Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 660 000,00 грн. та судові витрати в сумі 6 600,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 660 000 гривень, яку останній зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно. Після закінчення обумовленого п. 1.1. строку договору позики, позивач неодноразово телефонував та звертався особисто до відповідача з вимогами повернути грошові кошти, однак відповідач ухилявся від повернення взятих у позику грошових посилаючись на скрутне матеріальне становище та неможливість їх повернення. У зв'язку з незадоволенням багаторазових усних вимог позивача до відповідача про повернення боргу, позивач особисто вручив відповідачу письмову вимогу від 01 серпня 2018 року, в якій просив виконати свої зобов'язання та повернути суму боргу у десятиденний строк з моменту отримання вимог. Станом на 16 серпня 2018 року відповідь на вказану вимогу позивача, не отримано, зобов'язання за договором позики не виконано, борг в сумі 660 000,00 гривень не повернуто. 12 вересня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 11 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено у застосуванні процедури врегулювання спору за участю судді. 23 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва постановлено проводити розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 27 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження та визнання мирової угоди укладеної в межах розгляду цієї справи. В судове засідання [PERSON] та його представник [PERSON], не з'явились, представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розглянути дану справу за відсутності позивача та його представника та задовольнити в повному обсязі позовні вимоги. Відповідач до суду не з'явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, та додатково пояснив, що отримані відповідачем у позику грошові кошти позивачу не передані. У відповідача не має можливості виконати свої зобов'язання за договором позики. Укладену сторонами мирову угоду суд не затвердив. Крім того, на інші умови повернення боргу шляхом розстрочення повернення заборгованості позивач не погоджується. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 660 000 гривень, яку останній зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно. Відповідно до п. 2.3 ст. 2 договору позики по закінченню строку, вказаного в п.1.1. цього договору, позичальник зобов'язується протягом наступного дня повернути суму позики. Згідно п. 2.4. ст. 2 договору позики сума позики або відповідна частина вважається повернутою позичальником в момент передачі готівки позикодавцю. Відповідно до п. 2.6. ст. 2 договору позики підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику про одержання виконання зобов'язання по цьому договору в повному обсязі. Згідно п. 2.7. ст. 2 договору позики підтвердження часткової сплати суми позики є передача розписки позикодавцем позичальнику про одержання часткового виконання зобов'язання. За змістом п.2.8. ст. 2 договору позики у разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей, позичальник вправі передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання ним умов цього договору. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. На підтвердження укладеного договору безпроцентної ставки, [PERSON] було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що останній, на підставі договору позики б/н від 07 червня 2017 року отримав від [PERSON] грошові кошти у безпроцентну позику у розмірі 660 000,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно. Відповідно до ст 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернув отримані від позивача кошти у розмірі 660 000,00 грн. в обумовлений у договорі позики строк, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості. Таким чином, оскільки відповідач порушив зобов'язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості за договором позики в матеріалах справи не має, стороною відповідача позовні вимоги визнано, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 6 600,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved