Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.05.2010 року у цивільній справі №2-3392/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини даного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 20.04.2010 року до досягнення дитиною повноліття. На даний час головним державним виконавцем Центрального В ДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] нарахована заборгованість відповідача зі сплати аліментів у розмірі 44\~522,50 грн. З розміром та періодом, за який нарахована заборгованість по аліментам, відповідач не погоджується, оскільки, як зазначено в розрахунку заборгованості календарна дата, з якої необхідно у примусовому порядку стягувати аліменти з боржника на дитину зазначена як листопад 2014 року, тоді як згідно ч.1 ст.194 СК України строк, протягом якого заборгованість підлягає стягненню, обмежено трьома роками, що передують предявленню виконавчого листа до виконання. Таким чином, нарахування позивачу заборгованості з листопада 2014 року є, на думку позивача, невірним, у звязку з тим, що трьохрічний строк повинен рахуватися з середини квітня 2015 року. Окрім того, позивач стверджує, що у 2014 році останній повідомляв державному виконавцю про місце своєї роботи, надав довідку про середній заробіток. Позивач сплачував аліменти увесь час по мірі можливості і тому його вини в утворенні вказаної заборгованості не має. Тим паче позивач створив нову сім`ю, в якій у нього народилась дитина, дружина позивача не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення останньою трьохрічного віку, а відтак позивач знаходиться у скрутному матеріальному становищі та не має можливості погасити вказану заборгованість. Також, позивач не погоджується із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, здійсненим державним виконавцем, натомість надає власний розрахунок, згідно якого заборгованість зі сплати аліментів становить 8\~442,00 грн. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив зменшити розмір зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №29348825 з примусового виконання виконавчого листа №2-3392, виданого Ленінським районним судом м. Вінниця 21.05.2010 року, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.05.2010 року у цивільній справі №2-3392/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів за період з травня 2015 року по даний час з 44\~522,00 грн. до 8\~442,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.3-7) та відповіді на відзив (а.с.75-77). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.47-49). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, копії матеріалів виконавчого провадження №29348825, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Так, в судовому засіданні обєктивно встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.05.2010 року у цивільній справі №2-3392/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини даного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 20.04.2010 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.8). На підставі вищезазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який з 27.05.2010 року по даний час перебуває на примусовому виконанні у Центральному В ДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, виконавче провадження №29348825. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №29348825 станом на 31.11.2018 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], складає 38\~833,00 грн. (а.с.167-168). Зі змісту вказаного розрахунку прослідковується, що дана заборгованість у позивача виникла з січня 2015 року та зумовлена частковою сплатою, а в певний період несплатою в повному обсязі щомісячних платежів зі сплати аліментів. А тому, думки та твердження сторони позивача, що така заборгованість виникла у позивача з листопада 2014 року є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Посилання представника позивача на ч.1 ст.194 СК України (в редакції станом на момент звернення до суду з даним позовом), що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували предявленню виконавчого листа до виконання, а відтак заборгованість зі сплати аліментів підлягає обрахуванню саме з квітня 2015 року, є також безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в процесі судового розгляду достовірно встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого здійснюється стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина, перебуває на примусовому виконанні з 27.05.2010 року, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження від 27.05.2010 року (а.с.92), а відтак положення даної статті не підлягають застосуванню до виниклих правовідносин. Зі змісту трудової книжки позивача вбачається, що останнє місце роботи позивача є Вінницька філія №8 ТОВ «НК Альфа-Нафта», де позивач працював на посаді водія автомобіля ВАЗ 21213 «Нива», та з якої позивач був звільнений 15.05.2007 року за власним бажанням (а.с.25-29). Разом з тим, в матеріалах виконавчого провадження наявна довідка ПП «АТП Кривешко» №73 від 24.05.2018 року, відповідно до якої позивач згідно наказу «Про прийняття на роботу» №22/ос від 19.04.2018 року прийнятий на підприємство водієм автобуса та працює по теперішній час (а.с.153). Згідно ч.2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. А тому, у звязку з тим, що позивач з 16.05.2007 року по 18.04.2018 року офіційно не був працевлаштований, державним виконавцем з січня 2015 року правомірно нараховувалась заборгованість зі сплати аліментів, виходячи із середньої заробітної плати працівника м. Вінниця, згідно інформації Головного Управління статистики у Вінницькій області (а.с.12). Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Разом з тим, стороною позивача не надано належаних та допустимих доказів, як на підставу про задоволення позову, в розумінні частини 2 статті 197 СК України, в той час як в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач являється молодою фізично-здоровою особою працездатного віку. Обставин, які унеможливлювали позивача працювати, отримувати відповідний дохід та сплачувати аліменти на утримання дитини у повному обсязі на протязі досить тривалого часу судом не встановлено. Що ж стосується доводів та міркувань позивача з приводу того, що останнім створено нову сімї, в якій народилась дитина [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії І-АМ №350549, виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с.30); що дружина позивача [PERSON] працює бухгалтером в ДП «Вінницька лісова науково-дослідна станція», однак на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.03.2017 року, згідно довідки ДП «Вінницька лісова науково-дослідна станція» №43 від 02.03.2018 року (а.с.14), не є тими обставинами, що мають істотне значення для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами (зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів) в розумінні частини 2 статті 197 СК України. Натомість, зміна матеріального або сімейного стану позивача є підставою для звернення останнього як платника аліментів з позовом до суду про зміну розміру аліментів, визначених за рішенням суду, що відповідає положенням статті 192 СК України. Окрім того, суд звертає увагу, що позивач в межах судового розгляду з предметом доказування підстав для часткового звільнення його від заборгованості зі сплати аліментів (зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів) на підставі ч.2 ст.197 СК України, також оспорює розрахунок такої заборгованості, що є предметом самостійного судового розгляду на підставі ч.3 ст.195 СК України. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.180 СК України). Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумого, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. А тому, на підставі вищевикладеного, всупереч положенням ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач належними, допустимими і достовірними доказами не довів наявність встановлених ч.2 ст.197 СК України підстав для часткового звільнення його від заборгованості зі сплати аліментів (зменшення розміру заборгованості за сплати аліментів), визначеної державним виконавцем, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставним та необґрунтованим, а тому у задоволенні останніх слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed