Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до судового наказу від 20.06.2021 року було присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , 2015 року народження, у розмірі ј частини всіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, з 29.05.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття. Вказану суму аліментів позивач не має можливості сплачувати, оскільки на даний час перебуває на стаціонарному навчанні в вищому навчальному закладі в республіці Словаччина, навчання відбувається без отримання стипендії, фактично за допомогу батьків, періодом навчання визначено з 16 вересня 2020 по червень 2023 року. Отже, на підставі викладеного позивач просить зменшити розмір аліментів до твердої грошової суми в розмірі 1500 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2021 року було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача - адвокат Мамаєв Д.Ю. вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідачки - адвокат Торута Л.П. заперечувала щодо вимог позову, посилаючись на зміст відзиву, поданого через канцелярію суду 22.03.2021 року, згідно якого сторона відповідача зазначає, що позивач не сплачував аліменти ні добровільно, ні примусово, приховував свій дохід, жодних доказів які б давали привід для зменшення розміру аліментів до позовної заяви не долучено, при цьому, довідка про навчання не є підставою для зменшення розміру аліментів. Також представник послалась на ту обставину, що фактично позивач просить суд змінити спосіб сплати стягнутих з нього аліметів, а право на звернення до суду з даними вимогами має виключно позивач. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На підставі судового наказу, виданого 03.07.2019 року Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/7990/19 про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , 2015 року народження, у розмірі ј частини всіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, з 29.05.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття, було відкрито виконавче провадження № 59730665. Відповідно до змісту позовної заяви позивач посилається на те, що розмір аліментів, визначений у рішенні суду є завищеним, останній навчається та не має можливості сплачувати визначений судом розмір. При цьому, зі змісту позовної заяви позивач фактично просить змінити спосіб присудження аліментів з частки від доходу платника аліментів до твердої грошової сими. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 с. 182 Сімейного кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів Відповідно до ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За встановленитх обставин суд приходить висновку, що позивач звертаючись до суду з позовом про визначення йому сплати аліментів у твердій грошовій сумі фактично просить суд змінити спосіб стягнення раніше визначених судом за зверненням позивачки аліментів у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) позивача, а відтак з урахуванням вимог ч.3 ст.181 СК України, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та роз`яснює позивачу його право на звернення до суду за захистом своїх прав у визначеному законом порядку.

Outcome: dismissed