Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ними 22 березня 2019 року, згідно якого відповідач позичив у нього 30\~000,00 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 22 квітня 2019 року, про що надав письмову розписку та підписав договір №22/03 про надання безпроцентної позики. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути кошти, однак, [PERSON] взятого на себе зобов`язання не виконав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відзиву на позов не подавав. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 22 березня 2019 року, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Тернопільським МВ УМВС України у Тернопільській області 13 січня 2006 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] взяв у позику у [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 30 000 грн., яку зобов`язувався повернути в строки, зазначені відповідно до договору позики №22/03 від 22 березня 2019 року в повному об`ємі шляхом повної оплати. 22 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №22/03 про надання безпроцентної позики. Згідно п.2.1 якого розмір позики становить 30 000 грн. Відповідно до п.4.1 зазначеного договору, строк позики розпочинається з моменту підписання даного договору і становить 30 календарних днів. Пунктом 4.2 зазначеного Договору передбачено, що у разі невиконання зобов`язань в терміни передбачені п. 4.1 Договору позичальник сплачує штраф в розмірі 50 % від розміру позики. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ч.1 ст.624 ЦПК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 ; від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16. У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду, відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, оскільки не повернув отримані від нього кошти в сумі 30 000 грн., у зв`язку з чим відповідач просить стягнути із нього неустойку у виді штрафу, передбачену договором, в розмірі 50 % від розміру позики, що становить 15 000 грн. Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 30\~000 грн. та штрафу за несвоєчасне повернення позики, передбачену договором, в сумі 15000 грн. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення авансових витрат у розмірі 800 грн., пов`язаних із пред`явленням рішення суду до примусового виконання, оскільки такі витрати позивачем на даний час не понесено, а також не надано доказів, які б підтверджували їх понесення в майбутньому у вказаному розмірі. \~ Крім\~того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд. На підставі наведеного,

Outcome: partial