Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про відшкодування втраченої вигоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 26.05.2005 року відповідачі проживали в будинку [ADDRESS] без належних правових підстав та перешкоджали йому користуватись належним йому майном, яке належить по праву спільної сумісної власності йому та його колишній дружині [PERSON] Якби відповідачі не перешкоджали йому користуватися належним йому майном, то він би міг отримати орендну плату в розмірі 55690 грн., що підтверджується висновком будівельно-технічного експертного дослідження № 934-02 від 26.02.2013 року, згідно якого мінімальний найбільш ймовірний розмір орендної ставки на будівлю житлового будинку домоволодіння [ADDRESS] в період з січня 2004 року по лютий 2013 року становив 55690 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2012 року та рішенням апеляційного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2012 року встановлено безпідставність проживання та користування відповідачами житловим будинком [ADDRESS]. Позивач та представник позивача у судових засіданнях уточнили позовні вимоги та просили стягнути втрачену позивачем вигоду за період з серпня 2010 року по березень 2013 року, в розмірі 23700 (двадцять три тисячі сімсот) грн., а також позивач зазначив, що він дійсно надавав згоду відповідачам на вселення в вищевказаний будинок, та наміру здавати в оренду вищевказаний будинок також не мав, однак вважає, що договір купівлі-продажу будинку не відбувся саме з вини відповідачів, хоча в судовому засіданні підтвердив, що Витяг з реєстру прав власності він не отримував. Відповідачі та їх представник позов не визнали посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що весною 2004 року позивач запропонував купити вказаний будинок за 19000 доларів США. 26.05.2004 року вони передали [PERSON] 5300 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США та отримали розписку [PERSON] і 25.08.2004 року вони передали [PERSON] ще 9000 доларів США, про що він видав власноруч написану розписку від 25.08.2004 року, в якій надав дозвіл на вселення в будинок, в цей же день [PERSON] видав на ім'я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої [PERSON] мала право на свій розсуд розпоряджатися домоволодінням, а саме: подарувати, придбати, обміняти. 17 березня 2006 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу будинку в простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] зобов'язався підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу до 17 травня 2006 року. Після того як вони зробили будівельно- ремонтні роботи в будинку, вартість яких згідно висновку № 882-04 від 23.04.2012 року становить 142492 гривень та за їх рахунок позивач оформив документи про право власності на будинок на підставі рішення Третейського суду при Асоціації «Левлекс», позивач відмовився укладати нотаріальний договір купівлі-продажу. До 2012 року з [PERSON] постійно велися перемови щодо належного оформлення будинку на ім'я [PERSON], але коли стало зрозуміло, що позивач такого наміру не має, в лютому 2012 року вони звернулися до суду з позовом про стягнення з позивача переданих йому грошових коштів та стягнення вартості проведеного ними ремонту в будинку, проте позивач повернути грошові кошти відмовився. За весь час користування будинком вони несли всі витрати, пов'язані з його утриманням. На даний час, оплачені ними за будинок грошові кошти, їм позивач не повернув, вважають, що саме позивач отримав вигоду від їхнього проживання в будинку, тому позовні вимоги вважають безпідставними. Третя особа на стороні позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити. Суд заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та його представник уточнили позовні вимоги, з посиланням на те, що в період з серпня 2010 року по березень 2013 року, відповідачі проживали в будинку [ADDRESS] без належних правових підстав та якби відповідачі не перешкоджали йому користуватись належним йому майном, то він би міг отримати орендну плату в розмірі 23700,00рн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, документи про право власності на будинок були виготовлені у грудні 2006 року, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності від 22 грудня 2006 року. Однак, з вини відповідачів договір купівлі-продажу будинку так і не відбувся, оскільки останні відмовилися сплачувати решту коштів за вказаний будинок. Дана обставина не потребує доведення, оскільки встановлена рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2012 року. Однак посилання позивача на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2012 року встановлено обставину не укладення договорів з вини відповідачів є безпідставними, оскільки Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року (а.с.82-83т.1) (тобто ще до подання позову позивачем) рішення апеляційного суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.07.2013 року яке є чинним встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в рахунок оплати за будинок та [PERSON] відмовлено в позові про стягнення коштів в розмірі 10000 доларів США і в розмірі 95000 гривень за спливом позовної давності (а.с.79-81 т.1). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. В судовому засіданні також підтверджено позивачем, що він мав намір продати будинок та укласти договір купівлі-продажу після оформлення документів, у зв'язку з продажем будинку вселив відповідачів до будинку та не мав наміру здавати даний будинок в оренду. Проте всіх документів, необхідних для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу позивач не виготовив. Зокрема, відповідно до п.п. 61.63.64 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (яка діяла на момент вчинення правовідносин), при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Крім правовстановлювального документа на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. В судовому засіданні позивачем було підтверджено, що витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, необхідного для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, [PERSON] не отримував, що підтверджує відсутність вини відповідачів в не укладенні договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. Судом встановлено, що відповідачі зверталися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з вимогою про визнання права власності на будинок. [PERSON] звернулася при цьому із зустрічним позовом про визнання права власності на будинок за нею. Але під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] написали заяви про залишення позовів без розгляду та 23 листопада 2011 року провадження у справі закрито ( а.с.108 т.1). Відповідачі також зробили ремонт в будинку, що підтверджується висновком будівельно-технічного експертного дослідження № 882-04 від 23.04.2012 року, згідно якого дійсна (ринкова) вартість проведених відповідачами ремонтних робіт в будинку становить 142492 грн. На час винесення рішення відповідачі виселені з будинку, що підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, проте в будинку залишені належні їм речі, що підтверджується актом державного виконавця від 14.05.2013 року про виселення відповідачів з будинку, актом опису та арешту майна від 14.05.2013 року, а також заявою до державного виконавця про повернення майна та Актом державного виконавця від 20.05.2013 року. Яким встановлено, що майно відповідачам в повному обсязі не повернуто ( а.с.109-115 т.1) Вирішуючи вимоги позивача до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 23700,00 гривень суд приходить до наступного. Статтею 1166 ЦК України (2004 року) передбачено, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, згідно ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли вона дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, 1) безпідставність володіння майном; 2) час, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; 3) доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно (реально) були б отримані. збитків Важливими елементами доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, - слідством такої протиправної поведінки. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивач не виконав свій процесуальний обов'язок та не надав суду доказів на підтвердження того, що з вини відповідачів йому заподіяні збитки, а саме упущена вигода. Відповідачі вселилися в будинок з дозволу позивача; останній мав намір продати будинок, за що і отримав грошові кошти; ніякого доходу від користування будинком відповідачі не отримали і не могли отримати, оскільки здавання будинку в оренду взагалі не передбачалося. Будь-яких доказів того, що позивач мав намір здавати будинок в оренду, позивачем не надано, а навпаки, встановлено, що він збирався продати будинок та отримав за це грошові кошти, які до цього часу не повернув. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення із відповідачів упущеної вигоди відсутні, враховуючи при цьому те, що будь-яких відносин зобов'язального характеру між сторонами по даній справі не існувало, та те що позивачем не надано доказів наявності у нього договорів оренди, найму тощо, які могли б свідчити про реальність одержання ним таких доходів за звичайних обставин. Крім того, позивачем не доведено суду вжиття ним будь-яких заходів пов'язаних з порушенням права для одержання відповідних доходів, тому пред'явлена позивачем вимога про стягнення упущеної вигоди є необґрунтованою, безпідставною та не доведеною в ході розгляду справи, тому в її задоволенні слід відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача і сплачений ним судовий збір у розмірі 557,00 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed