Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01 лютого 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 003255. Вважає, що вказаний договір вчинено з порушенням вимог Законів України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, чим порушено його законні права та інтереси. Також позивач посилається на те, що при укладенні договору його було введено в оману щодо обставин, що мають істотне значення. В додатку до договору від 01 лютого 2016 року, позивач просив надати йому трактор марки «Беларусь» з оплатою 35\~000,50 грн., однак, у п. 1.1. предметом договору фінансового лізингу представник ТОВ «ЛК «Ваш Авто» вказав «Foton FT-504», пояснивши, що в подальшому це полегшить виконання замовлення. При цьому у договірних умовах взагалі не зазначено, що предметом лізингу є трактор. Також сплачені ним 35\~000,50 грн. виявилися адміністративним платежем, а не частиною вартості зазначеного транспортного засобу, як запевняв представник лізингової компанії. У зв'язку з чим дії відповідача при укладенні договору були нечесними і недобросовісними. Позивач зазначив, що на порушення вимог ст. 184 ЦК України сторони у договорі не визначились з роком транспортного засобу, індивідуальних технічних характеристик, остаточно не визначились з класифікаторами, технічними умовами предмета лізингу, тощо. В договір включені несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач вказав на те, що умови укладеного договору є несправедливими, оскільки передбачено, що у випадку невиконання лізингодавцем свого зобов'язання придбати предмет лізингу, він не повертає лізингоодержувачу адміністративний платіж. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявився, заявою просив справу розглянути у відсутність представника позивача, позов підтримав повністю та просив позов задовольнити у повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, згідно якої він позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених в запереченнях на позов (а.с. 39 49). В звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають з договору фінансового лізингу, які регулюються параграфом 6 Лізинг ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», умовами договору фінансового лізингу № 002264 від 20.11.2015 року, укладеного між сторонами, Законом України «Про захист прав споживачів». 01.02.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 003255 з відповідними додатками до нього. Предметом договору є транспортний засіб марки «Foton FT-504» (а.с. 5 11), вартістю 13\~059,70 доларів США, що підтверджується Додатком № 2 до договору фінансового лізингу № 003255 від 01.02.2016 р. (а.с. 13). В додатку до договору від 01 лютого 2016 року, позивач просив надати йому трактор марки «Беларусь» (а.с. 12). Пунктом 1.7. договору фінансового лізингу № 003255 передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу; авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Відповідно до п. 12.1. договору фінансового лізингу № 003255 від 01.02.2016 року, укладеного між сторонами, лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. 01.02.2016 року [PERSON] оплатив грошові кошти в сумі 35\~000,50 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.499044054.1 від 01.02.2016 року (а.с. 16), які згідно п. 9.7. Договору були зараховані як адміністративний платіж. 04.02.2016 року позивач [PERSON] звернуся до ТОВ «ЛК «Ваш Авто» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 003255 від 01.02.2016 року (а.с. 17), на яку [PERSON] отримав відповідь від ТОВ «ЛК «Ваш Авто» про те, що у договорі лізингу № 003255 від 01.02.2016 року детально визначені всі його істотні умови, сплати платежів, отримання товару та інше. Умови Договору є обовязковими для виконання усіма його сторонами (а.с. 18). Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу має бути внесена до державного реєстру фінансових установ. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462 VІ (введено в дію з 09 січня 2012 року) доповнено пунктом 111, яким включено до переліку фінансових послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, на виконання якого Нацкомфінпослуг розпорядженням від 9 жовтня 2012 року № 1676 затверджено Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із того, що умови вказаного договору є несправедливими і він укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, тобто з порушенням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року між ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 003255, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: транспортний засіб марки «Foton FT-504», а [PERSON] зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Однак, в додатку до договору від 01 лютого 2016 року, позивач просив надати йому трактор марки «Беларусь» (а.с. 12). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою\~є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у зв'язку із несправедливими умовами та відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, встановлені судом і підтверджені наданими суду доказами. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняються від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при зверненні до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір, у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі ст. ст. 22, 202 205, 215, 216, 767, 799, 806, 808 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved