Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргових зобов`язань, пені та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у травні 2014 року відповідач шахрайським шляхом заволодів запасними частинами від автомобіля ВАЗ-2107, який був у володінні сина позивача [PERSON] на загальну суму 10\~000,00 грн. та того ж року надав письмову розписку на ім`я дружини позивача на суму 5000,00 грн., які, не зважаючи на рішення Троїцького районного суду, не віддав до 2018 року. У зв`язку з чим, син позивача звернувся до Троїцького відділу поліції з заявою про скоєння відносно нього кримінального правопорушення. Після чого, відповідач частково віддав борг та зобов`язався повернути іншу частину боргу у розмірі 6000,00 грн. про що склав відповідну розписку на ім`я позивача. Проте, кошти у визначений в розписці строк не повернув. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача борг у розмірі 6000,00 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 3300,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та понесені судові витрати судовий збір у розмірі 768,40 грн. Ухвалою судді Троїцького районного суду Луганської області від 09 жовтня 2019 року було призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не направив. Позивач у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеному у позовні заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, так як грошові кошти, отримані ним за продаж запчастин від автомобіля [PERSON] були повернуті в повному обсязі, про що [PERSON] склав відповідну розписку. Не заперечував, що ним власноруч була написана розписка про зобов`язання виплатити [PERSON] грошові кошти у розмірі 6000,00 грн., проте, стверджував, що розписку написав лише для того, щоб йому повернули автомобіль, на який було накладено арешт в рамках кримінального провадження. Представник відповідача адвокат Цибульник Олексій Сергійович заперечував щодо наявності заборгованості [PERSON] перед [PERSON] на підтвердження чого надав розписку написану [PERSON] про те, що боргове зобов`язання виконане і претензій до [PERSON] не має. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав покази, що в його провадженні, як слідчого СВ Троїцького ВП ГУНП в Луганській області перебувало кримінальне провадження № 12016130590000282 від 20.07.2016 за ст.356 КК України, а саме за фактом того, що [PERSON] взяв у [PERSON] автомобіль для подальшого його продажу, але кошти від його продажу не повернув. Провадження у справі було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Перед закриттям кримінального провадження, [PERSON] , знаходячись в кабінеті [PERSON] в його присутності склав розписку про зобов`язання виплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 1000,00 грн. щомісячно на загальну суму 6000,00 грн.. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши всі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що в травні 2014 року син позивача [PERSON] керуючи своїм автомобілем марки ВАЗ 2107 державний реєстраційний номер [NUMBER] потрапив у ДТП, внаслідок якого автомобіль отримав механічні пошкодження. В подальшому, [PERSON] та його знайомий [PERSON] вирішили продати зазначений автомобіль по запчастинам. Після того як [PERSON] та [PERSON] провели демонтування автомобілю, останній взяв у [PERSON] деталі автомобілю, пообіцявши їх продати та віддати кошти [PERSON] . Проте, [PERSON] кошти не повернув, у зв`язку з чим, [PERSON] спільно з матір`ю [PERSON] проїхали до місця мешкання [PERSON] , де останній склав розписку на ім`я [PERSON] про факт заборгованості на загальну суму 5000,00 грн., яку він зобов`язався погасити до 01.01.2015. У зв`язку з тим, що [PERSON] до визначеного строку кошти не повернув, [PERSON] звернулась з позовною заявою до Троїцького районного суду Луганської області про стягнення з [PERSON] коштів на загальну суму 10930,00 грн. Рішенням суду від 15.04.2015 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 5000,00 грн. 05 травня 2015 року було видано виконавчий лист. В зв`язку з тим, що борг [PERSON] не повертав, [PERSON] звернувся до Троїцького відділу Старобільської місцевої прокуратури з заявою про шахрайство, яка була спрямована до Троїцького ВП ГУНП в Луганській області. 20 липня 2016 року слідчим Троїцького ВП ГУНП в Луганській області були внесені відомості до ЄРДР за №12016130590000282 за заявою [PERSON] з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ст.356 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження, інтереси [PERSON] представляв його батько, позивач у справі [PERSON] 12 березня 2018 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Зазначене вище підтверджується матеріалами кримінального провадження №12016130590000282, які були витребувані судом з Троїцького ВП ГУНП в Луганській області та дослідженні у судовому засіданні, а також матеріалами цивільної справи (а.с.10-33). Під час досудового розслідування кримінального провадження №12016130590000282, [PERSON] та [PERSON] дійшли домовленості про зобов`язання [PERSON] виплатити [PERSON] , починаючи з квітня 2018 року по вересень 2018 року грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, на загальну суму 6000,00 грн. про що було складено відповідну розписку (а.с.5). Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки (а.с.5), показами позивача [PERSON] , свідка [PERSON] та не оспорюється відповідачем [PERSON] . Як вбачається зі змісту розписки [PERSON] від 06 березня 2018 року, він зобов`язується з квітня 2018 року по вересень 2018 року включно виплачувати на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. щомісяця на загальну суму 6000,00 грн. Тобто, відповідач, склавши вказану розписку, визнав за собою відповідний обов`язок щодо повернення коштів. Відповідач та його представник заперечували щодо наявності боргу [PERSON] перед позивачем, так як останньому були виплачені грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., на підтвердження чого надали розписку [PERSON] від 26.03.2018 про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 5000,00 грн. та відсутність претензій до [PERSON] (а.с.85) Позивач [PERSON] факт написання ним вказаної розписки заперечував. У зв`язку з чим, ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 17 березня 2020 року було задоволено клопотання представника відповідача та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.82, 89). 02 липня 2020 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з відсутністю оригіналу квитанції за відшкодування вартості витрат на проведення судової експертизи (а.с.117-121). За таких обставин, суд позбавлений можливості достеменно встановити факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у сумі 5000,00 грн. Крім того, зі змісту спірної розписки вбачається, що грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., які [PERSON] отримав від [PERSON] , це кошти, які [PERSON] зобов`язаний виплати по рішенню суду на користь дружини позивача [PERSON] . Як було зазначено вище, рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 15.04.2015 у справі №433/150/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 5000,00 грн. Таким чином, вказана розписка не має правового значення при розгляді цивільної справи №433/1830/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргових зобов`язань, пені та моральної шкоди. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач взявши на себе зобов`язання про виплату грошових коштів, свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Вказане підтверджується зазначеними вище доказами, які досліджені судом та у своєму взаємозв`язку дають достатньо підстав дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення боргу. Суд бере до уваги, що матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву у достовірності вказаних доказів, а матеріали справи не містять доказів зворотного та відповідачем такі надані не були. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що сторони уклали усний договір купівлі-продажу, продавець передав покупцеві товар (запчастини від автомобілю), а покупець товар не оплатив. Нормами ст. 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач не заперечував щодо написання ним розписки, проте наголошував, що розписку він написав не тому що визнав боргові зобов`язання перед позивачем, а для того, щоб йому повернули автомобіль, на який було накладено арешт в рамках кримінального провадження. Суд розцінює таку позицію відповідача як засіб уникнути від відповідальності за порушення зобов`язань, оскільки жодних заяв про визнання правочину недійсним відповідачем заявлено не було, зустрічного позову до суду не направлено. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та докази, які надані до суду, суд приходить до висновку, що відповідач написавши розписку від 06.03.2018 фактично визнав наявність боргу перед позивачем [PERSON] , який зобов`язувався повернути. Таким чином відповідач взяв на себе відповідні зобов`язання, які відповідно до норм ст. 1053 ЦК України стали позиковим зобов`язаннями з усіма відповідними правовими наслідками в тому числі і стосовно не виконання умов договору. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином суд приходить до висновку, що в даному випадку розписка про зобов`язання повернення грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору. Відповідач свої зобов`язання не виконав та ухиляється від повернення боргу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу у розмірі 6000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] пені у розмірі 3300 грн., суд дійшов таких висновків. Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України). Суд констатує, що сторонами не досягнуто домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір. У позовній заяві позивач посилається як на підставу нарахування пені на ст. 231 ЦК України та зазначає, що розмір пені встановлений 0,1% від суми заборгованості, що становить 6 гривень за кожний день прострочення виплати грошового зобов`язання, що складає 3300, 00 грн. Проте, положення статті 231 ЦК України регулюють правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства та жодним чином не стосується порядку нарахування та визначення розміру пені. За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3300,00 грн. не підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду тим, що внаслідок дій [PERSON] , у позивача та його дружини [PERSON] погіршився стан здоров`я, на підтвердження чого надав медичні документи (а.с.39-45). Крім того, через численні поїзди до смт Троїцьке з метою звернення до правоохоронних органів та органів державної влади з приводу надання допомоги щодо поновлення порушених прав позивача, так як місце мешкання останнього розташоване на відстані понад 20 км від смт Троїцьке, було спричинено значної шкоди здоров`ю позивача, враховуючи його похилий вік. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 10000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що для відновлення свого порушеного права позивачу довелось докладати додаткових зусиль, суд доходить висновку, що наявні правові підстави для відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості. В зв`язку з цим, суд позовні вимоги в цій частині задовольняє частково і стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №0.0.1431372835.1 від 09.08.2019 про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. (а.с.1) Вказані кошти позивач просив стягнути з відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову, визначена позивачем у розмірі 19300,00 грн. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 11000,00 грн. Так як позовні вимоги задоволені частково на 57%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 438,00 грн. (768,40 * 57% =438,00). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial