Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на житло. Мотивує заявлені вимоги тим, що він за свої кошти отримані від продажу спадщини організував придбання квартири, де покупцем виступив його син і 23.09.2000 року уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], поклавши підпис у договорі у нотаріуса, після чого зник. Розрахунок за придбану квартиру він проводив особисто та половину витрат нотаріуса по оформленню угоди. Під час придбання квартири він домовився з сином, що дана квартира до його смерті буде його житлом, і з 2000 року він до цього разу проживає в даній квартирі постійно та за даною адресою зареєстрований. За період часу з 2000 року ним було самовільно добудовано та введено в експлуатацію тамбур площею 3,20 кв.м. і проведено капітальний ремонт всього будинку. Відповідач деякий час перебував за кордоном, а повернувшись надав йому довіреність на продаж квартири [ADDRESS] за ціною та на умовах за його розсудом, яку в подальшому відізвав, пояснивши що має намір продати квартирі спірну та виїхати за кордон. Квартира [ADDRESS] є його місцем проживання, яке він купував на імя сина, але для власних потреб. Вважає, що він є справжнім власником спірного житла та його право власності порушено. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ним заявлені підтримав в повному обсязі, суду надав показання аналогічні обставинам зазначеним в позові; в подальшому через стан здоров»я в судове засідання не з»явився, надавши довіреність про захист його інтересів представникам. Зокрема, представник позивача [PERSON] підтримуючи позицію свого довірителя, також в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] були підтримані і представником [PERSON] Будучи допитаним в якості свідка (в порядку вимог ст.. 184 ЦПК України) [PERSON] пояснив, що спірну квартиру [ADDRESS] він придбав для сина відповідача по справі, за власні кошти і при цьому не заперечував, що при укладенні договору купівлі продажу він присутнім не був, була присутня його сестра, його син [PERSON] і покупці, фактично яких він сам віднайшов по об»яві. Пояснив, що в спірній наведеній квартирі він здійснив перепланування і при цьому не заперечував, що дійсно його син [PERSON] двічі надавав йому довіреність на право користування, розпорядження квартирою №3 в будинку №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці, так як останній виїздив за кордон. В поясненнях вказував, що має намір якщо буде визнано його право власності на дану квартиру розпорядитися нею на користь онука, сина його доньки від першого шлюбу. Пояснити яким чином без згоди власника квартири [ADDRESS] він зареєструвався в цій квартирі, пояснити не зміг, при цьому чітко вказував, що на момент його реєстрації в спірній квартирі власником її був відповідач [PERSON], а не [PERSON], [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що його батьками є позивач [PERSON] та [PERSON], однак, коли йому було 9 років батьки розлучилися, і батько ухилявся від надання матеріальної допомоги на його утримання. Після смерті його бабусі [PERSON], тітка батька переконала, щоб за кошти отримані від продажу спадку придбати для нього житло, і батько підшукав 1-ну квартиру загальною площею 27,80 кв.м., що складалася з коридору площею 2,50 кв.м., житлової кімнати 17,30 кв.м., кухні 8,00 кв.м., яка належала [PERSON], і його доньці [PERSON] 23.09.2000 року між ним та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], кошти продавцям та половину витрат за нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу він особисто передав. В той же день він відсвяткував примирення з батьком та подію придбання квартири, заніс в придбану квартиру свої особисті речі, постільну білизну, а батько надав ліжко та почав проживати в спірній квартирі будучи зареєстрованим в 2-х кімнатній квартирі, 1/3 частки якої належить йому, його сестрі та матері. 27.07.2001 року він виїхав за кордон, доручивши догляд та сплату комунальних послуг за спірною квартирою батькам та тітці. В квітні 2006 року він повернувся на деякий час і надав батьку довіреність нотаріально завірену для укладання від його імені договору купівлі-продажу спірної квартири та її переобладнання, визначивши своє відношення перед батьком позивачем до власності та розпорядився нею як власник. Позивач виконав його доручення частково, переобладнавши спірну квартиру, збільшивши загальну площу на 2,90 кв.м., а доручення про продаж не виконав. Після відбування за кордоном покарання з 2009 року по 2012 рік він повернувся в Україну і продовжував користуватися спірною квартирою, при цьому був зареєстрованим в квартирі матері. У квітні 2013 року він надав позивачу генеральну довіреність бути його представником, в тому числі в укладенні від його імені договору купівлі-продажу спірної квартири, після його він знову виїхав за кордон. Позивач дізнавшись, що він відбував покарання за кордоном змінив ставлення до нього та вирішив оформити його квартиру на свого онука не повертаючи йому коштів за квартиру, тому 04.03.2015 року він дізнавшись про такі наміри позивача відмінив свою генеральну довіреність від 11.04.2013 року, після чого позивач погрожував фізичною розправою, перестав впускати його у власну квартиру, відібрав належні йому правовстановлюючі документи на спірну квартиру та подав позов до суду, який вважає безпідставним та надуманим, оскільки видає його власність за свою власну квартиру, хоча він ніколи не відмовлявся від права власності на спірну квартиру. Вважає, що виникнення права власності на підставі набувальної давності повинно підтверджуватися у процесуальному порядку, передбаченому для встановлення фактів, що мають юридичне значення, а не в позовному провадженні, оскільки набувальна давність є юридичним фактом, а не правом. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у звязку зі спливом трирічного строку позовної давності або відмовити в повному обємі. Вищенаведені доводи в поясненнях відповідача були підтримані в судовому засіданні представником [PERSON], який просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Крім цього, [PERSON], будучи допитаним в якості свідка (в порядку вимог ст.. 184 ЦПК України) останній надав аналогічні покази вищенаведеним і пояснив, що як власник спірної квартири [ADDRESS], в 2005 році не надавав своєї згоди на реєстрацію батька позивача [PERSON] в цій квартирі, останній обманним шляхом там зареєструвався. З його згоди, як власника батько [PERSON] проживав в спірній квартирі, гроші на придбання якої, частину дійсно надав батько з сестрою, а іншу частині надала його мати; не заперечував в наданих суду показах, що перед його від»їздом він надавав батькові довіреності на право користування і розпорядження квартирою №3 в будинку №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці, так як мав намір вказану квартиру продати. Означені вище показання свідка [PERSON] повністю узгоджуються з показами свідка [PERSON] Н,В., яка пояснила, що частину грошей на придбання сину квартири [ADDRESS] надала вона, а частині дав його батько з яким вона розлучена і який не сплачував дитині, відповідачу аліменти. Пояснила, що ініціатором придбання для сина квартири був саме [PERSON], який станом на 2000 рік і в подальшому мав декілька власних квартир і мав де фактично проживати. Зазначила в поясненнях, що гроші були передані продавцям перед оформленням у нотаріуса документів на квартиру, при чому як вона, так і [PERSON] були присутні з їх сином. Після купівлі квартири [ADDRESS] через деякий період син проживав в цій квартирі а згодом поїхав за кордон, при цьому на прохання [PERSON] залишив йому проживати в цій квартирі, роботи в ній ремонт, оформляти в зв»язку з цим документи, для чого залишив батькові довіреність та коли повертався із за кордону, то проживав як у неї, так і в своїй квартирі по [PERSON] м. Чернівці. При дачі показів чітко зазначила, що позивач без згоди сина, як власника спірної квартири зареєструвався в ній, бо мав намір без відома сина відчужити квартиру сину доньки від першого шлюбі. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], доповнення до пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] і доповнення до пояснення представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення; обєктивно дослідивши і оцінивши докази надані сторонами, в їх сукупності, в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом, належними доказами по справі, встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 14.06.1989 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.48). Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано 10.07.2001 року за адресою: м. Чернівці проспект Незалежності, 115/75 (а.с.53). З довідки №473 від 20.04.2015 року КЖРЕП №4 вбачається, що відповідач є співвласником квартири №75 м. Чернівці проспект Незалежності, 115 з [PERSON] та [PERSON] (а.с.54), що підтверджується також свідоцтвом про право власності на житло у відповідності до якого дана квартира належить всім співвласникам на праві спільної сумісної власності (а.с.55), а з технічного паспорта на квартиру№75 м. Чернівці проспект Незалежності, 115 в м. Чернівці вбачається, що квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею 28,20 кв.м. (а.с.56). 23.09.2000 року між [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №4835 (а.с.6-7), загальною площею 27,80 кв.м., що складалася з коридору площею 2,50 кв.м., житлової кімнати 17,30 кв.м., кухні 8,00 кв.м., що підтверджується планом квартири (а.с.62). Органом приватизації житла Управління по комунальніій власності [PERSON], [PERSON]\~\~шляхом\~\~безоплатної\~\~приватизації державного житлового фонду у власність\~\~було передано згідно розпорядження №7871 від 10.03.1994 року (а.с.51). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності (а.с.51). У відповідності до свідоцтва про одруження [PERSON] взяла після одруження прізвище чоловіка «Корогод» (а.с.52). Вказане узгоджується і з показаннями свідка [PERSON], який в засіданні пояснив, що саме він з донькою продавав квартиру [ADDRESS]; гроші за яку він частинами по домовленості з [PERSON] Пояснив, що йому достеменно було відомо про те, що вказана квартира була придбана сином останнього [PERSON], останньому він у нотаріуса передав документи на квартиру, а кому він передав фактично ключі не пам»ятав. Однак, при цьому, прояснив, що навіть і після відчуження квартири [ADDRESS] він в ній ще деякий час проживав, майже щодня приходив і згодом і аж до 2005 року з 2000 року він залишався зареєстрованим в цій квартирі, що підтвердив даними паспорту серії КР 124169 виданого Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області від 11.09. 