Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі ордеру № 6 від 03.05.2012 виданого ПАТ «Запорізький завод феросплавів», він зареєстрований та проживає у кімнаті [ADDRESS] . У вказаній кімнаті також зареєстрований відповідач [PERSON] , який в ній не проживає та не сплачує за надані комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в кімнаті не має. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 24.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні на 25.03.2021, яке було відкладено на 23.04.2021. В судовому засіданні 23.04.2021 ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків (а.с. 44). В судовому засіданні 17.05.2021 позивач та його представник підтримали позовну заяву та просили позов задовольнити. Відповідач у судові засідання жодного разу не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. В судовому засіданні 17.05.2021 судом була оголошена перерва, після закінчення якої позивач та його представник у судове засідання не з`явились. Позивач через канцелярію суду подав заяву, в якій просили суд провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та показання свідків, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] користується житловим кімнатою [ADDRESS] на підставі ордеру № 6 від 03.05.2012, виданого Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (а.с.12). Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи №04-28/5-496 від 26.01.2021, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 10.05.2012 по теперішній час (а.с. 10). Позивач в судовому засіданні пояснив суду, що відповідач [PERSON] проживав у кімнаті, наданій позивачеві, до 2012 року, тобто до моменту отримання позивачем ордеру на вселення. Особистих речі відповідача в кімнаті відсутні, адреса фактичного місця проживання відповідача позивачеві невідома. Про факт реєстрації місця проживання відповідача в кімнаті він дізнався лише у 2020 році після передання гуртожитку з державної власності до комунальної власності від акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» та прийняття гуртожитку в господарське відання комунальним підприємством «Наше місто» Запорізької міської ради. Допитаний у судовому засіданні 17.05.2021 свідок [PERSON] повідомив суду, що він безперервно проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з 1992 року. Відповідач [PERSON] проживав у кімнаті № [NUMBER] гуртожитку близько 10 років назад. Відповідач користувався кімнатою протягом одного-двох років. Після припинення трудових відносин з Запорізьким заводом феросплавів він виїхав з кімнати та більше в гуртожиток не повертався. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він проживає в гуртожитку з 2007 року майже безперервно. З моменту вселення в гуртожиток він деякий час проживав у кімнаті 28, що розташована поряд з кімнатою позивача, а потім переїхав до кімнати № 5. З 01.10.2010 свідок обіймав посаду економіста другої категорії цеху громадського харчування Запорізького заводу феросплавів. До його посадових обов`язків входив контроль за своєчасним відрахуванням із заробітної плати працівників заводу, які проживають у гуртожитку, витрат на сплату комунальних послуг. Відповідача він пам`ятає. Приблизно в 2010-2011 році відповідач звільнився з Запорізького заводу феросплавів та виїхав з кімнати № 27. Особистих речей в кімнаті він не залишав. Після цього в гуртожитку він жодного разу не з`являвся. Після звільнення з роботи відповідача і до моменту вселення в гуртожиток позивача кімнату № [NUMBER] адміністрація гуртожитку передавала у тимчасове платне користування працівникам підрядних організацій, які прибували з інших населених пунктів для виконання робіт на заводі. З 2012 року позивач безперервно проживає у кімнаті № 27 гуртожитку. Частиною 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 Верховний Суд України дійшов висновку, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач не проживає у спірному житлі більше 10 років без поважної причини, його реєстрація в зазначеній кімнаті порушує права позивача, оскільки він вимушений оплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, які зареєстровані в приміщені. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку. Позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved