Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позов мотивує тим,що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2012 року було задоволено його позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, вирішено: стягнути з [PERSON] на його користь грошову суму в розмірі 20356 грн. 05 вересня 2013 року апеляційним судом у Львівській області дане рішення Личаківського районного суду м.Львова залишено без змін. Вказує,що відповідач ухиляється від оплати боргу та виконання рішення суду. Тому з врахуванням наведених мотивів та відповідно до положень ст. 625 ЦК України просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь інфляційні втрати станом на 01.01.2016 року в сумі 16264,44 грн., та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2287,12 грн., що разом становить 18551,56 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON],[PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, дали пояснення аналогічні поданим письмовим запереченням, також пояснили,що позовні вимоги пред»явлені до відповідача на основі незаконного договору про відступлення права вимоги укладеного між позивачем та Кредитною спілкою «Надія», оскільки такий договір кредитна спілка укладати не вправі. Також вказують,що до даних правовідносин не можуть застосовуватись положення ст. 625 ЦК України, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем виникли в ході примусового виконання рішення суду, яке відповідач вважає незаконним, так як між позивачем та відповідачем не існувало жодних правовідносин щодо грошових зобов»язань, жодних правочинів в тому числі і кредитних між позивачем та відповідачем не укладалось,вважають позовні вимоги безпідставними, в задоволенні таких просять відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, приходить до висновку про те,що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частина 2 ст. 16 ЦК містить перелік способів здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2012 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, вирішено: стягнути з [PERSON] на його користь грошову суму в розмірі 20356 грн.(а.с.3-4). Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2013 року апеляційним судом у Львівській області дане рішення Личаківського районного суду м.Львова залишено без змін. Вказаним вище рішенням суду встановлено,що 07.05.2008 року між Кредитною спілкою «Надія», з однієї сторони, та відповідачем [PERSON] укладено договір кредиту № 28, відповідно до п. 1 спілка надала відповідачу кредит в розмірі 450 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а відповідач зобов'язався повернути його спілці на умовах, що передбачені даним Договором Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2012 року між кредитною спілкою «Надія» з однієї сторони та позивачем [PERSON] з другої сторони, було укладено Договір про відступлення права вимоги на суму 20 356,71 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договоромабо законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України під час розгляду справи №6-113цс14. Згідно з правовою позицією висловленою у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 25 червня 2014 року у справі №6-25цс14 підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, настає у разі встановлення, що це зобов'язання є грошовим. У інших випадках зазначена норма застосуванню не підлягає. Крім того, суд враховує те,що відповідно доч.1 ст. 598 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави визначені у статтях 599,600,604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов»язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, відтак з врахуванням наведених мотивів. Суд приймає рішення про задоволення позову.

Outcome: approved