1996 року та чому не звільнив спірну квартиру і виписатися з неї, пояснити не зміг. Вищенаведені показання узгоджуються і з показаннями свідка [PERSON] наданими в засіданні, який пояснив, що з народження проживав до 2004 року в будинку 47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці в квартирі № 1 та коли приходив до батьків бачив, що в квартирі 3 цього будинку проживає [PERSON] Чітко в показах зазначив, що йому не відомо хто власник квартири та чи зі згоди власника останній проживає в [INFO]. З копії паспорта позивача [PERSON] (серії КР 3754134 виданого 05.09.2002 року 1 м відділом ЧМВ УМВС України в Чернівецькій області) вбачається, що з 28.10.2005 року його місце проживання зареєстроване за адресою [INFO] (а.с.9-10, 176), а з довідки до акта огляду МСЕК Серія 10 ААА №331981 вбачається, що він є інвалідом ІІ групи довічно (а.с.17). Довідкою №363 від 05.03.2015 року КЖРЕП №5 (а.с.11) підтверджується, що місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за адресою [INFO] з 28.10.2005 року. Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації в довідці-характеристиці №3028 від 11.09.2000 року вказали, що квартира [ADDRESS] зареєстрована в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №80 під реєстровим №10553 стор.№386, власниками якої є [PERSON], [PERSON],складається з однієї кімнати, загальною площею 28,20 кв.м., житловою площею 17,30 кв.м. (а.с.50). Повідомленням Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №56 від 20.02.2015 року підтверджується той факт, що в квартирі №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці самовільно побудовано тамбур 3-1 площею 3,20 кв.м., наданий час загальна площа квартири складає 31,10 кв.м., в тому числі житловою (одна кімната) 16,90 кв.м. (а.с.8). Довіреністю, виданою 20.04.2006 року відповідач [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] продати за ціну та на умовах на його розсуд належну йому квартиру [ADDRESS] (а.с.57). Довіреністю, виданою 11.04.2013 року відповідач [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] подавати від його імені заяви, документи та одержувати належні йому будь-які документи; вести справи в суді з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому; продати за ціною та на умовах на його розсудом належну йому квартиру [ADDRESS] (а.с.14-15). З Витягів з Єдиного реєстру довіреностей вбачається, що дія довіреності була припинена (а.с.60). У відповідності до свідоцтва про зміну імені (а.с.12) відповідач [PERSON] змінив 21.10.2014 року прізвище на «Цимбалюк». Висновок за результатами розгляду матеріалів ЖЄО №2954 від 10.03.2015 року, підтверджує, що у позивача та відповідача станом на 06.03.205 року склалися неприязні стосунки (а.с.61). На запит суду Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №5 від 05.06.2015 року повідомили, що власником квартири№3 в будинку №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці є [PERSON], згідно ДКП АВН№814991 від 23.09.2000 року, підстави та документи для реєстрації громадянина [PERSON] (відношення до власника батько), [INFO] за даною адресою здані в Шевченківський РВ УДМС України в Чернівецькій області при оформленні форми №16 та отримані відмітки про реєстрацію, яка здійснена 28.10.2005 року (а.с.94), що підтверджується і повідомленням на адресу відповідача від 25.04.2015 року (а.с.99). Крім того, на запит суду приватний нотаріус [PERSON] повідомила, що квитанцію про оплату державного мита не може надати, оскільки законодавством не передбачалось (і не передбачається0 стягнення державного мита при вчиненні нотаріальних дій приватним нотаріусом. плата за вчинення нотаріальної дії приватними нотаріусами справляється на підставі ст.31 Закону України «Про нотаріат» за домовленістю сторін, згідно Указу президента України від 10.07.1998 року №762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій», її розмір не може бути меншим від розміру ставок державного омита, яке справляється державними нотаріусами за аналогічні нотаріальні дії. Розмір плати за посвідчення нею 23.09.2000 року договору купівлі-продажу квартири за реєстровим №4835, зазначений в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 23,00 грн., по 11,50 грн. від продавців та покупця та надала фотокопію запису в реєстрі нотаріальних дій щодо договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нею 23.09.2000 року за реєстровим №4835 (а.с.96, 97-98). З картки прописки форми 16 Шевченківського РВ в м. Чернівці Управління ДМС України в Чернівецькій області на [PERSON] вбачається, що позивач, являючись уродженцем [INFO] прибув з м. Вінниці 26.10.2005 року для проживання за адресою: квартира [INFO] та був зареєстрований за даною адресою 28.10.2005 року (а.с.127). Крім того, позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO] «А» в період з 05.12.2003 року по 22.03.2005 року як власник на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2003 року та був зареєстрований за даною адресою тільки один власник квартири, вибув на проживання за адресою [INFO] (а.