Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ПАТ «Мотор Січ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він 16.07.2012 року був прийнятий на роботу до ПАТ «Мотор Січ» в управління головного конструктора на посаду інженера конструктора на підставі трудового договору. 02.11.2012 року він був переведений в цех №32 і призначений майстром дільниці загальної зборки. 18.08.2014 року він подав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням ПАТ «Мотор Січ» законодавства про працю та умов колективного договору, а саме залучення працівника до надурочних робіт більше ніж на 120 годин протягом року та 4 годин за 2 дні поспіль. Його змусили переписати заяву про звільнення та відмовитися від первинного формулювання причин звільнення. 29.08.2014 року наказом №1503 його було звільнено за ч.1 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, з чим він не згоден, тому звернувся з позовом про захист своїх прав. В уточнених позовних вимогах позивач просить суд визнати його звільненим на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зобов'язати ПАТ «Мотор Січ» змінити запис в трудовій книжці та зазначити підставою звільнення ч.3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», стягнути 9518,49 гривень - вихідної допомоги, 2000 гривень - моральної шкоди, оплату за відпрацьовані 20 робочих днів в серпні 2014 року та належну йому компенсацію 14-ти днів невикористаної відпустки. ПАТ «Мотор Січ» до початку розгляду справи по суті звернулося до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення доплати молодого спеціаліста як суми основної заборгованості, 3% річних, індексу інфляції. В обґрунтування зустрічного позову ПАТ «Мотор Січ» зазначено, що 06.12.2012 року між підприємством та [PERSON] укладено договір про прийняття останнього в якості молодого спеціаліста в цех №32 на посаду майстра дільниці загальної зборки. Згідно зазначеного договору ПАТ «Мотор Січ» здійснювало доплату, як молодому спеціалісту, а [PERSON] повинен був відпрацювати на підприємстві до 30.11.2015 року. У разі звільнення молодого спеціаліста до зазначеного строку за власним бажанням або з ініціативи роботодавця за ст.ст.40, 41 КЗпП України, він зобов'язаний повернути усі отримані доплати, що на день звільнення склали 18574,82 гривень. Підприємством при звільненні [PERSON] нарахована заробітна плата за 20 робочих днів та компенсація за 13,99 днів невикористаної відпустки в сумі 5302,81 гривень, однак не були видані у зв'язку з утриманням у рахунок доплат молодому спеціалісту. Тому, сума боргу за доплати складає 13272,01 гривень. Окрім того, позивачем за зустрічним позовом нараховано на суму боргу 3% річних в розмірі 72,00 гривень та індекс інфляції в розмірі 384,89 гривень. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2014 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» до [PERSON] про стягнення доплати молодого спеціаліста як суми основної заборгованості, 3% річних та індексу інфляції від суми боргу, та об'єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження (а.с.89). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином. Від представника позивача за первісним позов надійшла до суду заява про розгляд справи за їх відсутності. У попередніх судових засіданнях позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у первісній позовній заяві, та надали суду відповідні пояснення, проти зустрічної позовної заяви заперечували у повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У попередніх судових засіданнях проти первісного позову заперечувала у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала повністю з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та надала суду відповідні пояснення. У своїх запереченнях проти первісного позову посилалася на те, що [PERSON] не була виплачена сума розрахунку по заробітній платі за 20 робочих днів та компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки у зв'язку з тим, що останньому була нарахована та виплачена доплата молодого спеціаліста, яка повинна бути повернута у разі достроково звільнення працівника за власним бажанням. Отже, за рахунок суми, яка належала до виплати при звільненні [PERSON], в результаті зарахування зустрічних зобов'язань, була зменшена заборгованість [PERSON] перед підприємством. Щодо формулювання причин звільнення представник відповідача за первісним позовом зазначила, що [PERSON] був звільнений на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, жодного порушення законодавства про працю у трудових взаємовідносинах із позивачем за первісним позовом підприємством допущено не було. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка в судове засідання позивача за первісним позовом та його представника, представника відповідача за первісним позовом не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Вислухавши пояснення сторін, надані у попередніх судових засіданнях, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.07.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду інженера-конструктора до управління головного конструктора в ПАТ «Мотор Січ» згідно наказу №1767 від 16.07.2012 року, про що свідчить запис №2 у трудовій книжці [PERSON] (а.с.7). 12.11.2012 року [PERSON] був переведений на посаду майстра дільниці загальної зборки до цеху № 32 ПАТ «Мотор Січ» згідно наказу №487 від 12.11.2012 року, про що свідчить запис №3 у трудовій книжці [PERSON] (а.с.7). 29.08.2014 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України згідно наказу №1503 від 29.08.2014 року, про що свідчить запис № 4 у трудовій книжці [PERSON] (а.с.7). При вирішенні позовних вимог за первісним позовом щодо визнання [PERSON] звільненим на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зобов'язання ПАТ «Мотор Січ» змінити запис в трудовій книжці і зазначити підставою звільнення - ч.3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», та стягнення вихідної допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У відповідності зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про охорону праці, умов колективного договору з цих питань (статті 38 і 39 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. В обґрунтування власної позиції позивач за первісним позовом наполягав на порушенні ПАТ «Мотор Січ» законодавства про працю, а звідси порушенні його трудових прав, зокрема, перевищення надурочних робіт понад 120 годин на рік та чотири години протягом двох днів підряд. Згідно ч.1 ст.65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів і 120 годин на рік. З досліджених у судовому засіданні табуляграм за 2013 та 2014 роки (а.с.8-26), листа головного бухгалтера ПАТ «Мотор Січ» від 17.10.2014 року (а.с.95), табелів обліку робочого часу (а.с.98-107), вбачається, що відповідачем за первісним позовом було допущено порушення законодавства про працю в частині залучення [PERSON] до надурочних робіт. Так, у 2013 році [PERSON] був залучений до надурочних робіт понад 120 годин на рік. В інший частині доводи позивача за первісним позовом щодо порушення відповідачем за первісним позовом ч.1 ст.65 КЗпП України не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. У той же час, суд вважає, що існують підстави для задоволення клопотання сторони відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності до вимог щодо порушення ПАТ «Мотор січ» ч.1 ст.65 КЗпП України протягом 2013 року і у зв'язку з цим приходить до висновку, що в цій частині слід відмовити у задоволенні первісного позову з наступних підстав. Так, відповідач просить задовольнити вказане клопотання, посилаючись на вимоги ч.1 ст.233 КЗпП України, п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де встановлено 3-х місячний термін звернення до суду працівника з дня, коли він дізнався про порушення його права. Оскільки [PERSON] про порушення свого права щодо перевищення надурочно відпрацьованих годин за 2013 рік дізнався після отримання відповідних табуляграм, кінець 2013 року - початок 2014 року, позивач за первісним позовом пропустив строк позовної давності, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. Таким чином, суд вбачає, що позовні вимоги за первісним позовом у частині стягнення вихідної допомоги, згідно ст.44 КЗпП України, задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Вирішуючи позовні вимоги позивача за первісним позовом в частині зміни формулювання підстав звільнення, суд приходить до наступних висновків. Згідно заяви від 29.08.2014 року, яка підписана особисто позивачем за первісним позовом, [PERSON] просив звільнити його за власним бажанням (а.с.93). Аналогічна підстава визначена і в корінці наказу про припинення трудового договору (а.с.94). Разом тим, суд критично ставиться до наданих позивачем за первісним позовом заяви про звільнення з підстав порушення відповідачем за первісним позовом законодавства про працю (а.с.27) та заяви про звільнення поданої через засоби поштового зв'язку (а.с.28-29). Так, з доданої до первісного позову заяви про звільнення не вбачається, що остання була надана [PERSON] до адміністрації підприємства, відсутні підписи візування та печатка відділу кадрів на відміну від іншої заяви, яка міститься в матеріалах справи (а.с.80). Також позивач не довів (зокрема, не надав суду опис вкладеного до рекомендованого листа), що він відправив на адресу відповідача за первісним позовом саме заяву про його звільнення у зв'язку із порушення ПАТ «Мотор Січ» законодавства про працю. Окрім цього з фіскального чеку вбачається, що рекомендований лист був відправлений в ПАТ «Мотор Січ» 28.08.2014 року о 17-20 годині. Отже, враховуючи нормативи часу надходження-доставки поштової кореспонденції відповідач за первісним позовом не мав можливості бути ознайомлений з рекомендованим листом на його адресу від [PERSON] 29.08.2014 року, в день коли він провів звільнення позивача за первісним позовом на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням. Також, позивачем за первісним позовом не доведено суду вчинення щодо нього морального тиску з боку працівників адміністрації відповідача за первісним позовом з метою зміни позивачем за первісним позовом підстав звільнення у поданій ним заяві про звільнення. Таким чином, суд не вбачає підстав для зміни формулювання підстави звільнення [PERSON] з ПАТ «Мотор Січ». Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом оплати за відпрацьовані 20 робочих днів в серпні 2014 року та належну компенсацію 14-ти днів невикористаної відпустки, суд виходить з наступного. За ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами та їх представниками, що [PERSON] був звільнений з роботи 29.08.2014 року. При звільненні [PERSON] відповідачем за первісним позовом не було проведено з ним остаточний розрахунок. Так, не було проведено оплату за відпрацьовані 20 робочих днів в серпні 2014 року та належну компенсацію 14-ти днів невикористаної відпустки. Згідно довідки головного бухгалтера ПАТ «Мотор Січ» №5178/4 від 21.11.2014 року [PERSON] у серпні місяці 2014 року нараховано за 20 відпрацьованих днів 3854,78 гривень та компенсацію 14-ти днів невикористаної відпустки у сумі 1966,99 гривень, а разом 5821,77 гривень (а.с.96). Згідно роз'яснень, наведених в абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, рекомендовано судам, задовольняючи вимоги про оплату праці, наводити в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, у цій частині позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню: сума заборгованості за відпрацьовані 20 робочих днів в серпні 2014 року - 3854,78 гривень та компенсація 14-ти днів невикористаної відпустки - 1966,99 гривень, а всього - 5821,77 гривень, з вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів і зборів, які підлягають вирахуванню при виплаті заробітної плати. Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення з відповідача за первісним позовом моральної шкоди, суд виходить з наступного. Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено в статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, позивачем за первісним позовом суду не надано будь-яких доказів, що не проведення розрахунку під час звільнення, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, суд вважає, що вимоги за первісним позовом в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню через їх недоведеність. При вирішенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. З договору №261/12 від 06.12.2012 року вбачається, що з [PERSON] 06.12.2012 року був укладений договір про прийняття його на роботу до ПАТ «Мотор Січ» в цех №32 на посаду майстра дільниці загальної зборки в якості молодого спеціаліста з нарахуванням та виплатою доплати молодого спеціаліста до основної заробітної плати згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам» на протязі 3-х років з 01.12.2012 року по 30.11.2015 року, а останній, в свою чергу, приймає на себе зобов'язання відпрацювати на підприємстві до 30.11.2015 року (а.с.78-79). У відповідності до п.2.1. договору ПАТ «Мотор Січ» в повному обсязі виконало прийняті на себе зобов'язання, а саме: [PERSON] прийнятий на роботу в якості молодого спеціаліста на строк з 01.12.2012 року по 30.11.2015 року (п.п.2.2.4), з 01.12.2012 року по 29.08.2014 року [PERSON] щомісяця нараховувалась та виплачувалась доплата молодого спеціаліста, загальний розмір якої складає 18574,82 гривень. З урахуванням невиплачених сум при остаточному розрахунку розмір заборгованості складає 13272,01 гривень (а.с.95). Саме такий розмір заборгованості позивач за зустрічною позовною заявою просить стягнути з [PERSON] [PERSON] порушив взяті на себе за договором зобов'язання. Так, пунктом 2.2.4 договору №261/12 від 06.12.2012 року передбачено, що робітник зобов'язується відпрацювати в ПАТ «Мотор Січ» до 30.11.2015 року, у разі звільнення робітника до закінчення терміну, передбаченого пунктом 2.2.4, з власного бажання або звільнення його роботодавцем за ст.ст.40, 41 КЗпП України, робітник повертає роботодавцю отримані їм доплати відповідно з Положенням. Станом на 25.11.2014 року [PERSON] не повернув ПАТ «Мотор Січ» суму заборгованості за договором №261/12 від 06.12.2012 року у розмірі 18574,82 гривень. Користуючись своїми правами, позивач за зустрічною позовною заявою просить стягнути з [PERSON] 13272,01 гривень. Окрім цього, позивач за зустрічною позовною заявою просить стягнути з [PERSON] 3% річних від суми боргу в розмірі 72,00 гривень та інфляційні втрати в розмірі 384,89 гривень. Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст.526, 610 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Пунктом 4.2 договору закріплено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При проведенні розрахунку 3% річних від суми боргу та розміру інфляційних втрат позивачем за зустрічною позовною заявою використано розрахунковий період з 30.08.2014 року по 03.11.2014 року, що відповідає часу звільнення [PERSON] та часу подання зустрічної позовної заяви. Враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача за зустрічною позовною заявою та його представника на проведений ПАТ «Мотор Січ» розрахунок 3% річних від суми боргу та розміру інфляційних втрат, суд вбачає його достовірним та належним. Таким чином, зустрічні позовні вимоги ПАТ «Мотор Січ» ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. З [PERSON] на користь ПАТ «Мотор Січ» підлягає стягненню доплата молодого спеціаліста як суми основної заборгованості в розмірі 13272,01 гривень, 3% річних від суми боргу в розмірі 72,00 гривень та інфляційні втрати в розмірі 384,89 гривень, а всього 13728,90 гривень. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Оскільки позивач за первісним позовом був звільнений від сплати судового збору при подачі первісного позову, суд за правилами ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача за первісним позовом ПАТ «Мотор Січ» на користь держави судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 243,60 гривень. Так як позовні вимоги позивача за зустрічною позовною заявою задоволено у повному обсязі, з [PERSON] на користь ПАТ «Мотор Січ» повинні бути стягнуті витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial