Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір довічного утримання від 02.09.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М. Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.11.1998 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності в рівних частинах [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача) та [PERSON] (позивачу). Заповітом від 20.04.2011 року [PERSON] заповіла належну їй 1/3 частину квартири позивачу. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, яка спадкоємцями не приймалась. 02.09.2016 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М., заведена спадкова справа № 18/2016, виділена та накладена заборона відчуження на 5/12 частин квартири. Частки були визначені наступним чином: 5/12 частин - за [PERSON] , яка склалася з 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності і 1/12 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, власником яких стала [PERSON] та 7/12 - за [PERSON] . Тобто, в один день, а саме: 02.09.2016 року нотаріусом була заведена спадкова справа, на підставі якої [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12, виділено 5/12 частин квартири, укладений договір довічного утримання та накладена заборона відчуження. [INFO] [PERSON] помер. Останні роки свого життя померлий характеризувався негативно, провокував конфлікти із сім`єю позивача, який все своє життя мешкає у спірній двокімнатній квартирі, має дружину та доньку, які разом із позивачем живуть у цій квартирі, будь-якого іншого нерухомого майна не мають. Позивач вважає Договір довічного утримання від 02.09.2016 року недійсним, оскільки з пунктів 12-13 Договору слідує, що предметом відчуження, зберігання та підтримання в належному стані є вся квартира, проте відсутні будь-які відомості конкретно визначеної тієї частки, у якій відчужувач мав право проживати, проте, як зазначено вище, 02.09.2016 року нотаріус за результатами виділу часток квартири виділила у власність [PERSON] 5/12 частин квартири, а позивачу - 7/12 частин квартири. Таким чином, позивач вважає, що зазначення у Договорі довічного утримання конкретно визначеної частини помешкання/квартири, в якій відчужувач мав право проживати, - є імперативною нормою, що не була дотримана при укладенні спірного Договору, ураховуючи, що між співвласниками не було досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою. Таким чином, позивач вважає, що Договір довічного утримання міг укладатися та посвідчуватися лише після встановлення порядку користування квартирою або виділення у натурі частки із майна, що дало б змогу у тексі Договору зазначити конкретно визначену частину помешкання/кімнати, а сам Договір у такому випадку підлягав би виконанню. Також позивач вважає, що однією з підстав недійсності Договору довічного утримання є неможливість його виконання після смерті відчужувача, оскільки при посвідченні Договору першочергово не була визначена кімната/помешкання, у якій відчужувач [PERSON] мав право проживати, шляхом встановлення порядку користування приміщенням квартири та/або виділу у натурі часки. Крім того, позивачем зауважено, що відповідач [PERSON] не здійснювала поховання [PERSON] , та передбачене Договором утримання відчужувача у розмірі 500,00 грн. на місяць не забезпечувало необхідний рівень утримання, а також відповідачем у порушення п. 13 Договору не здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка не погашена з огляду на те, що особові рахунки не розподілені. Таким чином, позивач вважає, що спірний Договір довічного утримання вже початково не створював юридичних наслідків в силу неможливості його виконання з моменту укладення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання та про визнання недійсним заповіту - роз`єднано в самостійні провадження. Виділено в самостійне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, залишивши номер справи 755/18130/19 (Провадження № 2/755/6769/19). Виділено в самостійне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна про визнання недійсним заповіту, якому присвоєно № 755/18208/19 (Провадження № 2/755/6794/19). (а.с. 31-32) 12.11.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання. (а.с. 33-36) Постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду. (а.с. 96-97) 03.02.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, ураховуючи, що вартість частки нерухомості, яка відчужена за оспорюваним Договором, становить 149 320,00 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. (а.с. 149-152) 02.03.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про витребування додаткових доказів, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, - залишено без задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористались процесуальним правом подачі відзиву, а третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) А.М. - письмових пояснень на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 03.02.2020 строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10.11.1998 року, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, що також підтверджено Довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14.04.2019 р. (а.с. 119, 123). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 10.12.2011 року, актовий запис № 21220. (а.