с.230). Вказане спростовує доводи [PERSON] про те, що від добросовісно проживав в спірній квартирі одразу ж після її придбання 23.09. 2000 року, а отже узгоджуються з показами свідка [PERSON], який пояснив, що після вчинення купівлі продажу квартирі [ADDRESS] від ще до осені 2005 року залишався в ній зареєстрованим. Крім цього, вищенаведеними дослідженими доказами спростовуються доводи [PERSON] про те, що він після продажу наявних в нього попередніх квартир придбав квартиру [ADDRESS], що також свідчить про не добросовісність заволодіння чужим майном спірною квартирою і не безперервність\~\~володіння нею. Також вказані доводи позивача спростовуються і дослідженою довідкою Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №1167 від 21.04.2015 року, якою підтверджується той факт, що [PERSON] є власником квартири №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці згідно реєстрової книги та архівної справи на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та внесено в книгу за №80 сторінка 386, дата реєстрації 29.09.2000 року (а.с.102). Повідомленням Шевченківського РВ в м. Чернівці Управління державної міграційної служби у Чернівецькій області №73.10/2016 від 17.08.2015 року, підтверджено що позивач [PERSON] був зареєстрований 28.10.2005 року, його заява про реєстрацію була знищена в 2009 році ВГІРФО Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с.172), що підтверджено і повідомленням Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с.191). Доводи [PERSON] про те, що його син [PERSON] постійно перебував за кордоном в період з 2000 року по 2014р. і не приїздив на територію України спростовуються відповіддю на запит суду з Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України повідомленням №64/ц-1987 від 30.04.2015 року, та якою натомість підтверджено пояснення відповідача стосовно строків перебування його за кордоном та в Україні (а.с.206). Судом також встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] і належить квартира йому на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2000 року (а.с.6-7), даного фактично не заперечує і сам позивач, як в наданих суду поясненнях, так і показаннях його як свідка, який також підтвердив, що його син не надавав згоди, як власник, на його реєстрацію в квартирі №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці, а факт реєстрації [PERSON], що підтверджується\~\~ довідкою\~\~КЖРЕП №5\~\~від 05.03.2015 року (а.с.11). Вищенаведені докази досліджені судом в їх сукупності, на думку суду є спів мірними і з наступними правовідносинами. Статтею 328 ЦК України передбачено, що\~\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема\~\~із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно\~\~володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту\~\~ст.344 ЦК України та\~\~п. 9\~\~постанови\~\~№5 Пленуму\~\~Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ\~\~від 07 лютого 2014 року «Про судову\~\~практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна. Виходячи з наведеного і сукупності досліджених вище доказів по справі, показів свідків, судом установлено, що позивач [PERSON] володів квартирою №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці зі згоди власника цієї квартири його сина [PERSON], і це стверджується відповідно дослідженими довіреностями на ім.»я позивача, показами свідків [PERSON]В, [PERSON], суто як і показаннями самого [PERSON], допитаного в якості свідка, а отже суд не вбачає відкритості, добросовісності, тай дії, які вчиняв позивач свідчили про намір повернути річ власнику, і це вбачається з дій [PERSON] по здійсненню ремонту в спірній квартирі власника, перепланування квартири №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці, т.б. самочинного будівництва, а також дій, вчинених без згоди власника цієї квартири реєстрації [PERSON] в спірній квартирі. Законодавцем визначено, що однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. А, як було установлено в судовому засіданні і даного не заперечувалося самим [PERSON], він достеменно знав що володіє чужою річчю квартирою №3 домоволодіння №47 по вулиці З.Космодемянської в м. Чернівці, власником якої є його син і дане було підтверджено свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] і свідками [PERSON], [PERSON], останні до питання в порядку вимог ст.. 184 ЦПК Укураїни. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давності володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до\~\~п.13 постанови\~\~№5 Пленуму\~\~Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ\~\~від 07.02.2014 року «Про судову\~\~практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Отже, законодавцем визначено, що право власності належить до числа таких субєктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Тому, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.\~1 ст.\~344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу право власності чи речове право іншої особи. Крім того, нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує. Якщо будівля чи споруда не є обєктом нерухомості, прийнятому в експлуатацію, право на яке зареєстровано в установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо. Згідно з абз.\~3 ч.\~1 ст. 344 ЦК, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. З 3 серпня 2004 р. набрав чинності Закон України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який сформулював систему і порядок державної реєстрації прав на нерухомість, чим виконані вимоги ст. 182 ЦК. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (правові позиції ВССУ справа № 22-а-3682/10). Однак, матеріалами справи свідчать про те, що позивачу був відомий власник майна, спірної квартири; крім того судом установлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договір\~\~піднайму не укладався, доказів на вселення у спірну квартиру з передбачених законом підстав та законність проживання\~\~у ній\~\~ позивачем не представлено, підставою проживання в спірній квартирі є тільки та обставина, що позивач є батьком відповідача, і фактично проживав в спірній квартирі зі згоди (усної) відповідача, оскільки закон чітко визначає, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. Таким чином, позивач не довів, що він добросовісно заволодів чужим майном, як того вимагає\~\~розяснення у п. 9 постанови\~\~№5\~\~Пленуму\~\~Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ\~\~від 07.02.2014 року «Про судову\~\~практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки відповідач своїх речей з квартири не забирав, вважав себе власником, про що свідчить надання ним довіреностей на право вчиняти дії від йо імені позивачем, який визнавав право власності відповідача на спірну квартиру. Не спростовано\~\~позивачем також\~його \~право як квартиронаймача на проживання, а в подальшому на приватизацію спірної квартири. Що стосується заяви відповідача про відмову в позові внаслідок спливу строку позовної давності, то суд не приймає дане до уваги так як прийшов до висновку про відмову в позовних вимогах [PERSON] по суті їх пред»явлення. Крім того, відповідно до даних правовідносин законодавцем визначено, що перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння. Разом з тим, із загального правила ч.\~1 ст.\~344 ЦК законодавець встановив виключення. В силу ч. 3 цієї ж статті, перебіг строку щодо майна, яким заволоділа особа на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, починається на нерухоме майно через п'ятнадцять років, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності. Це повязано з тим, що в цей період майно може бути примусово витребувано законним володільцем в силу віндикаційного позову, а незаконне володіння не може бути визнано добросовісним. Це загальний строк в три роки. Зазначене вказує на те, що перебіг строку, необхідного для набуття права власності за давністю володіння, переривається вчиненням зі сторони володільця дій, які свідчать про визнання ним обовязку повернути майно (річ) власнику, а також предявленням до нього власником (або уповноваженою особою) позову про повернення майна. Після такого переривання давність володіння, якщо умови, необхідні для набуття права власності, знову є в наявності, починає текти заново і при цьому строк, який сплив до переривання, до нового строку давності володіння не зараховується. Окрім того, відмовляючи позивачу по суті заявлених позовних вимог визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, суд виходить крім наведеного також і з положення загального правила того що ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 р.). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК 2003 р.). Виключенням із цього загального правила є застосування норм нового ЦК відносно строків набувальної давності. Такі спеціальні положення в тому, що правила про набувальну давність поширюються також і на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК (п. 8 тих же Положень до нового ЦК). А, отже, за змістом наведеної норми в строк володіння позивачем майном, спірної квартири може бути зараховано тільки три роки, які минули станом на 1.01.2004 року, тобто з урахуванням викладеного на час предявлення позову не минуло десять років володіння останнім чужим майном, оскільки в цивільному законодавстві до 1.01.2004 р. взагалі був відсутній інститут набуття права власності за давністю володіння чужим майном, судова колегія погоджується з тлумаченням судом першої інстанції вимог п. 8 Перехідних положень ЦК У країни». Про аналогічне свідчать і правові позиції Верховного Суду України (справа № 22-а-3682) та Ззкрема, Верховний Суд України в Ухвалі від 10 червня 2009 року зазначає, що враховуючи положення ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Аналогічну позицію висловлював і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 22.01.2008 № 8/509-НМ: «Правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Всупереч вимогам ст.ст.60,131 ЦПК України, позивач не надав суду докази про правомочність набуття майна квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і\~ всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не грунтуються на законі і в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed