Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними спорудами на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.1979 р. В травні 2005 року його донька [PERSON] запропонувала укласти договір довічного утримання. Позивач погодився та 20.05.2005 року підписав договір, однак, як було з'ясовано пізніше, було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Відповідач забрала всі документи та з того часу ніякої допомоги позивачу не надає. Позивач вказує, що при укладенні спірного договору його волевиявлення було направлено виключно на укладення договору довічного утримання, а не дарування. З дня укладення договору дарування та до теперішнього часу він з дружиною постійно проживає у спірному будинку, здійснює ремонтні роботи, він є людиною похилого віку, його жінка - інвалідом ІІІ групи, потребує стороннього догляду, а донька не в змозі забезпечити їм, як батькам, належний догляд та надавати матеріальну допомогу. Позивач просить суд визнати договір дарування житлового будинку в [ADDRESS] укладений між ним та [PERSON] від 20.05.2005 року недійсним. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, однак його представником [PERSON] подано до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилася, однак її представником [PERSON] подано до суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у його відсутності, визнає заявлений позов, не заперечує відносно заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Виноградівською держнотконторою 23.08.1979 р. по реєстру №3718 та зареєстрованого у Виноградівському міжміському бюро техінвентаризації за №571 від 07.05.1990 р. в книзі реєстрації №1, належав жилий будинок, що знаходився в [ADDRESS] В травні 2005 р., відповідач [PERSON], донька позивача, запропонувала позивачу та його дружині [PERSON], своїм батькам, укласти договір довічного утримання. Відповідач погодився та підписав 20.05.2005 року договір. Однак, як потім з'ясувалося, було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування будинку. Як вказує позивач, відповідач забрала усі документи та з того часу ніякої допомоги йому не надає, так як має власну сім'ю, і не має вільного часу та коштів. З пояснень позивача слідує, що при укладанні спірного договору його волевиявлення було направлено виключно на укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. На момент вчинення правочину він помилявся щодо природи даного правочину. З дня укладання договору дарування та до теперішнього часу він з дружиною постійно проживають у спірному будинку, здійснюють ремонтні роботи. Він є людиною похилого віку, його дружина інвалід III групи, потребує за станом здоров'я стороннього догляду, а донька не в змозі забезпечити їм належний догляд та надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, справа № 6-69цс 14 від 18 червня 2014 року, відсутність особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 ЦК України та ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення ним договору дарування жилого будинку. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що позивачем доведено порушення права на його вільне волевиявлення, як на учасника правочину, а також на те, що воно не відповідало його внутрішній волі, мала місце помилка щодо правової природи правочину, а захисту підлягає невизнане, оспорюване чи порушене право, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, у зв'язку із чим є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved