Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного Підприємства «Приватне Сільськогосподарське Підприємство «Новогригорівське» про стягнення боргу, згідно зменшених позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди нерухомого майна в сумі 488 924 гривні, а також понесені судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що він має у приватній власності ряд об'єктів нерухомого майна - нежитлові будівлі та споруди, право власності на які підтверджені відповідними правовстановлюючими документами, дані будівлі були передані ПП «ПСП «Новогригорівське» на підставі договору оренди від 18 квітня 2012 року, але станом на кінець грудня 2014 року відповідач має перед ним заборгованість по орендній платі в сумі 1 493 553 гривень та 113148 гривень, яку не сплачує. Під час розгляду справи він з відповідачем мали господарські відносини, а саме: між ними був укладений договір купівлі-продажу зерна від 01 грудня 2014 року, за яким він отримав у відповідача у свою власність сільськогосподарську техніку та інвентар, бувшу у вжитку на загальну вартість 466996 гривень, а також між ними укладений договір купівлі-продажу тварин від 25 грудня 2014 року, за яким він отримав у власність сільськогосподарських тварин (свиней, коней) живою вагою на загальну вартість 650781 гривень, за що він мав сплатити встановлені вказаними договорами грошові кошти. Таким чином, оскільки у них з відповідачем виникли однорідні вимоги, вони домовились про їх зарахування, тому відповідач повинен йому сплатити заборгованість по орендній платі в сумі 488 924 гривні. В судовому засіданні представник позивача підтримав свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача судовому засіданні позов визнає, згоден виплатити заборгованість по орендній платі за нерухоме майно, заборгованість виникла в зв'язку з відсутністю коштів на підприємстві. Вислухавши пояснення сторін та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником об'єктів нерухомості: - будівля ветеринарного блоку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 435,6 кв.м.; - нежилі будівлі пекарні, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 172,4 кв.м.; - нежилі будівлі млина, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 469,7 кв.м.; - нежилі будівлі складу з вагою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 5272,2 кв.м.; - зерносховище, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 6749,7 кв.м. та розміщене на земельній ділянці площею 8158 кв.м., яка надана у постійне користування для розміщення зазначеного об'єкта нерухомості; - будівлі техскладу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 980,5 кв.м.; - будівля складу ПЗМ, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 63,4 кв.м. (а.с. 67-98). 18 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] та Приватним підприємством «Приватне Сільськогосподарське Підприємство «Новогригорівське» від імені якого діяв уповноважений представник - [PERSON] на підставі довіреності за № 1 був укладений договір оренди вищевказаного нерухомого майна строком на два роки одинадцять місяців, орендна плата складає 2 гривні на 1 квадратний метр. Крім того, умовами даного договору оренди передбачена відповідальність орендаря перед орендодавцем за затримку здійснення оплати орендної плати у вигляді пені, розмір якої становить 10 % від суми заборгованості за кожен день такої прострочки (а.с. 5-9). Згідно акту прийому-передачі від 18 квітня 2012 року позивач передав відповідачу вищевказане нерухоме майно (а.с. 10). Відповідно до акту звірки розрахунків від 01 вересня 2014 року по Договору оренди від 18 квітні 2012 року загальна сума орендних платежів за користування орендованими приміщеннями в період з 18 квітня 2012 року по 01 вересня 2014 року становить 763749 грн. (14143,5 кв.м. х 2 грн./кв.м. х 27 місяців) (а.с. 13) Надалі між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу зерна від 01 грудня 2014 року, за яким він отримав у відповідача у свою власність сільськогосподарську техніку та інвентар, бувшу у вжитку на загальну вартість 466996 гривень (а.с. 49-51). Крім того, між ними укладений договір купівлі-продажу тварин від 25 грудня 2014 року, за яким він отримав у власність сільськогосподарських тварин (свиней, коней) живою вагою на загальну вартість 650781 гривень, за що він мав сплатити встановлені вказаними договорами грошові кошти (а.с. 52-54). Таким чином, оскільки у позивача з відповідачем виникли однорідні вимоги, вони домовились про їх зарахування, заборгованість по орендній платі складає 488 924 гривні, яку позивач просить стягнути з відповідача. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Як вбачається із договору оренди, від імені орендаря - ПП «ПСП»Новогригорівське», він підписаний представником [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 18 квітня 2012 року, виданою директором підприємства - [PERSON] (а.с. 65), який в свою чергу підписав цей договір як орендодавець. Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК представництво виникає, в тому числі, на підставі акта органу юридичної особи. У даному випадку таким актом є статут, який уповноважує директора на представництво інтересів юридичної особи (а.с. 101-106). Отже, [PERSON] виступав одночасно представником обох сторін договору купівлі-продажу, оскільки він лише передоручив виконання своїх обов'язків як представника юридичної особи іншій особі, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи. А саме, даний договір був укладений з порушенням нормативної заборони, встановленої ч.3 ст.238 ЦК України та є в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України недійсним, оскільки [PERSON] вчинив правочин у своїх інтересах та стосовно себе особисто. Ця позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2014 року в справі № 3-110гс14 за заявою «Агроремтехніка» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 3 червня 2014 року у справі № 911/3556/13 в порядку ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень ч. 3 .ст. 238 ЦК України, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зазначений договір не може породжувати правових наслідків та надавати позивачу право вимоги спірної суми боргу, оскільки в силу закону є недійсним, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Однією з позовних вимог є зарахування зустрічної вимоги. Відповідно до ст..203 Господарського Кодексу України - Господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Тобто в даному випадку достатньо досудового урегулювання таких відносин. Крім того з пояснень сторін вбачається, що відсутній спір, представник позивача згоден з позовом. Судові витрати не підлягають стягненню з відповідача згідно ст.. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed