Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до КП «Лубни-водоканал», третя особа Лубенська міська рада Лубенського району про стягнення заборгованості за невідбуту відпустку. В позові вказав, що 16.10.2010 розпорядженням Лубенського міського голови за №132р. [PERSON] призначено на посаду директора Комунального підприємства «Лубни-водоканал» Лубенської міської ради Полтавської області та укладено відповідний контракт №3 строком до 16.04.2020 р. 25 листопада 2019 року розпорядженням Лубенського міського голови від 11.10.2019 року №314 його звільнено з посади директора КП «Лубни- водоканал» Лубенської міської ради Полтавської області з 11.10.2019 р. відповідно до п.1 ст.40 КЗпПУ та достроково припинено дію контракту №3 від 16.04.2010 р. 09 червня 2020 року рішенням Лубенського міськрайонного суду у справі №539/5031/19 було визнано протиправним та скасовано розпорядження Лубенського міського голови Грицаєнка О.П. №314 від 11.10.2019р. «Про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Лубни- водоканал» Лубенської міськради Полтавської області та стягнуто із КП «Лубни-водоканал» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2019 року по 16.04.2020 року в сумі 103162 гр.59 коп. Рішення суду вступило у законну силу. Однак перед судом не ставилась позовна вимога та залишились не стягнутими грошові кошти за невідбуту відпустку за період з 12.10.2019 року по 16.04.2020 року - всього 15 днів. Користуючись розрахунком, визнаним за належний чинним рішенням Лубенського міськрайонного суду від 9 червня 2020 року ( на підставі преюдиції, обставин встановлених рішенням суду), а саме середній заробіток за останні 2 робочі місяці становить 799 гр.71 коп. за день, відповідно 799 ,71 х 15 = 11995 гр.65 коп. Сума несплачених коштів за 15 днів невідбутої відпустки складає 11995 грн 65 коп., яку і просить стягнути позивач з відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні надав розрахунок та не заперечує проти розміру суми компенсації, однак просив застосувати строки давності стягнення компенсаційної виплати за не відбуду відпустку. Третя особа - Лубенська міська рада Лубенського району в судове засідання представника не направили, надали суду пояснення, де зазначили, що проти задоволення позову заперечують, оскільки при стягненні з роботодавця грошової компенсації за не використану відпустку повинен застосовуватися тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КХЗпП України. Позивач до суду звернувся 20.05.2021р., тобто з пропущенням строку на звернення до суду, що є підставною для відмови у позові. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази,\~суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~ Судом встановлено, що з 16.10.2010 року по 25 листопада 2019 року позивач згідно контракту №3 працював на посаді директора Комунального підприємства «Лубни-водоканал» Лубенської міської ради. Полтавської області та укладено відповідний контракт №3 строком до 16.04.2020 р. Розпорядженням Лубенського міського голови від 11.10.2019 року №314 його звільнено з посади директора КП «Лубни-водоканал» Лубенської міської ради Полтавської області з 11.10.2019 р. відповідно до п.1 ст.40 КЗпПУ та достроково припинено дію контракту №3 від 16.04.2010 р. 09 червня 2020 року рішенням Лубенського міськрайонного суду у справі №539/5031/19 за позовом [PERSON] про поновлення на роботі, скасування розпорядження Лубенського міського голови, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, було визнано протиправним та скасовано розпорядження Лубенського міського голови Грицаєнка О.П. №314 від 11.10.2019р. «Про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Лубни- водоканал» Лубенської міськради Полтавської області та стягнуто із КП «Лубни-водоканал» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2019 року по 16.04.2020 року в сумі 103162 грн 59 коп. Постановою Полтавського апеляційного суду від 03.08.2020 року змінено рішення Лубенського міськрайонного суду у справі №539/5031/19 від 09.06.2020 року в частині формулювання звільнення: [PERSON] вважати звільненим на підставі п.8 ст.36 КЗпП у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Також з наданих суду доказів вбачається, що за період з 12.10.2019 року по 16.04.2020 року компенсація за невикористану відпустку заявнику [PERSON] не проводилася та згідно розрахунку, який не заперечується сторонами у справі, складає 11\~995 грн 65 коп. (в тому рахунку 2\~339 грн 15 коп. сума обов`язкових платежів). Згідно ст.83 КЗпП України ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Оплата відпусток прирівнюється до заробітної плати і обкладається податком на доходи з фізичних осіб і відображається у формі 1 ДФ з ознакою доходу 101. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зi ст.83 КЗпП вона може бути стягнута на вимогу працівника за вci дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку i за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за вci дні невикористаної відпустки, виходячи iз середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до позиції ВС, викладеної в постанові №359/10023/16ц від 18.07.2018р., системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11995,65 грн. (з урахуванням податків і зборів). Щодо строків позовної давності, передбачених ч. 1 ст.233 КЗпП України, необхідно зазначити наступне. Відповідно крайньої позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.04.2021 року у справі № 306/930/19: «безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду із даним позовом, ураховуючи, що предметом позову є стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а згідно з положеннями частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Враховуючи наведену позицію ВС, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності. Судовий збір покладається на відповідача, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved