позивачу, будь-які пояснення від позивача не відбирались та навіть не пропонувалося їх надати. Зазначене, з урахуванням змісту статті 9 Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982, згідно якої тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст.4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві, оцінюється судом як відсутність законної підстави для звільнення позивача. Відповідно до п.12-1 ч.2 ст.8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністр як керівник міністерства призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності; Частиною другою статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу. Частиною шостою статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень голови місцевої державної адміністрації належить погодження у встановленому порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників не підпорядкованих підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління органів виконавчої влади вищого рівня, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції. Постановою Кабінету Міністрів України № 818 від 09.10.2013 було затверджено «Порядок погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» (далі - Порядок), згідно п.4 якого пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади погоджується, зокрема щодо керівника підприємства, яке зареєстроване на території міста обласного і республіканського Автономної Республіки Крим значення, - відповідно з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою облдержадміністрації. Таким чином, згідно з вищенаведеними нормами є обов`язковим погодження з головою обласної державної адміністрації звільнення з посади керівника підприємства, що належить до сфери управління органів виконавчої влади вищого рівня, зокрема Мінекономіки, яким є згідно статуту Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Пунктом 6 Порядку передбачено, що повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи. Згідно відповіді Харківської обласної державної адміністрації №01-54/8765 від 18.11.2019 на адвокатський запит представника позивача, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України листом від 15.10.2019 №2201-11/42345-06 зверталося до Харківської обласної державної адміністрації (вх. ХОДА від 22.10.2019 р. №12983/4) з питання погодження звільнення [PERSON] з посади генерального директора Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Листом №01-44/8177 від 24.10.2019 Харківська обласна державна адміністрація повідомила Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про відсутність можливості погодити звільнення [PERSON] , враховуючи його особисті та виробничі досягнення та те, що контракт зі [PERSON] на погодження до Харківської обласної державної адміністрації не надходив. Як вбачається з оскаржуваного наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України рішення про звільнення [PERSON] було прийнято 25.10.2019 тобто лише на третій день після надходження до Харківської обласної державної адміністрації листа щодо погодження звільнення [PERSON] . В той же час у встановлений Порядком строк 24.10.2019 Харківська обласна державна адміністрація повідомила відповідача про відсутність можливості погодити звільнення [PERSON] з відповідним обґрунтуванням. Таким чином, звільнення [PERSON] з посади директора державного підприємства було здійснено без погодження з головою Харківської обласної державної адміністрації, що є необхідною передумовою такого звільнення, що є порушенням ч.2 ст.36, ч.6 ст.39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Стосовно обґрунтованості позовних вимог про незаконність оскаржуваного наказу у зв`язку із звільненням позивача в період його тимчасової непрацездатності та знаходження його на лікуванні, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно наказу №27-п від 25.10.2019 [PERSON] звільнено 28 жовтня 2019 року. Відповідно до ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, днем звільнення позивача та останнім днем роботи є 28.10.2019. Згідно листка непрацездатності серія АДР №510366, виданого 28.10.2019, та наказу «Про тимчасове виконання обов`язків генерального директора ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» №425-к від 25.10.2019 - на день звільнення 28.10.2019 [PERSON] перебував на лікуванні. Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України контракт - це особлива форма трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін; сфера застосування контракту визначається законами України. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.1, ч.2 ст. 24 Конституції України). Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, положення ч.3 ст.40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, а працівники, які працюють за контрактом не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України. Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі 3-425/2018(6960/18). В зазначеному рішенні Конституційного Суду України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України. Згідно ст. 2 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків. Відповідно до п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. З урахуванням викладеного звільнення позивача відбулося з порушенням гарантій передбачених частиною третьою статті 40 КЗпП України. Згідно наданої на запит представника позивача інформації, підставою для звільнення [PERSON] та дострокове припинення з ним контракту стало невиконання позивачем планових показників по підприємству за 1 півріччя 2019 року і наявність заборгованості підприємства по заробітній платі. Судом приймаються доводи представника позивача, що зазначені обставини, в тому числі наявність заборгованості підприємства по заробітній платі, виникли до укладення контракту з позивачем, тому не можуть бути підставою для дострокового припинення контракту, оскільки на момент укладення контракту минула майже половина звітного періоду - 1 півріччя 2019 року, а отже невиконання планових показників за зазначений період не може вважатися порушенням умов контракту, так як до 25.03.2019 діяв інший контракт з керівником підприємства і планові показники за 1 півріччя прямо залежать від діяльності підприємства до 25.03.2019. Крім того, ситуація, що склалась на підприємстві є наслідком, в тому числі, об`єктивних причин, пов`язаних з політично-економічною ситуацією в країні, оскільки до 2014 року ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» через специфіку своєї діяльності була орієнтована на ринок Російської Федерації та підприємства розташовані в промислових районах Донецької та Луганської областей. У зв`язку з воєнно-політичним конфліктом та проведенням АТО в окремих районах Донецької та Луганської областей, де була розташована значна частина великих підприємств металургійної галузі - до того часу постійних замовників ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», з 2014 р. підприємство змушене було шукати нові ринки збуту своєї продукції. Так, доля обсягу реалізації продукції на російський ринок впала з 70,92% у 2 кварталі 2013 р. (42,0 млн. грн.) до 6,73% у 2 кварталі 2019 р. (4,4 млн. грн.); доля обсягу реалізації продукції на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей впала з 19,93% у 2 кварталі 2013 р. (11,8 млн. грн.) до 0% у 2 кварталі 2019 р. (0 млн. грн.). Вимушена переорієнтація на нові ринки потребує часу та пов`язана з погіршенням майнового стану підприємства. Крім того, погіршення майнового стану підприємства було також зумовлено неналежним виконанням замовниками своїх зобов`язань за укладеними договорами. Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи, що позивач на день звільнення перебував на лікарняному, а відповідачем не дотримано порядку погодження звільнення позивача з посади генерального директора Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», а також не доведено існування законних підстав для звільнення позивача, суд вважає що при звільненні [PERSON] відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суд допускає негайне виконання рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, так як згідно вищевказаної норми процесуального права суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави стягується судовий збір.

Outcome: approved