Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття відповідача з реєстраційного обліку, мотивуючи вимоги позову тим, що він являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.04.2005 року. В даній квартирі з 06.05.2008 року була зареєстрована відповідач - його колишня дружина та їх неповнолітній син [PERSON]. В даний час в квартирі проживає він та його дружина [PERSON], відповідач та син постійно проживають в квартирі [ADDRESS], що належить його матері на праві приватної власності. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, не несе жодних витрат по її утриманню, на даний час вони розлучилися і у нього нова сім»я, він був вимушений звернутися з даним позовом до суду, просив суд про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та про зняття її з реєстраційного обліку. В свою чергу відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку його користування. Мотивувала свої вимоги тим, що у 2007 році було зареєстровано шлюб між нею та позивачем за основним позовом, від якого вони мають сина [PERSON], 2008 року народження. Одноособовим власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], за згодою якого вона та син у 2008 році були зареєстровані в ній. Відразу після одруження вони почали проживати у квартирі, що належить на праві власності матері її колишнього чоловіка, а саме в квартирі [ADDRESS]. У лютому 2014 року за ініціативою позивача за основним позовом шлюб між ними було розірвано. За погодженням і домовленістю з ним вона та син продовжували проживати в квартирі, що на праві власності належить його матері. Оскільки останнім часом колишній чоловік просить її про виселення з даної житлової площі, чим порушує їх домовленості, вона вважає, що має право на вселення в квартиру [ADDRESS], оскільки їй та дитині не має де проживати. Просила суд про вселення її та її неповнолітнього сина до спірного житлового приміщення, встановлення порядку користування ним та про зобов»язання [PERSON] не чинити їм перешкод в користуванні вказаною вище квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] в повному обсязі підтримав вимоги позову та просив суд про його задоволення, пояснив, що жодних домовленостей з відповідачем про те, що вона із сином будуть постійно мешкати в квартирі [ADDRESS], що належить на праві приватної власності його матері у них не було. Розмова відбувалася між його матір»ю та відповідачем про те, що вони тимчасово залишаться проживати в її квартирі, поки не знайдуть собі іншого житла. Відповідач жодного дня не мешкала у квартирі [ADDRESS], не сплачувала комунальних витрат за вказане житлове приміщення. На даний час вони чужі один одному люди, він вдруге одружився, тому був вимушений звернутися з даним позовом до суду. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, оскільки вони не обґрунтовані та не доведені відповідачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала вимоги свого зустрічного позову та просила суд про їх задоволення, щодо вимог основного позову, то просила суд про відмову в їх задоволенні. Не заперечувала того факту, що дійсно в квартирі [ADDRESS] вона не проживала і не проживає на даний час. Вважає, що оскільки її колишній чоловік порушив їх домовленість про те, що вони з сином будуть проживати в квартирі його матері, вона має законні права на вселення до спірної квартири [ADDRESS]. Представник третьої особи по справі - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. Між позивачем та відповідачем по справі 23.08.2007 року було зареєстровано шлюб, який за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2014 року було розірвано (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про народження син сторін по справі [PERSON] народився [INFO] (а.с. 41). Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 21.04.2005 року квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.5). Відповідно до довідки форми 3 виданої ОСББ «Сонячний» на даний час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: позивач, відповідач та їх син (а.с. 9). В матеріалах справи містяться акт затверджений головою правління ОСББ «Сонячний» від 07.07.2015 року та акти затверджені начальником Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві (а.с. 8, 11-12), відповідно до яких відповідач та її неповнолітній син за адресою: [ADDRESS] не проживають. В судовому засіданні відповідачем [PERSON] було визнано факт її добровільного не проживання в спірному житловому приміщенні жодного з дня з моменту її реєстрації, а також факт того, що вона жодним чином не приймала участі в оплаті комунальних послуг за спірну квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Тому суд приходить до висновку про те, що похідне право відповідача на користування житловим приміщенням в спірній квартирі є припиненим, а тому остання на підставі ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» також підлягає зняттю з реєстраційного обліку за спірною адресою. Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р. Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог первісного позову та можливість їх задоволення. Щодо зустрічних позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування ним, то судом було встановлено наступне. Відповідач [PERSON] своїх вимогах посилалася на те, що зверталася до відповідних компетентних органів з заявами про те, що позивач намагався виселити її з квартири по вул. Лісківській, а також із спірної квартири. Як вбачається з поданих відповідачем доказів, 04.09.2015 року вона зверталася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про те, що колишній чоловік перешкоджає їй користуватися квартирою [ADDRESS]. (а.с. 37), а також з заявою до Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві, щодо спілкування дитини з батьком та його подальшого проживання в квартирі по вул. Лісківській (а.с. 52-53). Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач зверталася з такими заявами вже під час, коли справа знаходилася в провадженні суду, крім того, користування квартирою [ADDRESS] ніяким чином не пов»язане із користуванням відповідачем спірним житловим приміщенням. Належних доказів того, що вона намагалася вселитися в спірну квартиру, а також того, що позивач вчиняв їй та їх малолітньому сину перешкоди в її користуванні, відповідач суду не надала в розумінні ст. 60 ЦПК України. Крім того, щодо вимог зустрічного позову про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, то в судовому засіданні було встановлено наступне. Відповідно до ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як було встановлено в судовому засіданні, спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу по справі і була придбана ним до укладення шлюбу з відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач не являється співвласником спірної квартири, немає законних підстав для задоволення і цих вимог зустрічного позову. Вказані обставини, а також те, що при реєстрації відповідача в спірній квартирі не було угоди між нею та власником щодо самостійного набуття нею права користування житловою площею, її реєстрація в ній пов'язувалась з існуванням родинних відносин між нею та позивачем, які в даний час припинені у зв'язку з розірванням шлюбу між ними, вказують на відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову. З огляду на викладене, підстав для задоволення зустрічних позовних вимог суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243.60 грн.

Outcome: approved