Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Носівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] та якій належала 1/2 частина житлового будинку. Він подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак у нотаріальній конторі йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач у судове засідання не з'явився однак подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Носівської сільської ради у судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позов визнають повністю. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: [PERSON] померла [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно відповіді на запит Підгаєцької державної нотаріальної контори від 20.11.2014р. після смерті [PERSON], яка померла [INFO] заведена спадкова справа №90 за 2014р. за заявою сина померлої [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачатті за життя та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом та прийняв спадщину, подавши заяву у встановлений законом строк до нотаріальної контори. Однак, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що вбачається з листа Підгаєцької районної державної нотаріальної контори від 23.10.2014 року № 648/01-16. З довідки Підгаєцького РБТІ від 06.09.2014 року № 166 та записів у технічному паспорті на житловий будинок вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] в розмірі 1/2 частки. Також, у довідці Носівської сільської ради від 14.08.2014 року № 408 вказано, що житловий будинок по [ADDRESS] належить голові колгоспному двору [PERSON] по 1/2 частки та [PERSON] по 1/2 частки. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 120 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяв на час виникнення правовідносин, майно колгоспного двору належить членам на праві сумісної власності. Однак, правовстановлюючі документи на дане нерухоме майно співвласникам житлового будинку оформлені у встановленому законом порядку оформлені не були. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1964 році. У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно з пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року , не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Зокрема, за пунктом 10 цього переліку правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Проте, після завершення будівництва та за життя [PERSON] не отримала такого правовстановлюючого документа на житловий будинок. Крім того, чинним на той час законодавством не було встановлено порядку прийняття до експлуатації житлових будинків. Встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства та на момент смерті спадкодавця [INFO] спірний будинок був повністю збудований, і не є самочинним будівництвом у розумінні ст. 375 ЦК України, що підтверджено технічним паспортом. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, а у разі, коли відповідно до законодавства право власності на майно підлягає державній реєстрації, то з моменту його державної реєстрації. Проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок, оскільки відсутній акт про прийняття його до експлуатації. Так, пунктом 49 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 передбачено, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Відповідачем Носівської сільською радою не заперечуються доводи позивача щодо права власності спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку спірного житлового будинку. Зважаючи на вищезазначене суд приходить до переконання, що [PERSON] набула права власності на вищезазначене нерухоме майно. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] набула прав власності на спірний житловий будинок, тому до позивача перейшло таке право в порядку спадкування. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Враховуючи вищенаведені обставини та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушене право власності позивача, яке підлягає захисту, а позов до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON], яка померла [INFO]. На підставі наведеного,

Outcome: approved