с. 125) За даними Висновку Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 27.06.2014 року, [PERSON] 10.06.2014 року звернувся із заявою з приводу протиправних дій з боку громадянина [PERSON] та його співмешканки, які нібито завдають фізичного болю та вимагають гроші. За наслідками проведеної перевірки працівниками міліції, за відсутності у квартирі [ADDRESS] скаржника [PERSON] , опитано [PERSON] , його співмешканку [PERSON] та мешканців будинку, не зазначивши їх прізвища та адреси проживання, та зроблено висновки про негативну характеристику скаржника [PERSON] (а.с. 128) 02.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON] , укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою А.М., реєстровий № 1244, за умовами якого відчужувач [PERSON] передав у власність набувачеві [PERSON] 5/12 частини квартири [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього Договору. Вказана квартира складається з двох кімнат, загальною площею - 52,8 кв.м., у тому числі жилою площею - 29,3 кв.м. (а.с. 126-128) Згідно п. 2 Договору, відчужувана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , та належить йому: 1/3 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10.11.1998 року, 1/12 частина квартири належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, виданого приватним нотаріусом Анцифєровою А.М. за реєстровим № 1242. Згідно п. 5 Договору, [PERSON] гарантував, що на момент укладання цього Договору вказана квартира нікому не продана, не подарована, іншим чином не відчужена. Треті особи не мають жодних прав на квартиру. Пунктом 6 Договору, відчужувач заявляє, що в належній йому квартирі, що відчужується, відсутні малолітні та неповнолітні члени його сім'ї, які проживають з ним та мають право на користування цим житлом згідно вимог ст. 405 ЦК України. Заява відчужувача, викладена у пункті 6 Договору від 02.09.2016 року, відповідає дійсності, оскільки онука відчужувача, [PERSON] , 2005 року народження, зареєстрована у квартирі [ADDRESS] - з 28.03.2019 року, що підтверджено Довідкою про реєстрацію місця проживання. (а.с. 129, 130) Відповідно до ч. 1 ст. 749 Цивільного кодексу України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно п. 7 Договору, набувач [PERSON] , зобов`язалась довічно утримувати [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу способом, вказаним в п. 8 Договору. Крім вищезазначеної суми, набувач зобов`язаний щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги за квартиру у строки, встановлені відповідними Договорами про надання таких послуг. У випадку зміни тарифів на комунальні послуги відчужувач зобов`язаний письмово повідомити про це набувача протягом 5 днів з дня оримання ним квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення набувача про зміну тарифів набувач не несе відповідальності за виникнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг. Набувач зобов`язана здійснити поховання відчужувача після його смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини. Згідно п. 10 Договору, вічужувач свідчить, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов Договору. Згідно п. 12, 13 Договору, набувач гарантує, що відчужувач залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі. Відчужувач не має права вселяти та реєструвати в квартиру інших осіб. Істотними умовами Договору вважатимуться вчасна оплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі. 06.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою А.М. також повідомлено [PERSON] , як спадкоємцеві за заповітом та за законом, про заведення спадкової справи № 18/2016 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 120-122) Листом КК «Центр комунальних послуг» від 20.04.2017 року [PERSON] повідомлено, що оскільки не надано документів, що підтверджують виділену в натурі частку із загального майна, Концерн не має правових підстав здійснювати розподіл особового рахунку за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 132-133) Кім того, в матеріалах справи наявні квитанції щодо оплати житлово-комунальних послуг та щодо наявної заборгованості за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 134-139) [INFO] відчужувач вищезазначеної квартири [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в м. Києві. (а.с. 124) 13.02.2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова (Баранець) Алла Миколаївна, [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання. (а.с. 51-54) Так, рішенням суду встановлено, що між позивачем та третьою особою у справі [PERSON] , як співвласниками квартири [ADDRESS] визначені частки у власності спільного нерухомого майна, тому відчуженням [PERSON] належної йому частки у спірній квартирі шляхом укладання договору довічного утримання не були порушені вимоги ст.ст. 369, 747 ЦК України, у зв`язку з чим суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, вважає, що позов є безпідставним, тому задоволенню не підлягає. Постановою Київського апеляційного суду від 24.10.2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року змінено в частині правового обґрунтування, залишивши рішення без змін. (а.с. 55-57) Так, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки [PERSON] передав [PERSON] за договором довічного утримання майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, відсутність згоди позивача на укладання такого договору не вимагається. Як власник 5\\12 частин квартири [PERSON] скористався своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклав договір довічного утримання, передавши свою частку квартири у власність [PERSON] , яка взамін зобов`язалася здійснювати утримання [PERSON] . Укладення договору довічного утримання було абсолютним правом [PERSON] вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю. При цьому згоди співвласника на укладання договору довічного утримання закон не вимагає, тому право позивача при цьому порушено не було. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 24.10.2019 року, зокрема, щодо факту визначення між співвласниками квартири [ADDRESS] : [PERSON] і [PERSON] , часток у власності спільного нерухомого майна, тому відчуженням [PERSON] належної йому частки у спірній квартирі шляхом укладання договору довічного утримання не були порушені вимоги ст.ст. 369, 747 ЦК України. Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно роз`яснень, наведених у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є вимоги позивача [PERSON] , як співвласника квартири, що є об`єктом Договору довічного утримання від 02.09.2016 року, про визнання недійсним Договору довічного утримання від 02.09.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М., вказуючи на те, що Договір довічного утримання міг укладатися та посвідчуватися лише після встановлення порядку користування квартирою або виділення у натурі частки із майна, що дало б змогу у тексі Договору зазначити конкретно визначену частину помешкання/кімнати, а сам Договір у такому випадку підлягав би виконанню. Також позивач вважає, що однією з підстав недійсності Договору довічного утримання є неможливість його виконання після смерті відчужувача, оскільки при посвідченні Договору першочергово не була визначена кімната/помешкання, у якій відчужувач [PERSON] мав право проживати, шляхом встановлення порядку користування приміщенням квартири та/або виділу у натурі часки. Крім того, позивачем зауважено, що відповідач [PERSON] не здійснювала поховання [PERSON] , та передбачене Договором утримання відчужувача у розмірі 500,00 грн. на місяць не забезпечувало необхідний рівень утримання, а також відповідачем у порушення п. 13 Договору не здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка не погашена з огляду на те, що особові рахунки не розподілені. Таким чином, позивач вважає, що спірний Договір довічного утримання вже початково не створював юридичних наслідків в силу неможливості його виконання з моменту укладення. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору довічного утримання від 02.09.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М., - оскільки відчужувачем [PERSON] на дотримання вимог статті 744 ЦК України відчужено за Договором довічного утримання у власність [PERSON] вже виділену частину квартири, а саме: 5/12 частин квартири [ADDRESS] , які на момент укладення Договору належали йому на праві власності, що також встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Тобто, відчужувач [PERSON] як власник 5/12 частин квартири скористався своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклав договір довічного утримання, передавши свою частку квартири у власність [PERSON] , яка взамін зобов`язалася здійснювати утримання [PERSON] . При цьому, Закон не зобов`язує власника на встановлення порядку користування спільною частковою власністю з іншими співвласниками нерухомого майна та/або на виділення в натурі належної йому на праві власності частини цієї власності задля подальшого розпорядження своєю власністю шляхом укладення, зокрема, Договору довічного утримання. Крім того, суд визнає необґрунтованими твердження позивача про недійсність Договору довічного утримання з підстав невиконання відповідачем [PERSON] обов`язку, передбаченого п. 7 Договору щодо грошового забезпечення відчужувача, оплати житлово-комунальних послуг, спожитих відчужувачем та поховання відчужувача [PERSON] , - оскільки невиконання або неналежне виконання зобов`язання має наслідком передбачену законом цивільно-правову відповідальність, однак не є підставою недійсності правочину. Крім того, сума щомісячного грошового утримання відчужувача, встановлена пунктом 7 Договором, яка, на думку позивача, не забезпечувала необхідний рівень утримання відчужувача, - була узгоджена сторонами в тому числі і самим відчужувачем при підписанні Договору довічного утримання, а незгода позивача-співвласника квартири, частина якої за цим Договором відчужена, із умовами Договору довічного утримання - не є підставою для визнання недійсним цього Договору. Крім того, припущення позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами, щодо недійсності спірного Договору в силу неможливості його виконання з моменту укладення, не можуть бути прийняті судом як підстава недійсності правочину. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного Договору довічного утримання, положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивача [PERSON] за наслідками укладення спірного Договору довічного утримання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed