Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 22 травня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір доручення Д 0155, предметом якого являлись юридичні дії та послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим договором (трактору Dong Fend DF244D), здійснення інформування, консультування та інше. Згідно п. 3.1 [PERSON] за вчинення вищезазначених дій позивач мав сплатити повіреному (відповідачу) винагороду в розмірі 16508,00 грн. Дана умова позивачем була виконана, що підтверджується квитанцією №107 від 22.05.2017. Однак при укладанні даного договору позивача запевнили, що кошти, які ним вносяться, є авансом за придбання транспортного засобу, який позивач сам знайшов, тобто ця сума буде зарахована до загальної вартості предмета майбутньої покупки, однак в подальшому ретельно ознайомившись з договором [PERSON] зрозумів, що уклав зовсім не ту угоду, на яку сподівався. Позивач звертався до відповідача, але вирішити питання в досудовому порядку не вдалося, у звязку з чим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь 50% від сплаченої за договором доручення суми, що становить 8254,00 грн. В судове засідання позивач не зявився, але до суду надано письмову заяву, в якій [PERSON] просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, про місце, дату та час слухання справи повідомлялося належним чином. За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996, при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів», від 12.05.1991. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору доручення між юридичною та фізичною особою, в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 22 травня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «АВІС АВТО» було укладено договір доручення Д 0155, предметом якого являлись юридичні дії та послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим договором (трактору Dong Fend DF244D), здійснення інформування, консультування та інше. Згідно п. 3.1 [PERSON] за вчинення вищезазначених дій позивач мав сплатити повіреному (відповідачу) винагороду в розмірі 16508,00 грн. Дана умова позивачем була виконана, що підтверджується квитанцією №107 від 22.05.2017. Під час укладення даного договору позивача запевнили, що кошти, які він вносить, є авансом за придбання ним транспортного засобу, тобто ця сума буде зарахована до загальної вартості предмета майбутньої покупки, однак в подальшому, детально ознайомившись з текстом договору, позивач зрозумів, що було укладено зовсім не ту угоду, на яку він сподівався. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька діяльність забороняється. Пунктом 5.2.1 укладеного між відповідачем та позивачем [PERSON] закріплено право позивача на повернення 50% сплаченої винагороди. Пунктом 5.2 [PERSON] закріплено право відмови від договору в односторонньому порядку, чим [PERSON] і скористався, 25.05.2017 ним на адресу відповідача було направлено заяву про відмову від договору з вимогою повернути 8254,00 грн., шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок. 26.06.2017 відповідачем ТОВ «АВІС АВТО» на адресу [PERSON] було направлено листа, в якому зазначено, що відмова від договору доручення Д 0155 ними прийнята та позивачу повертається 50% від сплаченої ним винагороди в розмірі 8254,00 грн. Однак кошти на картковий рахунок позивача так не надійшли. Зателефонувавши по номеру, зазначеному в договорі, позивачеві пояснили, що кошти готові до повернення, однак їх переказ затримує бухгалтерія, аналогічні відповіді він отримував при послідуючих зверненнях до представників відповідача. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Таким чином, враховуючи, що представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, доведені та підлягають задоволенню в заявленому обсязі, а саме, належні до виплати, відповідно до п.5.2.1 [PERSON] доручення №Д 0155 від 22.05.2017, 50% від сплаченої за договором винагороди, що становить 8254,00 грн. Вимоги про стягнення судових витрат по справі не заявлялися. На підставі викладеного та

Outcome: approved