Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради та [PERSON]Є про визнання права власності на частину довомоволодіння. Свій позов мотивує тим, що вона та [PERSON] перебували у шлюбі. Під час шлюбу вони придбали будинок, що знаходиться за адресою: м. Канів вул. Мучуріна, 9. Після розлучення будинок був розділений по ? частині кожному. [PERSON] поживши певний час у спільному будинку, вирішив залишити свою частину будинку позивачці та дітям. Протягом тривалого терміну ( більше 25 років) усім будинком користувалася вона сама, вважаючи весь будинок своєю власністю. Протягом цього часу вона здійснила капітальний ремонт будинку, провела отоплення. При оформленні всіх дозвільних документів ніхто не вимагав згоди [PERSON] У грудні 2015 року після тяжкої хвороби вирішила скласти договір дарування на дітей та під час оформлення документів дізналася, що власником ? частини будинку так і залишився [PERSON] Почавши шукати [PERSON] позивачу стало відомо, що [PERSON] помер 26 травня 2004 року. Так, як протягом 25 років позивач фактично володіла частиною будинку, що належала [PERSON], відкрито користуюся нею, а тому просила суд визнати за нею право власності на частину будинку, що належала [PERSON] Власник майна з 1989 року не заявляв про своє право, тобто фактично відмовився від цього майна. Позивач в судове засідання не зявилася, але на адресу суду надала заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, та пояснила, що відповідач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] отримала частково у вигляді земельної ділянки. Тоді як спірний будинок [PERSON] у спадщину не отримала, протягом багатьох років не проявляла до нього жодного інтересу. Вона взагалі не сповістила про смерть [PERSON], без дітей [PERSON], спадкоємців першої черги, оформила спадщину. Представник відповідача виконавчого комітету Канівської міської ради повідомила суду, що даний будинок на обліку як безхазяйний не перебував, міська ради ніколи не вважала його своєю власністю, а тому вирішення справи поклала на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіслала суду повідомлення про розгляд справи за її відсутності та просила відмовити у задоволенні позову. Заперечень або ж інших пояснень з даного приводу відповідач суду не надала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Будинок № 9 по вулиці Мічуріна в м. Каневі Черкаської області належить [PERSON] Євлампієвичу та [PERSON] з 1973 року. Відповідно до довідки від 18 грудня 2015 року, складеної в присутності та зі слів сусідів протягом 25 років [PERSON] у даному будинку не проживає, ніколи не навідувався та не слідкував за своїм майном. Догляд за всім домоволодінням, а також його утриманням здійснює [PERSON] протягом цих років нею було здійснено ремонт всього будинку, його переобладнання, будівництво нових господарських споруд. Відповідно до домової книги в будинку не був зареєстрований [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 та ч.1 ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Таким чином , суд вважає , що позивачка була співвласником будинку з [PERSON] до 24 травня 2004 року. Право власності [PERSON] припинилося в день його смерті і з цього часу позивачка стала добросовісно, відкрито володіти чужим майном більше 10 років , а саме з 24 травня 2004 року по даний час . Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Аналізуючи норми права, суд приходить до висновку, що отримати спадщину у повному обсязі або частково це право спадкоємця, а тому можна зробити висновок, що відповідач [PERSON] з 2006 року не виявила бажання отримати частину спірного будинку та не являється його власником на даний момент. Відповідно до ст 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відмови власника від права власності; припинення юридичної особи чи смерті власника. Ч. 1 ст 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. [PERSON] фактично відмовився від права власності на частину спірного будинку. Право власності припинилося із його смертю. Тоді як [PERSON] не отримала її у спадину та не оформила право власності у визначений законом спосіб. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, як слідує з норми закону та наведених роз'яснень добросовісне заволодіння має бути саме чужим майном. Суд, оцінивши наявні у справі докази за за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] відкрито ним володіла чужим майном , а саме ? будинку померлого з 24 травня 2004 року , тобто більше 10 років. Відповіднодо ст.. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів : Виконавчого комітету Канівської міської ради та [PERSON] судовий збір в сумі 551,20 грн. на користь держави ,в рівних долях. На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст..328, 344, 1217, 1268 ЦК України, суд ,-

Outcome: approved