Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом вказуючи, що в 2014 році він за 3000,00 доларів США придбав у ТОВ Цегельний завод «Перспектива» екскаватор марки ЭО-2621 В3, 1992 року випуску, державний номер [NUMBER] , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію технологічного ТЗ серії [NUMBER] від 13.09.2005 року. Договір купівлі-продажу екскаватора мав бути укладений дещо пізніше. На підставі домовленості йому було передано сам екскаватор, ключі та свідоцтво про реєстрацію ТЗ, а також обумовлено, що перереєстрацію буде проведено згодом. Після того, як він отримав екскаватор у користування, він почав займатися його ремонтом, так як технічний стан був незадовільний. За деякий час, вклавши багато коштів і сил, екскаватор був готовий до використання за його технічним призначенням. Він вже сім років безперервно користується даним екскаватором та за цей час до нього не надходило жодних претензій або спорів за відповідну техніку. В свою чергу, з моменту купівлі екскаватора він періодично зв`язувався з власником та наполягав на перереєстрації транспортного засобу та підписанні договору купівлі-продажу. В решті представником ТОВ Цегельний завод «Перспектива» екскаватор було знято з реєстрації і повідомлено, що ними буде підписаний договір купівлі-продажу та переданий йому. З того часу з ним на зв`язок ніхто не виходив, всі спроби щодо вирішення даного питання не принесли результату, бо ніхто з представників ТОВ Цегельний завод «Перспектива» не бажав виконувати взяті на себе обов`язки. На даний час йому стало відомо, що ТОВ Цегельний завод «Перспектива» з 20.03.2019 року є банкротом і припинило свою діяльність. В зв`язку з чим інших способів захисту своїх прав, окрім звернення до суду, законом не передбачено. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на транспортний засіб - екскаватор марки ЭО-2621 В3, 1992 року випуску, кузов № [NUMBER] , шасі (рама) [NUMBER] , двигун [NUMBER] . Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 08.09.2021 року вищезазначену позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України було залишено без руху для зазначення в позовній заяві ціни позову по даній справі, яка повинна бути визначена вартістю транспортного засобу, на який позивач просить визнати право власності за набувальною давністю та сплати, виходячи з зазначеної ціни позову, суми судового збору, яка складає 1 відсоток ціни позову, але не менш 0,4 та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення її недоліків. 10.09.2021 року на виконання вимог вищевказаної ухвали представником позивача було подано заяву про усунення недоліків з квитанцією про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 13.09.2021 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Стороною відповідача у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подано. Інших клопотань учасниками судового процесу не заявлено. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 20.10.2021 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутність за участю його представника - адвоката Коваленко К.О. Представник позивача [PERSON] - адвокат Коваленко К.О. у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Проте, надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що на задоволенні позову наполягає та просить справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача Нікольської селищної ради Донецької області - Мітько В. у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи є наявна письмова заява представника відповідача, в якій останній просив справу розглянути у відсутність представника селищної ради. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність нез`явившихся учасників справи та їх представників. Розглянувши письмові заяви представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, у відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію технологічного ТЗ серії [NUMBER] від 13.09.2005 року власником екскаватора марки ЭО-2621 В3, державний номер [NUMBER] , 1992 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , шасі (рама) № [NUMBER] , зазначено ТОВ «Цеглевий завод «Перспектива». Відповідно до повідомлення Головного управління Держпродспоживслужби в Донецькій області № 28-30/4664 від 26.07.2021 року за даними електронного обліку - екскаватор ЕО-2621 В3, 1992 року випуску, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , не значиться в реєстрації. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність ТОВ «Цеглевий завод «Перспектива» припинена на підставі рішення Господарського суду Донецької області № 905/426/15 від 13.02.2019 року про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивач в позовній заяві зазначає, що він передав продавцю відповідну суму коштів за придбання спірного транспортного засобу, фактично заключивши усний договір купівлі-продажу транспортного засобу, який був укладений з порушенням чинного на дату його укладення законодавства і позивач про це знав (повинен був знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності володіння транспортним засобом. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Слід також зазначити, що відповідно до Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи. Законом України «Про дорожній рух» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов`язують перехід права власності на рухоме майно автомобіль шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (надалі Порядок №1388). Відповідно до п.8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення,митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Проте, позивач після передачі йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на перереєстрацію транспортного засобу, набуття ним права власності на екскаватор, не оформив договір купівлі-продажу чи інший документ, що підтверджував би його право власності на екскаватор у передбаченому законом порядку. Таким чином, судом встановлено, що позивач був обізнаний щодо власника спірного транспортного засобу, а тому на момент заволодіння цим майном не міг вважати його своїм, в зв`язку з чим володіння позивача транспортним засобом не може бути визнано добросовісним в розумінні вимог положень ст.344 ЦК України, оскільки добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння чужим майном, а обставини, у зв`язку із якими виникло володіння чужою річчю, не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Крім цього, як зазначає сам позивач, він користувався спірним транспортними засобом на підставі усної домовленості, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі, а відкритість і безперервність користування рухомим майном також не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Також, слід зазначити, що саме по собі припинення юридичної особи, яка є власником спірного транспортного засобу, не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Таким чином, беручи до уваги, що позивачем не доведені підстави, передбачені вищевказаними нормами права для набуття права власності на рухоме майно, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності та безтитульності такого володіння, а тому підстави для задоволення позову відсутні, в зв`язку з чим його слід залишити без задоволення. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу в задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені ним при зверненні до суду і документально підтвердженні судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 908,00 грн. відшкодуванню на його користь з боку відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed