Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем по справі [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 17 грудня 2010 року. Від даного шлюбу є двоє дітей: вже повнолітній син [PERSON] , [INFO] та неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . За період сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти нами була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 63,7 кв.м, житловою-40,3 кв.м. Спірна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира була придбана згідно з договором купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 20.03.1998р. за № 126-2. Вартість цієї квартири на момент її купівлі складала 13 500 доларів США. Квартира була зареєстрована на ім`я його дружини [PERSON] , яка, на даний час проживає в ній разом з їх неповнолітньою донькою. На той час, позивач працював у Російській Федерації у м. Москв, та заробляв гроші на квартиру. На зароблені позивачем кошти і була придбана дана квартира. Одразу після придбання вони своїми силами та силами найманих працівників зробили ремонт у квартирі, який обійшовся у 10 000 доларів США. Також, купили меблі у нову квартиру, загальною вартістю 7000 доларів США. Всі ці кошти на ремонт квартири також заробив позивач особисто. Через рік після купівлі даної квартири вони почали там проживати. Але після розірвання шлюбу, позивач вимушено переїхав зі спірної квартири, оскільки разом вони не могли там проживати, т.я. стали один для одного чужими людьми. Вказує, що зараз в квартирі проживає відповідач по справі та їх донька. Оскільки відповідачка не хоче добровільно ділити спільно нажите ними майно, а весь цей час тільки обіцяла це зробити, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Просить суд поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. [PERSON] 14.01.2020 скерувала до суду відзив на позовну заяву, яким просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю через необгрунтованість позовних вимог. Вказує, що за час шлюбу з позивачем вони нажили спільне майно до якого відносяться: трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] ; квартира за адресою: [ADDRESS] ; автомоібль Хонда Цивік; гараж в кооперативі «Зірочка», що по вул. Одеська в м. Черкаси. Коли вони розійшлися з позивачем, то домовилися про добровільній порядок поділу спільного майна наступним чином: їй залишилася квартира по [ADDRESS] , а позивачу залишилася квартира за адресою: [ADDRESS] , що є також спільним майном подружжя. Оскільки квартира, що залишилася відповідачці, є більшою ніж та, що залишилася позивачу, тому йому також дістався автомобіль Хонда Цивік та гараж. Вказує, що майже 15 років вони живуть окремо, за цей час у позивача не було жодних претензій щодо розподілу майна. З моменту розірвання шлюбу 17.12.2010, в якому, зокрема, вказано, що спору про розподіл спільного майна не має, у позивача було три роки, з моменту набрання рішення про розірвання шлюбу законної сили 28.12.2010. За таких обставин, просила суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. У відповідді на відзив від 28.01.2020 позивач пояснив, що у своєму відзиві [PERSON] визнає той факт, що спірна квартира, яка є предметом позову [PERSON] дійсно являється майном, придбаним під час їх шлюбу, та є спільним сумісним майном подружжя. Окрім даної квартири, відповідач стверджує, що спільним майном подружжя також являється квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Хонда Цивік, та гараж в кооперативі «Зірочка», що по вул. Одеській. Щодо автомобіль про який вказує відповідач, то дане майно дійсно існувало, та було продано, ще під час сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі. Кошти, вилучені від продажу даного майна були використані в інтересах сім`ї. Щодо гаражу в кооперативі «Зірочка», то їх син [PERSON] , продав даний гараж (членство в кооперативі переписали на іншу людину), а гроші вилучені за нього віддав відповідачці [PERSON] , щоб вона розрахувалась за комунальні послуги по користуванню спірною квартирою. Щодо квартири по [ADDRESS] . Дана квартира була ним набута в результаті приватизації, відповідно до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на дану квартиру, видане Придніпровським райвиконкомом від 26.12.2002 № 27907. Щодо нібито добровільного поділу між ними спільного сумісного майна, придбаного під час шлюбу, про яке вказує відповідач у відзиві на позов, то дане твердження не відповідає дійсності, та ніяким чином відповідачем не підтверджено. Крім того, ніяким чином строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки позивач є номінальним співвласником спірної квартири, не звернення до суду раніш з даним позовом обгрунтував у своїй позовній заяві, а також зазначив правовий висновок Верховного Суду у справіВС/КЦС № 647/1683/15-ц від 28.02.2018, а саме: факт не звернення із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою для припинення права власності на спільну сумісну власність. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Солодкова С.І. позов підтримала та просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідачка в судове засіданні не з`явилася, скерувала до суду клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із запровадженням карантинного режиму на території України. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд, вважає за можливе прийняти рішення за відсутності відповідачки, оскільки остання скористалася своїми процесуальними правами, зокрема, скерувала до суду відзив на позов та додаткові пояснення на відповідь на відзив і за її клопотанняч і її представника розгляд справи неодноразово відкладався, але будь-яких нових доказів чи письмових пояснень по суті спору за цей час не надходило. Судом встановлено, що з 11.07.1992 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.12.2010 розірвано. В шлюбі народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами, де батьками дітей записано [PERSON] та [PERSON] . Під час спільного проживання у шлюбі, ведення спільного господарства, за спільні кошти, сторонами, як подружжям, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» 20.03.1998 за № 126-2, набуто трикімнатну квартиру, загальною площею 63,7 кв.м, житловою - 40,3 кв.м. Станом на 01.01.2013 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Черкаському обласному бюро технічної інвентаризації за [PERSON] . З відповіді Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради № 20773-01-10 від 01.11.2018 вбачається, що відповідно до наявної адресної картки особи за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] з 01.04.1998 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 03.12.2014 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 26.03.2013 по теперішгій час. 15 листопада 2019 року до ПП «ТОВА» звернувся [PERSON] із запитом в межах виконання договору про надання консультаційниї послуг № 28-19 від 15.11.2019. Так, висновком оцінювача встановлено, що ймовірна ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 15.11.2019 при курсі НБУ 24,89 грн. могла б скласти 995600 грн. Таким, чином, ймовірна ринкова вартість Ѕ квартири могла б скласти 497800 грн. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження [PERSON] щодо нібито добровільного поділу між позивачем та нею спільного сумісного майна, придбаного під час шлюбу, про яке вказує відповідачка у відзиві на позов, не відповідає дійсності та ніяким чином відповідачкою не підтверджено. Зокрема, квартира [ADDRESS] , яку [PERSON] вважає спільним майном пордружжя, була придбана [PERSON] в результаті приватизації відповідно до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на дану квартиру видане Придніпровським райвиконкомом від 26.12.2002 року № 27907 (міститься в матеріалах цивільної справи). Відповідно до висновків ВС квартира, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержання громадянином квартири із житлового фонду. У відзиві на позовну заяву відповідачка вказує, що строк позовної давності повинен рахуватись від дня, коли рішення про розірвання шлюбу вступило в законну силу, тобто з 28.12.2010. Відповідно до правового висновку (ВС/КЦС, у справі № 203/304/17 від 06.11.2019р) відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що спірне майно придбано у період спільного життя подружжя за спільні кошти і підлягає поділу, тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved