Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кіровоградська біржа нерухомості про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову вказав, що 17.02.1999 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач продала, а він купив за суму 35 114 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, по [ADDRESS] , площею 60,20 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 786,90 кв.м. Вказує, що договір зареєстрований на товарній біржі «Кіровоградська біржа нерухомості», згідно зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та протоколом відкритих біржових торгів № 039/99 від 17.02.1999 року. 17.02.1999 року договір було зареєстровано Кіровоградським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за № 6009/17. Відповідач виконала свої зобов`язання та передала позивачу придбаний ним будинок. Позивач мешкає в ньому разом зі своєю сім`єю. Зазначає, що у квітні 2019 року він звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення документів для продажу належного йому будинку, однак йому було роз`яснено, що договір відчуження будинку не може бути посвідчений нотаріально, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку від 17.02.1999 року підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а вказаний договір зареєстрований на товарній біржі та не є правовстановлюючим документом. Вважає, оскільки сторони договору досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконані у повному обсязі, договір зареєстрований в ОКП «КООБТІ», тому він (позивач) на підставі ст. ст. 128,153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», який діяв на той час, набув права власності на житловий будинок і правомірно володіє ним, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.08.2019 року відкрито провадження у вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін. У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. 16.09.2019 року за вх. № 23862 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів, позов підтримав. 17.09.2019 року за вх. № 22980 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в яком відповідач визнала позов, просила провести судове засідання без її участі. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1999 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, дані цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до частин 1 - 3 ст. 48 Закону України « Про власність» (в редакції яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до ст. 15 зазначеного Закону (в редакції на час укладення вказаного договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Як убачається з матеріалів справи, 17.02.1999 року між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Кіровоградська біржа нерухомості» був укладений договір купівлі-продажу № 039/99 житлового будинку [ADDRESS] , за 35114 грн. 00 коп., який не був нотаріально посвідчений (а.с.5). У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано лише копію договору купівлі-продажу нерухомого майна. Проте не надано доказів за ким на даний час зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, не надано доказів реєстрації договору в ОКП «КООБТІ», на який позивач посилається в позовній заяві. Відсутність належних доказів унеможливлює встановлення факту, що сторони договору досягли згоди щодо всіх умов договору. Крім того, матеріали справи не містять письмової відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, про яку в позовній заяві зазначає позивач. Більш того, у відзиві відповідач визнала позов, що свідчить про те, що відповідач не ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що унеможливлює визнання судом угоди дійсною на підставі ст. 47 ЦК УРСР. Також позивачем не вказано інших умов, за яких не був у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений договір. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed