Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова із позовом до прокуратури Харківської області, третя особа прокурор прокуратури Харківської області Крупка А.А. про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що в період з 2016 року по 2019 року він в порядку ст.214 КПК України неодноразово звертався до відповідача із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, однак прокурор Крупка А.А. безпідставно трактуючи ст.214 КПК України умисно не вносив його повідомлення про кримінальні правопорушення в ЄРДР, у зв`язку з чим позивач повинен був витрачати свій час та оскаржувати бездіяльність службової особи відповідача [PERSON] у судовому порядку. За результатами розгляду скарг на бездіяльність уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР районними судами Харкова у період з 2016 по 2019 року постановлялись ухвали, якими зобов`язали компетентних осіб відповідного правоохоронного органу внести відомості про кримінальне правопорушення, які викладені заявах позивача. Своє право на відшкодування моральної шкоди визначає тим, що він, як інвалід 2 групи, людина похилого віку, онкохворий, повинен був протягом тривалого часу звертатись до суду із скаргами на бездіяльність прокурора Крупки, при цьому порушення закону не було припинено, у зв`язку з чим він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності і як наслідок було порушено його психологічне благополуччя. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 08.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 24.03.2021 року за вх.№14888 від представника Харківської обласної прокуратури Крупської К.М., що діє на підставі довіреності від 04.01.2021 року №05/-83-14 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з урахуванням того, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб прокуратури сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, і відповідно не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача на постанови слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як про це стверджує позивач. Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР, а також скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій слідчого, прокурора та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Представник відповідача посилається на те, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, які він міг зазнати, у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від 04.06.2021 року №05-2-83-14, заперечувала проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з`явилась. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03.11.2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність прокуратури Харківської області та зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відомості за його заявою від 25.10.2016 року до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04.04.2016 року зобов`язано прокуратуру Харківської області внести відомості про кримінальне за обставинами, викладеними у заяві [PERSON] від 12.03.2016 року до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 22.01.2018 року зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відомості за заявою позивача від 05.12.2017 року до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26.01.2018 року зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відповідні відомості за заявою [PERSON] від 15.12.2017 року до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 29.08.2018 року зобов`язано уповноважених осіб прокуратури Харківської області внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 25.06.2018 року. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 02.09.2019 року зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відомості до ЄРДР за заявою від 20.08.2019 року. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 19.09.2019 року зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відповідні відомості за заявою [PERSON] від 11.09.2019 року до ЄРДР. Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 15.01.2018 року відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження за дисциплінарною скаргою [PERSON] про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора організаційно-методичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області. Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.08.2018 року на підставі ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова розпочато досудове розслідування відповідно до заяви [PERSON] від 02.04.2018 року за №42018220000000955. Матеріали справи містять також копії квитанції про понесені витрати на проведення медичних обстежень та виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 19.09.2020 року та 30.03.2020 року з діагнозом : «частковий гемофтальм, регматогенна локальне відшарування сітківки (за данними УЗД), незріла катаракта лівого ока, незріла катаракта правого ока. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України\~загальними\~засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 1, 3\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та\~суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду\~за захистом своїх прав визначений\~статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання\~права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка\~порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовFязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями\~1166,\~1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК\~України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини\~першої\~ статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої\~статті 1176 ЦК України. За приписами частини шостої\~статті 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури\~або\~суду,\~відшкодовується на загальних\~підставах. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти\~лише на підставі, в межах повноважень\~та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174\~ЦК України\~відповідно. Згідно зі\~статтею 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або\~орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1174\~ЦК України\~шкода, завдана посадовими або службовими особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їхніх дій. До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією\~і законодавством України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої\~статті 2\~Закону\~України\~«Про порядок\~відшкодування\~шкоди,\~завданої\~громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів\~досудового\~розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Положеннями частин першої третьої\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з перелічених у частині 2\~статті 23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, прокуратурою Харківської області, не вчинено. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Суд доходить до висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями прокуратури Харківської області. Правовідносини, що склалися між позивачем [PERSON] та відповідачем прокуратурою Харківської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно з положеннями частини 3\~статті 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим\~КПК України. Відповідні скарги [PERSON] розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень\~Кримінального процесуального кодексу України, а питання правомірності дій посадових осіб прокуратури Харківської області взагалі судом не розглядалося, оскільки за частиною 2 статті 307 КПК України\~це не входить до повноважень слідчого судді. Отже, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303,\~307 КПК України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Вказані ухвали слідчого судді відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вони не підлягають оскарженню відповідно до ст. ст.\~307,\~309 КПК України. Такі ухвали є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією\~та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину і відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Матеріали справи\~не містять доказів на підтвердження факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб прокуратури Харківської області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Для наявності\~підстав\~для\~зобов`язання\~відшкодувати\~шкоду\~відповідно до\~вимог\~ статті 1174 ЦК України\~потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому\~шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей\~1167,\~1174 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої. Метою оскарження [PERSON] бездіяльності прокуратури Харківської області у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності та незгода з прийнятими процесуальними рішеннями. Зазначене не є безумовним доказом неправомірних дій або бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України. Сам факт задоволення судом скарги [PERSON] не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20). Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора , яка згідно з ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 9\~Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх\~тривалості, можливості відновлення\~тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що, наданий позивачем розрахунок моральної шкоди, зроблений ним на підставі рекомендацій щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням критеріїв глибини та тривалості психологічних страждань, достатньо не обґрунтуваний: суд не вбачає підтверджень того, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем та дорівнює 1\~133\~520 грн грн є достатнім для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань. З урахуванням викладеного, позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надав належних, допустимих та достовірних доказів про спричинення йому моральної шкоди, не довів протиправності у діях (бездіяльності) її заподіювачів, не довів наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями (бездіяльністю). Приймаючи рішення cуд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, щодо рішень судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Суд розглянувши справу в межах заявлених заявником вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.7\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України .

Outcome: dismissed