Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Посилався на те, що з відповідачкою вони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 15 лютого 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області, про що зроблено актовий запис за №06. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із ним та перебувають на його утриманні, вихованні. Разом з тим, подружнє життя не склалось через несумісність характерів та відсутності між ними взаєморозуміння. З кінця жовтня 2013 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою і збереження шлюбу неможливе і суперечить його інтересам. Крім того, зазначив, що вони з відповідачкою дійшли згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом із ним. Просив шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітніх дітей разом із ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення. Додатково пояснила, що їхній шлюб з відповідачем існує формально, оскільки вони вже тривалий час не підтримують фактичних шлюбних відносин та проживають окремо. Їхні малолітні діти на даний час проживають разом із батьком (позивачем) та знаходяться на його утриманні, вихованні, а тому не заперечувала щодо визначення місця проживання дітей разом із ним. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 15 лютого 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області, про що зроблено актовий запис за №06 (а.с.9). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6,7). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 3 ст. 109 цього ж Кодексу передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як було встановлено судом, спільне життя сторін склалось невдало через несумісність характерів та відсутності між ними взаєморозуміння. На даний час вони припинили фактичні шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають окремо. Таким чином, суд вважає, що збереження сім′ї неможливе, оскільки сім′я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім′я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім'ю, суд приходить до висновку про те, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Крім того, суд вважає, що відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом. Разом з тим, на думку суду, позовна вимога [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом із ним задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав: Так, згідно вимог ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них (ст.161 СК України). Згідно вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч наведеним вище нормам закону, позивач не надав суду належних доказів, які б свідчили про наявність спору з відповідачкою щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Більше того, як вбачається із пояснень сторін та досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, між позивачем та відповідачкою досягнуто домовленості щодо визначення місця проживання дітей, що свідчить про відсутність спору між ними. До того ж, законом передбачений особливий порядок під час вирішення вказаного спору, зокрема, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та здоров'я батьків, їх матеріальне становище та спосіб життя. Крім того, судом враховується висновок Служби у справах дітей про огляд житлово-побутових умов сторін. Проте позивачем не надано належних доказів, які підлягали би дослідженню та врахуванню під час вирішення вказаного питання. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітніх дітей разом із ним є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial