Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору дарування квартири від 13.08.2008 року. В даній квартирі зареєстрована його колишня дружина, відповідач по справі - [PERSON] , однак вона не проживає за місцем реєстрації більше року. Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення суду від 03.12.2019 року, справа №711/5800/19. Зазначає, що квартира знаходиться у його приватній власності та не є предметом майнового спору та спільною власністю подружжя, оскільки отримана ним у власність згідно договору дарування до реєстрації шлюбу з відповідачем. Також вказує, що згідно акту опитування сусідів, відповідач за вищевказаною адресою не проживає більше одного року. Тож, посилаючись на вимоги ст.317, 321, 391, 405 ЦК України, ст.72 ЖК України, просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 07.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. Відзив на позов відповідачем не подано. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив суду, що квартира на праві власності належить йому. Він перебував з відповідачем у шлюбі, їх діти та [PERSON] є зареєстрованими у квартирі, про яку йдеться. Мовив, що відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку. У 2019 році шлюб розірвано між ними. Вже 4 роки як [PERSON] у квартирі не проживає, виїхала з квартири, її речі у вказаному житловому приміщенні відсутні, комунальні послуги не сплачує, житло не утримує. Крім того, додав, що судові витрати залишає за собою. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи неодноразово повідомленою судом про час, дату та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. 26.05.2021 року судом отримано її заяву, в якій вказала, що заперечень щодо позову вона не має, просить провести розгляд справи за її відсутності. У разі відкладення розгляду справи або оголошення перерви у її розгляді висловила бажання повідомити її додатково про дату та час судового засідання. Інших заяв, клопотань, відводів не має, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відзив на позов не подала. Заслухавши думку позивача, враховуючи позицію відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків: як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідно до договору дарування квартири від 13.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., [PERSON] став одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Даний факт підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19935834, виданим 19.08.2008 року КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с.6). Сторони уклали шлюб 03.06.2011 року, який зареєстровано Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №495, який розірвано на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2019 року, справа №711/5800/19 (а.с.8). Зі змісту судового рішення також вбачається, що за час перебування у шлюбі, у сторін народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Крім того, у матеріалах справи наявний акт опитування сусідів від 15.03.2021 року, посвідчений головою правління органу самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Припортовий»» - Єсіковою А.Ю., з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] не проживає більше року, комунальні платежі не сплачує, не отримує також і кореспонденцію за вказаною адресою (а.с.7). Судом перевірено інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідача та встановлено, що згідно відомостей відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 11.06.2021 року, отриманих судом 25.06.2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 23.04.2015 року по даний час (а.с.39). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин повністю втратила зв`язок з помешканням, її речі у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає в квартирі з поважних причин. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір про право, який підлягає вирішенню за нормами ЦК України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, як бувшим членом сім`ї позивача, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Крім того, відповідач визнала позовні вимоги, враховуючи подану нею заяву від 26.05.2021р. (а.с.25), яка прийнята судом, відповідно до ст. 206 ЦПК України. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] була членом сім`ї позивача, проте, на даний час, між сторонами припинено сімейні відносини, вона не проживає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин вже більше одного року, її особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачеві користуватися житловим приміщенням. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати позивач виявив бажання залишити за собою, про що вказав у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved