Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання неправомірними дії банку щодо стягнення коштів, які знаходились на зарплатних картках №4627081738901599, №4731217114718982, №5168742020871855, стягнення неправомірно утриманих коштів в сумі 9368 грн. 52 коп. та 5000 грн. моральної шкоди, мотивуючі, що у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» на імя позивача в період з 13.10.2010 року по 12.02.2013 року, з 19.02.2015 року по 07.08.2015 року та з 07.08.2015 року по сьогоднішній час відкрито відповідні карткові рахунки на виплату заробітної, з яких банк автоматично списував 50% коштів із зазначенням назви операції «Погашення кредиту» та «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 22**66». З інформації банку йому стало відомо, що списання коштів відбувається на погашення заборгованості по договору б/н від 11.03.2008 року. Дані дії ПАТ КБ «Приватбанк» є неправомірними оскільки рішенням Апеляційного Суду Полтавської області від 24.04.2014 року банку було відмовлено у стягненні заборгованості по даному договору і це рішення набрало чинності. Крім того банком порушені вимоги ст.ст. 1066, 1071 ЦК України, частини 2, 4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 6.1. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», що списання грошових коштів з рахунку клієнта банк може лише на підставі його розпорядження, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, при цьому умови договору повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання. Однак жодного договору, який би передбачав договірне списання коштів, як і реквізити рахунків, з яких мало б здійснюватись списання коштів, між ним і банком не укладалось. Протиправними діями ПАТ КБ «Приватбанк» йому завдано моральну шкоду, яка виражається в позбавлені можливості витрачати заробітну плату на утримання родини, перебуванні під емоційним впливом та витрачанні додаткового часу задля відновлення порушених прав. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, надав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись, що позивач зазначає про списання з його карток починаючі з 13.10.2010 року, а звернувся з позовом після спливу більш 5 років 19.11.2015 року та заперечуючи проти позову вказав, що відповідно до заяви позивача [PERSON] від 11.03.2008 року про виявлення бажання про оформлення на своє імя кредит по договору б/н від 11.03.2008 року, позивач власноручно зазначив, що ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, та виразив згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Аналогічне власноручно зазначене позивачем [PERSON] в поданих в банк Анкет-заяв від 20.04.2010 року та 19.02.2014 року при укладенні договорів на отримання платіжних карток. Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення кредитного договору від 11.03.2008 року у п.п. 5.2, 4.6, 6.4 та 9.2 зазначено, що «Клієнт доручає банку проводити списання грошових коштів з рахунків Клієнта, в межах сум, необхідних для оплати банку по цьому договору. В разі незгоди із списанням коштів по рахунку, Клієнт письмово інформує банк про це в строк тридцяти пяти днів з моменту списання коштів.» Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення договорів про надання платіжних карток, у п. 1.1.3.1.3 та п. 1.1.3.1 зазначено, що «Клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту в межах сум, що підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в разі настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірі, визначеним цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.» Посилаючись на наведене представник відповідача вважає, що банк підставно проводив списання з заробітних карток позивача заборгованості, яка виникла після 25.05.2013 року, тому просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, зясував, що відповідно до кредитного договору б/н від 11.03.2008 року між ЗАО КБ «Приватбанк» кредитором, та [PERSON], позичальником, укладено договір про надання кредиту в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 30.05.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за цим кредитним договором в сумі 27135 грн. 52 коп., яка утворилась станом на 25.05.2013 року. Відповідач [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, через його невідповідність вимогам законодавства про його зміст та форму. Рішенням Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені, позовні вимоги [PERSON] залишені без задоволення. Однак рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року рішення Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року в частині стягнення заборгованості по кредитному договору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», в іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2015 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року залишено без змін. Відповідно до рішення Кременчуцького райсуду Полтавської області від 05.03.2014 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON], і яке в цій частині набрало чинності, зазначено, що [PERSON] активно користувався послугою ПАТ КБ «Приватбанк», був агентом Приватбанку по розповсюдженню продукції, та як агент був обізнаний з умовами і правилами користування послугами. Банком проведені всі дії для ознайомлення [PERSON] з умовами кредитного договору б/н від 11.03.2008 року. Згідно з рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено в стягненні заборгованості, яка виникла станом на 25.05.2013 року, в звязку з пропуском строку позовної давності, щодо зустрічного позову [PERSON] вказано, що кредитний договір б/н від 11.03.2008 року між ЗАО КБ «Приватбанк» та [PERSON] цілком відповідає чинному законодавству, згідно анкети-заяви позичальником зазначено, що він ознайомлений і згоден з умовами кредитування, його підпис підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування. Таким чином кредитний договір б/н від 11.03.2008 року укладений між ЗАО КБ «Приватбанк» та [PERSON], на час розгляду справи рішеннями судів недійсним не визнано, сторонами у передбаченим умовами договору порядку не розірваний. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Відповідно до заяви позивача [PERSON] від 11.03.2008 року про виявлення бажання про оформлення на своє імя кредит по договору б/н від 11.03.2008 року, позивач власноручно зазначив, що ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, та виразив згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Аналогічне власноручно зазначене позивачем [PERSON] в поданих в банк Анкет-заяв від 20.04.2010 року та 19.02.2014 року при укладенні договорів на отримання платіжних карток. Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення кредитного договору від 11.03.2008 року у п.п. 5.2, 4.6, 6.4 та 9.2 зазначено, що «Клієнт доручає банку проводити списання грошових коштів з рахунків Клієнта, в межах сум, необхідних для оплати банку по цьому договору. В разі незгоди із списанням коштів по рахунку, Клієнт письмово інформує банк про це в строк тридцяти пяти днів з моменту списання коштів.» Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли на час укладення договорів про надання платіжних карток, у п. 1.1.3.1.3 та п. 1.1.3.1 зазначено, що «Клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту в межах сум, що підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в разі настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірі, визначеним цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.» Згідно ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Таким чином суд вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» мав право на списання грошових коштів з рахунків [PERSON] на погашення кредитної заборгованості по другим договорам. З наданих ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунків впливає, що за період з 25.05.2013 року по 13.03.2016 року по кредитному договору б/н від 11.03.2008 року нараховано 1972 грн. 10 коп. відсотків на поточну заборгованість, 10132 грн. 24 коп. відсотків на прострочену заборгованість та 5950 грн. комісії, з яких погашено 5756 грн., та повністю погашено борг по рахунку штрафів 88000600693858 в розмірі 3189 грн. 23 коп. Списання грошових коштів по картковому рахунку №4627081738901599 проводились в період з 07.05.2010 року по 12.02.2013 року, тобто до прийняття рішення Апеляційним судом Полтавської області від 24.04.2014 року, по картковим рахункам №4731217114718982, №5168742020871855 в період з 19.02.2015 року по 07.08.2015 року та з 23.02.2015 року по 10.11.2015 року на погашення заборгованості, яка нарахована ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 25.05.2013 року по 13.03.2016 року, тобто заборгованості яка виникла після 25.05.2013 року, що була предметом судового розгляду. Згідно ст.ст. 3, 10, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. З врахуванням наданих доказів та заявлених позовних вимог, суд вважає, що позивач не довів неправомірність дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення коштів, які нараховувались на зарплатні картки №4627081738901599, №4731217114718982, №5168742020871855 з наведених в позовній заяві підстав Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 24.04.2014 року та відсутності договору, який би передбачав договірне списання коштів, між банком та позивачем. Інших підстав для визнання дій ПАТ КБ «Приватбанк» неправомірними позивачем [PERSON] та його представниками не заявлялись, . Враховуючі, що суд не знаходить підстав для визнання дій ПАТ КБ «Приватбанк» неправомірними, також відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Таким чином суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення коштів, стягнення неправомірно утриманих коштів та моральної шкоди, повинен бути залишений без задоволення.

Outcome: dismissed