Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 09 жовтня 2001 року, яким [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він народився 21 серпня 1987 року у батьків [PERSON] та [PERSON]. З моменту народження він з батьками проживав у [INFO], який належав його дідусю [PERSON]. Весь час проживання у будинку користувався житловою площею як член сімї власника. За життя дідусь [PERSON] стверджував, що після його смерті будинок дістанеться саме йому. Про те, що [PERSON] у 2001 році, коли позивачеві було 14 років, подарував спірний будинок своїй дочці [PERSON] він дізнався у 2013 році. Вважає, що спірним договором дарування від 09 жовтня 2001 року порушене його право користування житловою площею, на укладення цього договору не було отримано згоди органу опіки та піклування. На підставі ст. 48 ЦК України (1963 року), ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства» такий договір має бути визнаний недійсним. До судових засідань позивач не зявлявся, просив розглянути справу у його відсутність та за участі його представника. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Зазначив, що факт проживання позивача на час укладення спірного договору у будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі підтверджується актом КСН «Жемчужний», поясненнями свідків тощо. Стверджував, що спірний договір дарування від 09 жовтня 2001 року укладений між [PERSON] та [PERSON] у порушення ст. 48 ЦК України (1963 року), так як не відповідає Конвенції ООН про права дитини, ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, зазначаючи, що права позивача спірним договором порушені не були, він не мав права користування спірним жилим будинком. Вказувала, що з народження позивач був зареєстрований та проживав за адресою його матері [PERSON]. Представник відповідачки адвокат [PERSON] проти позову заперечував. Підтримав позицію відповідачки щодо того, що позивач у спірному будинку на 2001 рік не проживав, права користування ним не набув. Навіть при наявності у позивача права користування цим будинком, договір дарування відповідає вимогам закону, так як тільки з 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст.12 якого для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Третя особа [PERSON] позов підтримала, пояснила, що позивач [PERSON] її син. Будучи допитана як свідок, наполягала, що вона разом з чоловіком [PERSON], який помер 08 липня 2013 року, та сином [PERSON] проживали в спірному будинку як члени сімї власника [PERSON] При чину реєстрації сина за адресою: [ADDRESS], пояснювати не стала. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] при розгляді справи покладалася на розсуд суду. Зазначила, що [PERSON] є сином [PERSON], після його смерті прийняв спадщину. Обставини проживання у спірному будинку ні їй, ні її довірителю невідомі. Вислухавши сторони та їх представників, третіх осіб та представників, вивчивши письмові докази, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 09 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] будинок 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі (ас.46-52). На момент укладання договору у будинку були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (ас.53-55). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2009 року договір дарування від 09 жовтня 2001 року визнаний недійсним в частині дарування ? частки домоволодіння, визнано за [PERSON] право власності на ? частку домоволодіння 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполя у порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 17 червня 2000 року (ас.10-11). Згідно з положеннями ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. На підтвердження того факту, що позивач [PERSON], будучи у 2001 році неповнолітнім, мав право користування спірним будинком, суду була надана довідка КСН «Жемчужний» № 81 від 30 жовтня 2010 року, згідно з якою [PERSON], який помер 08 липня 2013 року, до дня смерті був зареєстрований за адресою: [INFO] у належній йому частині домоволодіння; фактично проживав із сімєю (дружина, син); така довідка надана на підставі домової книги та акту за підписом трьох сусідів (ас. 12). У акті від 29 жовтня 2014 року зазначено, що свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стверджують, що [PERSON] фактично до моменту смерті (08.07.2013) проживав за адресою: [INFO] разом із сімєю: дружина [PERSON] та син [PERSON], з 1987 року. У акті також зазначено, що інші особи з [PERSON] не проживали, тоді як сторонами не оспорювався той факт, що у цьому будинку постійно проживали та були власниками до своєї смерті [PERSON] (померла 17 червня 2000 року) та [PERSON] (помер 03 лютого 2004 року). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначав, що він знайомий із сімєю [PERSON]. Загальними фразами стверджував, що у спірному будинку проживав [PERSON] із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Сторони не заперечували, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] ніколи не були зареєстрованими у спірному будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі. Надані стороною позивача документи та пояснення свідків не містять переконливих доказів того, що на жовтень 2001 року позивач [PERSON] постійно проживав у [INFO] та набув право користування ним як член сімї власника. Не зважаючи на такий висновок, суд вважає необхідним звернути увагу на наступні положення законодавства України, яке діяло на час укладення спірного договору дарування від 09 жовтня 2001 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 48 ЦК УРСР\~(чинного на час укладення договору дарування) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. \~\~Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства», який набув чинності 06 червня 2001 року,\~регулює\~право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є тільки право на користування житлом. 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке\~або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується. Оскільки спірний договір дарування будинку між [PERSON] та [PERSON] було укладено 09 жовтня 2001 року, підстави для визнання цього договору недійсним у звязку з порушенням прав неповнолітньої дитини немає. За наведених судом підстав позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Як на обґрунтування позовних вимог позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15. Суд вважає, що правова позиція, викладена у цій Постанові, не може бути застосована при вирішенні позову [PERSON], так як предметом спору у справі, яку переглядав Верховний Суд України, був договір іпотеки від 16 серпня 2012 року, тобто договір, який був укладений на час дії Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Під час судових дебатів представник позивача крім іншого зазначив, що спірний договір дарування не відповідає вимогам ст. 717 ЦК України. З огляду на таку заяву представника позивача суд вважає необхідним зауважити, що така підстава для визнання договору дарування не дійсним не була предметом позову [PERSON], згідно зі ст.193 ЦПК України у судових дебатах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені у судовому засіданні, під час судових дебатів не можна збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Також суд зазначає, що ст. 717 ЦК України набула чинності 01 січня 2004 року, тобто після укладення спірного договору. Через те, що суд прийшов до висновку, що оспорюваним договором дарування права позивача порушені не були, то питання поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права обговоренню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed