Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом до відповідача, в якому просив ухвалити рішення про позбавлення [PERSON] , як відповідача у справі права користування житловим приміщенням в [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача знятися з реєстрації місця проживання, зобов`язати відділ імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького МВС у Волинській області зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою у разі ухилення її від виконання рішення суду. Позов мотивував тим, що йому на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідач на даний час в квартирі не проживає, але добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою не бажає. З відповідачем спільного господарства не велося, вона не приймала участі у сплаті житлово-комунальних послуг, її реєстрація в квартирі унеможливлює отримання субсидії. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вимоги позову заперечувала. Покликалася на те, що вона вселилася і була зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї власника, бо проживала з позивачем однією сім`єю. В квартирі не проживає з 08.06.2018. Однак, з того моменту ще не сплив установлений ч.2 ст.405 ЦК України річний строк, оскільки вона була відсутня в квартирі з поважних причин. З 08.06.2018 вона не могла проникнути в квартиру, оскільки позивач вилучив у неї ключі від квартири, дверей не відчиняв. З цього приводу вона зверталася з заявою до відділу поліції. Причиною її непроживання в квартирі є неприязні відносини між нею та позивачем. Крім того, з 27.08.2018 по 24.05.2019 включно була відсутня в м. Луцьку в зв`язку з навчанням у Львівському регіональному відділенні Національної школи суддів України, проходячи спецпідготовку. Відтак, вважає, що не втратила права користування спірним житлом, а тому, просила в задоволенні позову відмовити. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Додатково пояснив, що відповідач не була членом його сім`ї, хоча він добровільно зареєстрував її у своїй квартирі та дозволив вселитися. 07.06.2018 вона залишила житло на його вимогу. Підставою її виселення ним була її неналежна поведінка. Він захищав свої права. Відповідач не намагалася вселитися і не має такого наміру. Після навчання у м. Львів не поверталася в квартиру. Відповідач в судове засідання не з`явилась, клопотала про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши доводи позивача дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 04.04.2002 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією будинкової книги (а.с.5) та відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області (а.с.13). Письмовий договір про користування житлом між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач не вважає відповідача членом сім`ї, хоча відповідач вказує про те, що проживала в спірній квартирі тривалий час однією сім`єю, хоча не перебували в шлюбі між собою. Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 17.10.2018 (справа № 521/17805/16-ц), за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на квартиру від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин. А тому, питання чи була зареєстрована відповідач в квартирі як член сім`ї позивача, з урахуванням встановлених судом обставин на даний час, не має вирішального значення для вирішення справи по суті. Позивачем стверджується, а відповідачем не заперечується факт не проживання відповідача в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 08.06.2018 року. Разом з тим, позивач в судовому засіданні вказував на те, що вигнав відповідача з квартири. Крім того, як позивач, так і відповідач вказували на наявність кримінального провадження, учасниками якого вони є. Такі обставини свідчать про напружені стосунки, які склалися між сторонами. А відтак, суд вважає, що відповідач вимушено, в силу певних життєвих обставин залишила квартиру. Крім того, з наданих відповідачем доказів, а саме: витягів з наказів №31-сп від 20.08.2018, №32-сп від 20.08.2018, 19-сп від 24.05.2019, встановлено, що відповідач [PERSON] з 27.08.2018 по 24.05.2019 включно була відсутня в м. Луцьку в зв`язку з навчанням у Львівському регіональному відділенні Національної школи суддів України в м. Львові. Оскільки, вибуття відповідача на проживання в інше місце в період з 08.06.2018 носило вимушений характер, а з 27.08.2018 по день закінчення навчання в м. Львові була взагалі відсутня в н м. Луцьку в зв`язку з навчанням, суд вважає, що до 24.05.2019 вона була відсутня в належній позивачу квартирі з поважних причин. Після 24.05.2019 відповідач в квартиру позивача не повернулася. Жодних доказів того, що вона не втратила свого інтересу до цього житла після завершення навчання, доказів намагання повернутися в квартиру та наявності перешкод для цього, а також інших доказів поважності своєї відсутності відповідачем не надано. Однак, з травня 2019 року по день ухвалення рішення не сплив установлений законом річний строк відсутності відповідача в квартирі позивача без поважних причин. Відтак, поданий позов в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є передчасним. Що стосується вимоги позову про зобов`язання відповідача знятися з реєстрації місця проживання, то в силу положень ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. А тому, в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Не підлягає задоволенню і вимога позову прозобов`язання відділу імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького МВС у Волинській області зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою у разі ухилення її від виконання рішення суду. Зазначений державний орган не є відповідачем у справі, а тому не можуть бути вирішені питання про його обов`язки. Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed