Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Урупи А.Ф., АТ «Уксоцбанк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якій позивач просить суд скасувати рішення, запис щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно (з відкриттям розділу) від 24.01.2019 року, індексний номер: 45203971 про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , винесеного державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупою А.Ф. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачу належить вищевказана квартира, яка незаконно вибула з його приватної власності. Зазначені факти стали відомі позивачу після того, як він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №164958754 від 25.04.2019 року. Державною реєстрацією права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» здійснив державний реєстратор Урупа А.Ф. КП «Світоч» м. Києва. Вказана реєстрація відбулася на підставі: рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотечного договору, виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Паракуда І.В. На думку позивача вказаний виконавчий напис не міг бути підставою для переходу чи виникнення права власності до АТ «Укрсиббанк», так, як він був виданий 10.04.2013 року та міг пред`явитися виключно до органів ДВС і виключно в межах одного року з дня його вчинення, тобто до 10.04.2014 року. АТ «Укрсиббанк» позивачу не направлялись не вимога, ні повідомлення про порушення умов договору кредиту, у зв`язку з чим позивач не був обізнаний про вимогу щодо повернення всієї суми кредиту шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та не міг заперечити проти розрахованої суми заборгованості, а т ому така сума не може вважатись безспірною і відповідно без доказів такої безспірності нотаріусом не могло бути вчинено виконавчий напис. Крім того, кредитним договором не передбачена можливість позасудового вирішення спорів, тобто, відповідач мав вирішувати спір виключно в суді, про стягнення заборгованості. Також відповідач для реєстрації права власності не подав звіт про оцінку спірної квартири. Відповідачем не замовлено та суб`єктом оціночної діяльності не виготовлено звіт про вартість квартири на момент переходу її у власність банку. Окрім цього Банком не було направлено позивачу повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що суперечить вимогам ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Більше того, відповідач не реєструючи своє право власності на спірну квартиру не звернув увагу на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме на мораторій на відчуження житла, забезпеченого іпотекою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 23.07.2019 року частково задоволено заяву позивача [PERSON] , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи А.Ф., АТ «Укрсоцбанк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зокрема, вказаною ухвалою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини заяви відмовлено Крім того, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 23.07.2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09.12.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі у справі замість АТ «Укрсоцбанк» - його правонаступника - АТ «Альфа-Банк». Ухвалою від 15.07.2020 року закінчено підготовчий розгляд справи та призначено її розгляд по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Луценко В.П. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача: АТ «Альфа-Банк» - адвокат Артеменко П.М. проти задоволення позову заперечував та вказував на те, що 22.06.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем по справі було укладено Договір кредиту №39.29-50/306к. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та позивачем 22.06.2006 року було укладено іпотечний договір, за яким останній передав банку в іпотеку квартиру вищезазначену Квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконання позивачем зобов`язань по Кредитному договору, станом на 22.08.2018 року, за ним утворилася заборгованість у розмірі 103780,49 доларів США. На виконання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», з метою усунення допущених порушень банк 13.11.2018 року направляв позивачу за двома адресами письмове повідомлення про усунення порушень Кредитного договору. Оскільки поштова кореспонденція повернулася з двох адрес боржника по закінченню терміну зберігання банк 22.01.2019 року звернувся до державного реєстратора Урупи А.Ф. із заявою про державну реєстрацію за банком права власності на квартиру [ADDRESS] . В порядку, визначеному ч. 1 ст. 18 Закону №1952 державний реєстратор Урупа А.Ф. 24.01.2019 року прийняв рішення про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за банком на квартиру [ADDRESS] (з відкриттям розділу) індексний номер: 45203971 від 24.01.2019 року. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в Іпотечному договорі, яке за своїм правовим змістом, прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Також представник відповідача вказував на те, що на виконання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» банк, як іпотекодержатель 13.11.2018 року направляв позивачу на його дві адреси: місцезнаходження та на адресу спірної квартири повідомлення, де поряд з вимогою про усунення порушень Кредитного договору зазначав, що у разі невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Звернув увагу на те, що вся поштова кореспонденція, яка направлялася позивачу повернулася за закінченням терміну зберігання. Проте, не отримане позивачем письмове повідомлення банку про усунення порушень Кредитного договору не вказує на неналежне виконання АТ «Укрсоцбанк» своїх зобов`язань за Іпотечним договором, скоріше позивач не бажав отримати направлене йому письмове повідомлення банка. Щодо доводів позивача, коли АТ «Укрсоцбанк» безпідставно набув право власності на квартиру в період дії мораторію на примусове відчуження майна, то положення Закону України про мораторій до спірних правовідносин не застосовується, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача здійснено не у примусовому порядку, а у добровільному порядку згідно умов п.5.3. Іпотечного договору та згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», коли передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснено в позасудовому (добровільному) порядку. Щодо доводів позивача, коли державним реєстратором вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч вимогам ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку», то банк звертався до ТОВ «Антей Ріелті», як до суб`єкта оціночної діяльності з питання проведення грошової (ринкової) оцінки Квартири [ADDRESS] , а останній звертався до позивач щодо надання доступу до цього предмету іпотеки. Відсутність згоди позивача позбавило права суб`єкта оціночної діяльності здійснити оцінку предмету іпотеки. Ненадання позивачем згоди на оцінку квартири [ADDRESS] не входить до переліку підстав для зупинення оцінки цього предмету іпотеки. Частина 1 ст. 24 Закону №1952 визначає перелік підстав, коли державний реєстратор вправі відмовити банку у проведенні державної реєстрації права власності на спірну Квартиру. Виходячи з аналізу цього переліку підстав, ненадання банком державному реєстратору висновку з оцінки спірної Квартири не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень по спірній Квартирі. Крім того, представник банку вказував на те, що вважає, що висловлюючи у позові прохання щодо визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Урупи А.Ф.. згідно з яким 24.01.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, а звідси, невірно сформована позовна вимога. Викладене обґрунтовується ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» в редакції змін та доповнень, що були внесені Законом України від 05.12.2019 року №340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству». Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача - АТ «Альфа-Банк», дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як вбачається з матеріалів справи 22.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №39.29-50/306к, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 88000,00 доларів США, зі сплатою 12,2% річних, зі щомісячною сплатою ануїтетного платежу в розмірі 367,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 21.06.2026 року. Також 22.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №39.29-50/142і, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №39.29-50/306к, від 22.06.2006 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Іпотекодавцем та [PERSON] , який посвідчений 22.06.2006 року [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №2372, та зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за реєстровим №1388654. Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки, сторони визначили, що заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 444400,00 грн. Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». На адреси [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» були направлені повідомлення від 10.11.2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким банк вимагав сплати боргу за кредитним договором, загальний розмір якого станом на 22.08.2018 року складав 103780,49 доларів США та попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Антей Ріелті» вбачається, що ринкова вартість двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складає 1590591,00 грн. 10.04.2013 року приватним нотаріусом КМНО Паракуда І.В. вчинено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] для задоволення вимог стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 87260,69 доларів США. Строк за який проводилось стягнення з 07.07.2010 року по 24.06.2011 року. Крім того, стягнуто суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису, що становить 6924,22 грн. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 22.01.2019 року державним реєстратором Урупою А.Ф., КП «Світоч» м. Києва здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк», підстава виникнення права власності: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 29.11.2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, К/И/УСБ/Б, виданий 10.11.2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», виконавчий напис, серія та номер:759, виданий 10.04.2013 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Паракуда І.В., іпотечний договір, серія та номер:2374, виданий 22.06.2006 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45203971 від 24.01.2019 року 18:06:39, Урупа А.Ф., Комунальне підприємство «Світоч» м. Києва. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно частин 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцяти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами статті 91 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV), чинного на момент видачі виконавчого напису приватного нотаріуса, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Пунктом 3 частини другої статті 22 Закону України № 606-XIV передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом. За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIII), частинами першою та другою статті 12 якого закріплено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Згідно пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Зі змісту наведеного положення Закону №1404-VIII слідує, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим Законом. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону №1404-VIII від 02.06.2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі №260/904/19 (ЄДРСРУ №86988902) та від 16 квітня 2020 року у справі №420/970/19 (ЄДРСРУ № 88815202). Отже, якщо строк пред`явлення виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) до примусового виконання на момент набрання чинності Законом №1404-VIII не закінчився, то його можна пред`являти до виконання протягом трьох років не зважаючи на приписи статті 91 Закону України «Про нотаріат» де вказано, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року. При цьому у даному випадку вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа - виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Паракуда І.В. від 10.04.2013 року до примусового виконання на момент набрання чинності Законом №1404-VIII закінчився, у зв`язку із чим він в супереч вимогам законодавства був пред`явлений до виконання державному реєстратору. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що державним реєстратором під час прийняття оскаржуваного рішення не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки державним реєстратором проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» за відсутності необхідних для оскаржуваної реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, у тому числі документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. При цьому, доводи позивача щодо відсутності звіту про оцінку вартості квартири не заслуговують на увагу, оскільки до проведення реєстрації права власності на нерухоме майно позивача за АТ «Укрсоцбанк», здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Антей Ріелті», що підтверджується висновком про вартість майна, яким визначено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] складає 1590591,00 грн. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року (далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.1 Закону). Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи - витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 30.11.2009 року. У вказаній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Крім того площа квартир не перевищує 140 кв.м. Отже, на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. Аналогічний паровий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 661/5615/18 (провадження № 61-16864св19). Тому доводи представника відповідача АТ «Альфа-Банк» про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати зазначене майно та стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними. З урахуванням наведеного рішення про перехід права власності на належне [PERSON] майно у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було прийняте Комунальним підприємством «Світоч» в особі державного реєстратора Урупи А.Ф. всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року. Відтак рішення державного реєстратора Урупи А.Ф. Комунального підприємства «Світоч» м. Києва від 24.01.2019 року індексний номер: 45203971 про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 451749987180000 підлягає скасуванню. Щодо інших доводів сторін, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях представника відповідача, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. При цьому слід зазначити, що за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. В даному випадку спір виник між позивачем та відповідачем АТ «Альфа-Банк», як правонаступником АТ «Укрсоцбанк», з приводу порушення права позивача на квартиру, внаслідок дій державного реєстратора щодо реєстрації за банком такого права. Отже належним відповідачем в даній справі є саме АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, враховуючи, що державний реєстратор КП «Світоч» не є належним відповідачем в даній справі, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача АТ «Альфа-Банк». Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Отже, оскільки судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, слід скасувати заходи забезпечення позову, що застосовані ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2020 року. Враховуючи наведене та

Outcome: approved