Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів, розстрочення заборгованості по аліментам. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2011 р. по 05.12.2016 р. У період шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 18.04.2017 року і до повноліття дитини. З часу ухвалення рішення суду, у позивача погіршився стан здоров`я та майновий стан. Втратив працездатність. Внаслідок втрати працездатності, єдиним та стабільним джерелом доходу є пенсія, розмір якої не вистачає на основні потреби позивача. Серйозність захворювання потребує регулярних медичних обстежень. Заборгованість у розмірі 41605,38 грн. виникла не з вини позивача, а у зв`язку із об`єктивними обставинами. На підставі викладеного позивач просить зменшити розмір аліментів, визначених рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року з 1/3 до 1/5 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Розстрочити заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадження у розмірі 41605,38 грн. на строк 5 років. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем подано відзив та клопотання про відмову у задоволенні позову, вказавши, що не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказавши, що позивачем не надано доказів про те, що протягом 2017-2018 років він не мав можливості працювати та виплачувати аліменти, які були встановлені, а згідно довідки МСЕК від 07.06.2019 року позивач може працювати за фахом в спеціально створених умовах. Представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якого вказав, що факт істотного погіршення здоров`я, що є підставою для зменшення розміру аліментів підтверджується висновком МСЕК. Крім того, з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів, обставини в житті позивача істотно змінилися, внаслідок яких позивач і звертається до суду. Представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову заперечує. Суд, вислухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно положення ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 18.04.2017 року і до повноліття дитини. З вказаного рішення суду вбачається, що аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно платника аліментів визначено позивачем, та не заперечувався відповідачем. При цьому, під час ухвалення рішення, судом було встановлено, що відповідач офіційно не працював та постійного доходу не мав. Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року, змінено розмір аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року на стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку доходу, але не менша 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 01.10.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року в частині задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів - скасовано та прийнято постанову: у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів - відмовлено. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року залишено без змін. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] після державної реєстрації шлюбу 13.12.2019 року, змінила прізвище на [PERSON] (а.с.72). Щодо позовної вимоги позивача про зменшення розміру аліментів з 1/3 на 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно через погіршення майнового стану та стану здоров`я позивача, суд приходить до наступного. Позивач, на підтвердження зміни майнового стану, надав висновок експерта № 01/03-20 від 31.03.2020 року. Відповідно до вказаного висновку [PERSON] , як ФОП на спрощеній системі оподаткування у період з 18.04.2017 року по 31.03.2018 року отримав дохід (фактичний заробіток) в загальній сумі 5461,12 грн. Проте суд, вказаний висновок до уваги не приймає, з урахуванням обставин встановлених судом під час ухвалення рішення 04.08.2017 року. Крім того, позивач посилається на погіршення стану здоров`я, як на підставу зменшення розміру аліментів. Суд приймає до уваги довідки до акту огляду МСЕК № 421081 та № 433818, згідно яких [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності та отримує пенсію по інвалідності, про що свідчить довідка про доходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 192 СК України встановлено, що Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У сукупності наведеного, судом визнається необхідним та достатнім зменшення розміру аліментів, що присуджені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року з відповідача на користь позивача, в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін. Крім цього, зазначення того, що аліменти на утримання дитини мають бути не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, має місце у тому разі, якщо аліменти стягуються у виді певної частки від доходу заробітку платника аліментів, а не при визначенні виду стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Щодо позовної вимоги про розстрочення заборгованості зі сплати аліментів, виконавче провадження № 5460044816 у розмірі 41605,38 грн. на строк у 5 років, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, виходячи з наступного. З письмових матеріалів справи вбачається, що в межах виконавчого провадження № 54600448 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва № 754/5687/17 від 15.08.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини аліментів, станом на 01.10.2021 року розмір заборгованості становить 39030,67 грн. Відповідно до положення ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що розстрочення сплати суми заборгованості за аліментами має вирішуватися не в порядку позовного провадження, а за заявою боржника, поданою до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial