Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку № 37 по вул. Центральній (Леніна) с. Олександрівка Юрївського району Дніпропетровської області. В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що є власником житлового будинку № 37 по вул. Центральній (Леніна) с. Олександрівка Юрївського району, який належить йому на підставі договору дарування від 17.02.2016 року, при цьому колишній власник будинку [PERSON] до теперішнього часу є зареєстрованим у вказаному будинку, але з листопада 2015 року не проживає, його речі (відповідача) в будинку відсутні. Позивач вказує, що відповідач виїхав на постійне місце проживання за межі України; посилається на те, що будучи зареєстрованим в будинку, відповідач перешкоджає йому в повній мірі володіти та розпоряджатися своїм майном, зокрема, позбавляє можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, в судове засідання не зявилися, натомість звернулися до суду з письмовими заявами про розгляд справи в їх відсутності, при цьому, позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та судові витрати по справі просив залишити за ним; відповідач позовні вимоги повністю визнав (ас. 28, 29). В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 28.09.2018 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (ас. 20-21). Виходячи з наведеного суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності сторін по справі на підставі наявних у справі доказів, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 17 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Юрївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок № 37 розташований по вул. Леніна (нині Центральна) с. Олександрівка Юрївського району Дніпропетровської області (ас. 11-12). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.08.2018 року, будинок № 37 розташований по вул. Центральній (раніше Леніна) с. Олександрівка Юрївського району Дніпропетровської області є власністю (на підставі договору дарування від 17.02.2016 року) [PERSON] (ас. 10). Згідно довідки № 332 від 28.08.2018 року, виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, в будинку № 37, розташованому по вул. Центральній (раніше Леніна) с. Олександрівка Юрївського району Дніпропетровської області, зареєстрований [PERSON] (ас. 9). Як вбачається з акту перевірки проживання та реєстрації громадян по Олександрівській сільській раді № 28 від 20.08.2018 року, [PERSON] в будинку № 37 по вул. Центральній с. Олександрівка Юрївського району Дніпропетровської області з 11.11.2015 року і по теперішній час не проживає (ас. 8). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому збереження за ним (колишнім власником) права подальшого користування житлом (житлового сервітуту), не передбачено це і договором дарування від 17.02.2016 року. Із зазначеного слід дійти висновку, що право власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від наявності у останнього права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право на користування цим будинком. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна (позивача) відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи волю позивача щодо залишення за ним судових витрат по справі, суд знаходить можливим залишити судові витрати по справі за позивачем.

Outcome: approved