Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на його користь 214 187,25 грн. боргу за договором позики та 2 562,27 грн. судових витрат у справі. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 21.02.2020 року він уклав договір позики з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого він передав, а останні взяли в борг 7 500 доларів США та зобов`язалися солідарно повернути їх у визначений термін (через п`ять місяців). У відповідності до розписки терміном повернення коштів слід вважати 21.07.2020 року. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] свої обов`язки щодо повернення коштів не виконали, тому вважав, що є всі підстави стягнути суму заборгованості у судовому порядку. У відповідності до довідки банку про курс валюти сума боргу у національній валюті України складає 214 187,25 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на його користь. Крім того, разом з позовною заявою позивач звернувся до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та який належить [PERSON] . Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24.12.2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 13.01.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 19.02.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить в позові відмовити в повному обсязі. Вважає позовні вимоги необгрунтованими, з огляду на те, що розписка від 21.02.2021 року не містить відомостей про отримання від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 21.02.2020 року чи у будь-який інший день. Вказує, що ні вона, ні [PERSON] та [PERSON] жодних грошових коштів від позивача не отримували, а написали дану розписку під тиском, із застосуванням погроз життю та здоров`ю щодо сина [PERSON] , який начебто заборгував позивачу зазначену у розписці суму коштів. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.02.2021 року закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у зв`язку з настанням смерті останніх. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ільченко І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимоги заперечила, вказала, що жодних грошових коштів згідно даної розписки ні вона, ні її чоловік [PERSON] , ні її син [PERSON] не отримували, а написали дану розписку під тиском. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 лютого 2020 року сторони уклали між собою договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позику в розмірі 7 500 доларів США, яку останні зобов`язалися повернути через п`ять місяців, про що свідчить розписка, оригінал якої був долучений в судовому засіданні до матеріалів справи /а.с.126/. Також судом встановлено, що станом на 21.07.2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не повернули позивачу борг в сумі 7 500 доларів США. Згідно актового запису про смерть № 107 від 15.06.2020 року, вчиненого Гайворонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] помер [INFO] /а.с. 97/. Згідно актового запису про смерть № 89 від 24.11.2020 року, вчиненого Гайворонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] помер [INFO] /а.с. 98/. Наявність в [PERSON] (кредитора) оригіналу боргової розписки, виходячи з положень статей 527, 545 ЦК України, свідчить про існування невиконаного боржниками зобов`язання за договором позики. Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Положеннями ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка від 21.02.2020 року, як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] грошових коштів, так і невиконання боржниками, зокрема [PERSON] , даних боргових зобов`язань. З детального аналізу змісту боргової розписки від 21.02.2020 року вбачається, що при її складанні, сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, суму позики, порядок і дату повернення боргу, підписи сторін. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як свідчать оригінал розписки від 21.02.2020 року, відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу суму боргу саме в тому грошовому еквіваленті, в якому її було отримано. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно з ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст. 524 та ч.2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 18), НБ України встановлено офіційний курс гривні відносно долара США, який станом на 02.12.2020 року становив 28,55 грн. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов`язана повернути позивачу [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 7 500 доларів США, що в перерахунку на національну валюту відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБ України на день подання позову, становить 214 187,25 грн. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорювала, в тому числі за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. Що стосується доводів відповідача щодо неотримання грошових коштів від позивача, складення даної розписки під тиском, то такі не заслуговують на увагу з огляду на те, що такі аргументи спростовуються змістом боргового документа, яким підтверджується наявність між сторонами правовідносин позики, згідно яких вбачається зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, а також написання даної розписки добровільно, без примусу. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розписка від 21.02.2020 року є достовірним і належним доказом факту укладання договору позики між сторонами та досягнення домовленостей щодо умов цього договору. В силу положень статті 204 ЦК України договір позики, укладений між сторонами у справі є правомірним та чинним, тому підлягає виконанню сторонами. На підставі вищенаведеного, урахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем позики від позивача в сумі 7 500 доларів США, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення боргу підставними і такими, що підлягають до задоволення та вважає за необхідне з урахуванням положень ст. 533 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача борг у національній валюті України гривні за курсом Національного банку України гривні до долара США, що становить 214 187,25 грн. боргу за розпискою від 21.02.2020 року. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 562,27 гривень.

Outcome: approved