Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить розірвати договір про спільну діяльність від 10.02.2014 р., що укладено між з відповідачкою, [PERSON], стягнути з відповідачки штрафні санкції по договору про спільну діяльність, визнати право власності на нежитлову будівлю по вулиці Деміївська, 45-Б, літера К, у м. Києві, загальною площею 211,2 кв.м. за позивачем, стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що між позивачем та відповідачкою укладено договір про спільну діяльність від 10.02.2014 р. Розділом першим договору визначено, що предметом угоди є надання побутових послуг населенню шляхом об'єднання зусиль і майна позивача і відповідачки на відповідних правових підставах та умовах, що визначені договором. 10.02.2014 року позивач та відповідачка уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно якої було затверджено порядок та умови сплати Відповідачем та Позивачем внесків по Договору. Згідно пунктів 2,3,4 додаткової угоди позивач та відповідачка визначили, що «Вартість майнових внесків сторін для ведення спільної діяльності складає відповідно 120000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп. Вартість може бути збільшена або зменшена за погодженням Сторін та підписанням відповідних додаткових угод.». Позивач та відповідачка повинні сплатити свої внески у повному обсязі у строк до 01.11.2017 року. Позивач свої зобовязання по договору виконав у повному обсязі, а саме здійснив 100 % передачу у спільне користування сторін договору будівлю загальною вартістю 60000 грн. 00 коп. по вулиці Деміївська, 45-б у м. Києві, загальною площею 211,2 кв.м. Відповідачка в свою ж чергу не виконав жодного пункту договору та угоди до договору, не сплатила жодного платежу, фактично не приймає участі у спільному веденні господарської діяльності. Натомість відповідачка використовує частину нежитлової будівлі по вулиці Деміївська, 45-б у м. Києві для власних потреб не несучи при цьому жодних витрат по утриманню будівлі, мотивуючи це тим, що між нею та позивачем укладена угода про спільну діяльність без створення юридичної особи та на безоплатній основі, а позивач добровільно передав їй у користування частину вищевказаної нежитлової будівлі. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON], в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій зазначила, що визнає позовну заяву лише в частині розірвання договору про спільну діяльність від 10.02.2014 р., в решті позовних вимог просить відмовити. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], є власником нежитлової будівлі по вулиці Деміївська, 45-б у м. Києві, загальною площею 211,2 кв.м., яка була побудована ним господарським способом у 2001 році, що підтверджується Актом технічного огляду та технічним паспортом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст.12,13,76,81 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. За таких обставин, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 1ст. 141ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 1409 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Outcome: approved