Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач- [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10.10.2003, посилаючись на те, що відповідач у березні 2019 виїхала за межі України на заробітки, проживає в Катарі та повертатись не збирається, повідомила про своє бажання розлучитися, тому як має іншого чоловіка. Позивач зазначає, що дружина не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча має таку матеріальну можливість, не піклується про них, працює викладачем у приватній школі, отримує заробітну плату понад 3000 доларів. З урахуванням оплати всього необхідного для розвитку дитини, придбання продуктів, одягу, витрат на різні гуртки, які відвідують син і дочка , просить щомісяця стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. на кожну дитину до досягнення ними повнолітнього віку Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась згідно вимог ст. 128 ЦПК України, правом на подачу відзиву на позов не скористалася. Судові повідомлення та копія позову і доданих документів також направлялись на електронну адресу відповідача. Оголошення про виклик до суду розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2003, мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні відносини , спільного господарства не ведуть, разом не проживають, у березні 2019 відповідач виїхала до Держави Катар, мешкає в м. Доха до теперішнього часу, за твердженнями позивача повертатись не збирається, має іншого чоловіка. Позивачнаполягають на розірванні шлюбу, вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, відновлена бути не може, подальше спільне життя подружжя, примирення і збереження сім`ї неможливі, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Вимогами частини 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Задовольняючи позов, суд виходить з того, щовідносини між подружжям фактично вичерпані, відновлювати сімейні стосунки сторони намірів не мають, позивач категорично заперечує проти подальшого збереження сім`ї, яке можливе лише на паритетних засадах-на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Сторони є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , які з березня 2019 проживають з батьком [PERSON] , повністю знаходяться на його утриманні. Позивач в судовому засіданні пояснив, що дружина працює викладачем у приватній школі , а також в іншому навчальному закладі, її заробітна плата з вересня 2019 складає 3000 доларів США, страховка, проживання, перельоти безкоштовні. Свої обіцянки забрати дітей на навчання вона відмовилась виконувати, щомісячну матеріальну допомогу не здійснює, перевела кошти на день народження доньки та двічі у 2019 на ліки для дитини. Згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття ( ст. 180 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ст. 182 СК України). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, працює, отримує значний дохід, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000 грн. на кожну дитину щомісячно. За вимогами ст. ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved