Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заставнівського районного суду Чернівецької області із вищевказаною позовною заявою в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143к від 13.07.2016 про звільнення кабельника-спаювальника 5 розряду [PERSON] , поновити його на вказаній посаді з 16.07.2016, стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2016 по 08.10.2018 в сумі 48629 та стягнути за час вимушеного прогулу з 09.10.2018 по дату ухвалення рішення за виключенням часу поновлення судом [PERSON] на роботі з 22.07.2019, суму обраховану в день ухвалення судового рішення. Також позивач просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. В подальшому позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог та подав суду позовну заяву в новій редакції відповідно до вимог якої просив суд стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за період мобілізації та за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2016 по 22.07.2019 в сумі 63201,12 гривень, а також просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. На обґрунтування\~зазначених позовних\~вимог позивач\~посилався на те, що 17 серпня 2006 року відповідно до наказу № 56к він був прийнятий на роботу на посаду електромонтера ЧФ ПАТ «Укртелеком», де пропрацював до березня 2015 року. 01 березня 2015 року він був мобілізований в Збройні Сили України, де приймав участь у війні проти Росії. 09 квітня 2016 року він звільнився з армії та продовжив роботу на зазначеному вище підприємстві де рахувався весь період служби в збройних силах України. В липні 2016 року він прийняв\~рішення йти на службу в Збройні Сили України за контрактом, про це 10.07.2016 він повідомив свого керівника [PERSON] , начальника станційно-лінійної дільниці № 2 м. Заставни, який в свою чергу дав на це згоду. 14 липня 2016 року підписавши контракт він був прийнятий на військову службу та в цей день виїхав до військової частини. Після звільнення з армії він пішов на своє підприємство, щоб повідомити про своє повернення та продовження роботи. На підприємстві йому повідомили, що відповідно до наказу № 143к від 13.07.2016 року ЧФ ПАТ «Укртелекому» його було звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку з призовом на військову службу за контрактом та за його заявою від 13.07.2016 року, без збереження займаної посади та середньомісячної заробітної плати. Вважає, що посадові особи Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» грубо проігнорували вимоги закону, незважаючи на отримане повідомлення військового комісару [INFO] від 13.07.2016 року за № 969. Зазначає, що він не міг знати про своє звільнення з роботи та отримати повідомлення про звільнення, яке було направлене йому поштою 13.07.2016 року, так як з 14.07.2016 року він перебував вже у військовій частині та проходив військову службу. Жодних заяв по своє звільнення він не писав. Сума яку відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити йому за період мобілізації та за час вимушеного прогулу з 13.07.2016 року по 22.07.2019 року, час поновлення на роботі (36 місяців та 8 днів становить 63201,12 коп. (84,72 х 20,5 х 36+677,76). В зв`язку з тим, що при його звільненні відповідачем було допущено порушення діючого трудового законодавства, тому такими діями йому була завдана моральна шкода, що виражається у тому, що він отримав душевні страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача. Спричинену відповідачем моральну шкоду він оцінює в розмірі 50 000 гривень, які просить стягнути. Представником відповідачів до суду надано відзив на позовну заяву, виходячи зі змісту якого представником повністю заперечено позовні вимоги та зазначено, що останні не підлягають задоволенню. Вважає, що дії відповідачів по звільненню позивача відповідали вимогам закону та не порушували трудових прав та інтересів [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з врахуванням уточненої позовної заяви. Свої доводи обґрунтували вимогами, що містяться в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Повністю підтримав доводи викладені в ньому. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні було встановлено наступні фактичні дані та обставини справи. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] 17.08.2006 року, відповідно до наказу №56/К, прийнятий на роботу на посаду електромонтера Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком», а наказом №909-К від 31.10.2014 року переведений з 01.11.2014 року на посаду кабельника-спаювальника 5 розряду, що підтверджується копією трудової книжки. Як вбачається з копії повідомлення Заставнівського районного військового комісаріату Чернівецької області №969 від 13.07.2016 року, начальника Заставнівського відділення ПАТ «Укртелеком» повідомлено про те, що відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України №352 від 21.03.2002 року «Про затвердження Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом»\~ [PERSON] призивається на військову службу за контрактом з 13.07.2016 року. Згідно з вимогами\~ст.119 КЗпПУ\~забезпечити збереження за ним місця роботи (посади), а також середнього заробітку. При цьому, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 13.07.2016 року на ім`я директора Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу (контракт) згідно п.3\~ст.36 КЗпПУ. Відповідно до наказу Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143К від 13.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту), позивача [PERSON] звільнено 13.07.2016 року з посади кабельника-спаювальника 5 розряду у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3\~ст.36 КЗпПУ). Підставами для звільнення були заява позивача та повідомлення Заставнівського РВК від 13.07.2016 року №969. Як вбачається з журналу обліку трудових книжок та вкладників до них, 13.07.2016 [PERSON] отримав трудову книжку, що підтверджується його власним підписом. Згідно з копією військового квитка та з повідомлення Заставнівського районного військового комісаріату Чернівецької області №34 від 17.01.2019 року, військовозобов`язаний [PERSON] прийнятий на військову службу за контрактом з 14.07.2016 року та звільнений з військової служби за контрактом 08.10.2018 року. Приймав безпосередню участь в проведенні АТО на території Луганської та Донецької областей в період з 21.08.2016 року по 11.01.2017 року, з 25.01.2017 року по 09.10.2017 року, з 27.01.2018 року по 02.03.2018 року. Відповідно до\~ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 17.10.2018 року позивач звернувся до управління Держпраці у Чернівецькій області на неправомірні дії посадових осіб Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» в частині звільнення його з роботи на підставі п.3\~ст.36 КЗпПУ\~у зв`язку з призовом його на військову службу за контрактом. 20.11.2018 року управлінням Держпраці в Чернівецькій області за результатами проведення інспекційного відвідування Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» встановлено, що його звільнення із займаної посади в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на підставі п.3 ч.1\~ст.36 КЗпПУ\~здійснено із порушенням ч.3\~ст.119 КЗпПУ. Ухвалою суду від 13.11.2019 позивачу [PERSON] поновлено строк для звернення до суду з даним позовом. Згідно з п.3 ч.1\~ст.36 КЗпПУ, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої\~статті 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих Законів. Згідно з ч.2 ст.2, ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою\~статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті\~51, частиною п`ятою статті\~53, частиною третьою статті\~57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою\~статті 119 КЗпП України\~надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Згідно з ч.2\~ст. 235 КЗпП України,\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідно до принципу диспозитивності, який регламентовано вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В оновленій редакції позовної заяви позивач [PERSON] самостійно виключив позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про своє звільнення від 13.07.2016 №143К, а також виключив вимогу про поновлення його на роботі. Тобто, позивач [PERSON] відмовився від даних позовних вимог. Таким чином, вказаний наказ зберігає свою чинність та є законним, оскільки протилежне не доведено в передбачений законом спосіб. Саме тому, вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки за змістом\~ст.235 КЗпП України,\~рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається одночасно при винесенні рішення про поновлення на роботі. Все вищевикладене дає право суду зробити висновок про те, що вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого законного відображення, дії відповідачів, які стосувалися звільнення останнього відбувались в рамках закону, а тому підстав для задоволення позову в цій частині не має. Вимоги позивача є необґрунтованими та таким, що не базуються на нормах закону. Також суд зазначає, що моральну шкоду, яку було спричинено внаслідок дій відповідачів з врахуванням перенесених душевних страждань позивач оцінює в розмірі 50 000 гривень. Згідно ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 1 ст.\~1167\~ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 9 цієї ж Постанови містить позицію, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Задовольняючи позов щодо стягнення моральної шкоди суд з`ясовує наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. У зв`язку з тим, що в судовому засіданні не було доведено незаконності в діях працівників відповідачів відносно позивача [PERSON] , його звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, а тому вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed