Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Центральна, 6 с. Левадне Покровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку № 6 по вулиці Центральна, с. Левадне Покровського району Дніпропетровської області. За вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 2005 року відповідач, який є сином позивача. Фактично відповідач з вказаного часу проживає у Великобританії. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги. Позивач посилається на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 317, 319 ЦК України, які визначають право володіння, користування та розпорядження своїм майном і на ст. 321 ЦК України згідно якої право власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Також позивач посилається на ст. 391 ЦК України згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним та власником житла або законом. Жодної домовленості між позивачем та відповідачем з цього приводу не існує. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений про час, місце та дату судового засідання належним чином, причин неявки суду не пояснив, заяв та клопотань від нього не надходило. Відповідно до ст.280\~ЦПК України суд\~може ухвалити\~заочне рішення\~на підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов:\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання;\~відповідач не\~зявився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки всі умови у сукупності існують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі, про що постановив відповідну ухвалу. Суд, заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: вул. Центральна, 6, с. Левадне Покровського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №88 від 14 березня 1988 року (копія, а. с. 7). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що відповідач, [PERSON] є його рідним сином, з 2005 року постійно проживає в Сполученому королівстві Великої Британії та Ірландії, там працює, за останні 13 років приїхав в гості два рази. Також пояснив, що сам-один сплачує комунальні послуги, син жодним чином не бере участі в утриманні будинку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали суду, що є сусідами позивача, добре знають [PERSON] та його сина, [PERSON] показали, що в зазначеному будинку проживає постійно тільки позивач зі своєю жінкою. Всі свідки показали, що відповідач не проживає за адресою: [INFO] останні 12-13 років поспіль, останній раз приїздив у гості до батьків 2 роки тому. Згідно довідки від 13.09.2018 року, виданої виконкомом Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, позивач проживає за адресою: [INFO], станом на 13 вересня 2018 року його сімя складається з дружини [PERSON] [INFO], сина [PERSON] 1987 р. н., сина [PERSON] (копія, а. с. 11). Відповідно до акту від 17 вересня 2018 року, складеного депутатом селищної ради [PERSON] та членами комісії [PERSON], [PERSON], в будинку № 6 по вул. Центральна, с. Левадне Покровського району Дніпропетровської області зареєстрований [PERSON], [INFO], але з 2005 року по теперішній час не мешкає в ньому (копія акту, а. с. 10). Згідно наданих квитанцій про сплату комунальних послуг за газо та електропостачання сплачує позивач, [PERSON] (копії, а. с. 51-61). Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. \~ \~ \~ \~До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозвязку, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже, позов підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору, що є його правом, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved