Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд до відповідача Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» (далі - ТДНТП «Промінь») про стягнення 23'494 грн. середньомісячного заробітку за час затримки фактичного розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20 квітня 2010 року він влаштувався на роботу до відповідача та був звільнений 05 серпня 2013 року, однак кінцевий розрахунок з ним проведено лише 27 січня 2014 року, а тому він має право на отримання вказаного середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. Окрім цього зазначає, що через несвоєчасну виплату відповідачем зазначених коштів йому була заподіяна моральна шкода, котра полягала в душевних стражданнях спричинених систематичними походами до ТДНТП «Промінь» за зарплатою, переживання стосовно виникнення скрутного матеріального становища, а саме: відсутності необхідних коштів для сплати комунальних платежів, забезпечення належного харчування та для оплати проїзду у громадському транспорті, неспокійний сон та інше. Таку шкоду він оцінює в 10'000 грн. і просить стягнути її з відповідача. 09 липня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути 24'997, 57 грн. середньомісячного заробітку за час затримки фактичного розрахунку, пославшись на отриманий ним висновок експертного дослідження № 813/14-22 від 18 червня 2014 року. Позивач у судове засідання ,що було призначене на 11 год. 21 серпня 2014 року не з'явився надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання, що було призначене на 11 год. 21 серпня 2014 року, не з'явилась, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У матеріалах справи містяться заперечення представника ТДНТП «Промінь» проти позову в яких він зазначає, що позов визнає частково. Факт затримки розрахунку не заперечує, однак вказує про неправильний підрахунок позивачем терміну протягом якого вона тривала та вказує, що її слід обчислювати з 05 серпня 2013 року по 12 жовтня 2013 року, а не по 27 січня 2014 як про це твердить [PERSON] Тому і сума, котра підлягає до відшкодування буде меншою та становитиме 14'295,25 грн. Щож до моральної шкоди то у її задоволенні слід відмовити повністю за недоведеністю. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Позивач працював у відповідача з 20 квітня 2010 року та був звільнений 05 серпня 2013 року і на момент цього звільнення йому не було здійснена виплата всіх сум, що йому належать. Дані обставини визнані сторонами і, в силу ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), доказуванню не підлягають. Представник відповідача на підтвердження того, що фактично розрахунок з позивачем був проведений 12 жовтня 2013 року надає лише два платіжних доручення № 309, 211 котрі датовані 10 та 12 грудня 2013 року, відповідно. Такі його твердження сприймаються судом критично, оскільки кошти, перерахування яких засвідчують вказані платіжні документи, фактично були отримані позивачем лише 20 та 27 січня 2014 року. Даний факт підтверджується копією наданої позивачем виписки з рахунків в національній валюті, виданої ТВБВ № 10019/018 філією Тернопільського обласного управління від 31 січня 2014 року. З огляду на викладене та зважаючи на те, що користуватись належними йому грошима [PERSON] отримав змогу з моменту зарахування їх на його рахунок, а не перерахунку відповідачем на баланс фінансової установи, то і днем фактичного розрахунку слід вважати 27 січня 2014 року, а не 12 жовтня 2013 року. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд сприймає критично і не бере до уваги висновок експертного дослідження № 813/14-22 від 18 червня 2014 року на який посилається позивач, оскільки в ньому не вірно зазначено період затримки проведення розрахунку з [PERSON] і помилково включено до нього день його звільнення, тобто 05 серпня 2013 року. Водночас спроможним доказом слід вважати висновок експертного дослідження № 949/14-22 від 20 серпня 2014 року, проведеного судовим експертом першого кваліфікаційного класу - зав. сектором криміналістичних і економічних досліджень Загуровською С.Є. Згідно якого середній заробіток [PERSON] за період з 06 серпня 2013 року по 27 січня 2014 року з врахуванням даних про заробітну плату за червень та липень 2013 року складає 19'094,66 грн. Сторони спору були ознайомлені з даним висновком і погодились з розрахунками, що у ньому викладені. Про це кожен з них написав відповідну заяву. Таким чином за даних обставин має місце порушення прав позивача з вини відповідача, котрі підлягають захисту, шляхом стягнення в його користь визначених експертним висновком № 994/14-22 від 20 серпня 2014 року грошових сум. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що окрім матеріальних битків йому була заподіяна і моральна шкода, котра полягала в душевних стражданнях спричинених систематичними походами до ТДНТП «Промінь» за зарплатою, переживаннях стосовно виникнення скрутного матеріального становища, а саме: відсутності необхідних коштів для сплати комунальних платежів, забезпечення належного харчування та для оплати проїзду у громадському транспорті, неспокійний сон та інше. Таку шкоду він оцінив у 10'000 грн. Частиною 1 та 3 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Судом встановлено, що мало місце порушення трудових прав позивача з вини відповідача, що супроводжувалось заподіянням йому моральної шкоди, котра полягала у його моральними стражданнями, а тому в його користь слід стягнути моральну шкоду. При визначенні суми моральної шкоди, суд бере до уваги те, що позивач не обґрунтував її об'єму у грошовому еквіваленті та не підтвердив це доказово, а лише декларативно зазначив суму. Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає, що у даній частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення моральної шкоди в розмірі 1'000 грн. Окрім цього з ТДНТП «Промінь» в корить позивача слід стягнути 59,04 грн., котрі він витратив при оплаті вартості висновку експертного дослідження № 949/14-22 від 20 серпня 2014 року. (квитанція № 022010007 від 20 серпня 2014 року) При заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди позивача сплатив 100 грн. судового збору. Його позовні вимоги в цій частині були задоволені частково і з 10'000 грн. стягнено лише 1'000, тобто десяту частину. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Саме тому з відповідача в користь позивача слід стягнути суму сплаченого ним судового збору при заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди у пропорційному відношенні до задоволених позовних вимог, тобто 10 грн. (100 / 10 = 10, де 100 - сума сплаченого судового збору, а 10 - відсоткова частина задоволених вимог відносно заявлених). Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог... Позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-IV від 08 липня 2011 року. Отож, зважаючи на те, що загальна сума матеріальних збитків, котра підлягає до стягнення з відповідача складає 19'094,66 грн. то з останнього в користь держави слід стягнути 243, 60 грн. судового збору.

Outcome: partial