Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики в розмірі 17050,00 гривень та проценти з простроченої суми в розмірі 10200,00 гривень, а всього 27250,00 гривень; стягнути з відповідача понесені ним витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 09 вересня 2015 року за усною угодою позики він передав відповідачу [PERSON] 17050,00 гривень на власні потреби. По фактичному отриманню вказаної суми відповідачем було надано йому розписку. Відповідач зобов'язався повернути йому борг в наступному порядку: 10000,00 гривень до 15 жовтня 2015 року, а решту боргу в розмірі 7050,00 гривень повернути до 02 листопада 2015 року. В зазначені у розписці терміни [PERSON] грошові кошти не повернув і ухиляється від виконання зобов'язання повернути борг, уникав зустрічі з ним, а потім заявив, що кошти повертати не збирається, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав позивачу розписку, в якій вказав, що він отримав грошові кошти в сумі 17050,00 гривень, зобов'язався повернути борг в наступному порядку: 10000,00 гривень до 15 жовтня 2015 року, а решту боргу в розмірі 7050,00 гривень повернути до 02 листопада 2015 року. У випадку, якщо борг ним не буде повернуто в обумовлений термін, він зобов'язується додатково виплатити один відсоток від загальної суми боргу за кожен день прострочки, що підтверджується копією розписки (а.с.5). З доводів позовної заяви вбачається, що умови договору позики відповідач не виконав та грошові кошти не повернув. В контексті викладених відносин, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотка не встановлений договором або законом. Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 09.09.2015 року, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 17050,00 грн. в строк до 02.11.2015 року включно, а тому з відповідача підлягає стягненню основний борг в сумі 17050,00 гривень. Крім того, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів від суми позики, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства в межах позовних вимог (ст.11 ЦПК України), суд приходить до висновку, що з відповідача має бути стягнуто один відсоток від простроченої суми заборгованості за кожен день прострочки за період з 16.10.2015 року по 30.12.2015 року, тобто по день звернення до суду, у заявленому позивачем розмірі в сумі 10200,00 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, що складаються з судового збору.

Outcome: approved