Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності на автомобіль ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 листопада 2006 року він домовився про придбання автомобіля у [PERSON], сплативши останньому 24000 грн. вартості автомобіля, а відповідач передав йому ключі та свідоцтво про реєстрацію технічного засобу на вищевказаний автомобіль, та вони домовились, що оформлять купівлю-продаж зазначеного автомобіля 30 листопада 2006 року. Однак відповідач уникає та ухиляється від нотаріального переоформлення автомобіля, хоча позивач неодноразово звертався до нього в усній формі. Останній раз відповідач обіцяв з'явитися 26.05.2014 до нотаріуса для укладення договору, але знову не з'явився. Позивач зазначає, що звернувся до суду за захистом своїх прав у зв'язку з тим, що йому необхідно продати даний автомобіль. Позивач вважає, що оскільки він відкрито володіє рухомим майном більше 5 років, то може визнати за собою право власності на даний автомобіль за набувальною давністю. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, з підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надавав до суду заяву від 31.08.2016 про визнання позову, однак ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31.08.2016 відмовлено у прийнятті заяви про визнання позовних вимог відповідачем. Враховуючи положення ч. 2 ст. 197 ЦПК України та неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у позовній заяві доводи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником транспортного засобу ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 5). Згідно копії експертного автотоварознавчого висновку спеціаліста № 15 від 27 травня 214 року оціночна вартість ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], на дату 27 травня 2014 року складає 28100 грн. (а.с. 6 -7). Відповідно до письмового звернення позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] від 05 квітня 2014 року, позивач наполягає на зверненні до нотаріуса для переоформлення автомобіля (а.с. 6). Згідно письмової відповіді відповідача від 20 квітня 2014 року, останній зобов'язується 26 травня 2014 року прийти до приватного нотаріуса для переоформлення транспортного засобу (а.с. 40, 41). У липні 2014 року позивач звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним та визнання права власності на транспортний засіб. 28.01.2015 рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу по справі №214/6018/14 в задоволенні позовних вимог відмолено, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 - залишено без змін (а.с. 8-9). Відповідно до ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди тощо, виключає застосування набувальної давності. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 9 своєї постанови №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що остання не може застосуватись у випадках передання власником майна у володіння за договором, або на відповідній правовій підставі, що передбачає автоматичне його продовження, оскільки в такому випадку відсутній критерій «заволодіння майном». Фактична передача автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідачем позивачу свідчить про правомірність користування позивачем автомобілем на підставі певного титулу, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що власник автомобілю дав згоду на користування спірним автомобілем, тобто позивачу було відомо про те, що він володіє чужою власністю, відповідач надав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, на підставі якого позивач має право користуватися автомобілем, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог позивача. Крім того, позивач та відповідач не позбавлені права вчинити договір купівлі-продажу згідно чинного законодавства. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що підстави для визнання за позивачем право власності за набувальною давністю відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed