Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань. Позовні вимоги обґрунтував тим, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2010 року позов [PERSON] задоволено частково: визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати йому як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54. Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року з 26.05.2010 року; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року з 26.05.2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» з урахуванням різниці яка була виплачена у цей період. 19.07.2011р. ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя - залишено без змін, рішення на підставі ст. 254-255 КАС України, набрало законної сили. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансування з державного бюджету, що підтверджується відмовою управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя № 73/3-9 від 25.04.12 року, але при цьому підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 57 241,49 грн.. Позивач зазначив, що використав всі доступні засоби в Україні (звернення до правоохоронних органів, виконавчої служби, міністерств та президента України), але Держава Україна відмовилась виконувати судове рішення. В червні 2012 р. позивач звернувся з заявою до Європейського суду з прав людини, щодо визнання порушення державою Україною конвенції із захисту людини. 18 липня 2013 р., Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача № 25432/12 до загальних 249 заяв зазначених в судовому рішенні. 16.08.2013 р., постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 р., про виконання державою Україною рішення національного суду. Згідно вимоги державного виконавця № 14-31/16 від 26.06.2014 р., було встановлено, що держава України сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 18.10.2013 р., тобто термін невиконання судового рішення склав з 22.10.2010 р. по 24.06.2014 р. Сума заборгованості з урахуванням пені за термін невиконання судового рішення становить - 31 521 грн. 76 коп. Позивач просить суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 31 521 грн. 76 коп. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. У судовому засіданні представник відповідача в особі Державної казначейської служби України проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні, в своїх письмових запереченнях зазначила, що визначивши Державну казначейську службу України у якості відповідача по справі, позивачем не досліджено повноваження та правовий статус Державної казначейської служби України. Згідно з положеннями Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку. Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов'язаннями, ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів, здійснення інших операцій з бюджетними коштами. Пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, останні встановлюються законом про Державний бюджет України. Відповідно до змісту позовної заяви Європейський суд з прав людини 18.03.2013 року ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України», задовольнивши 249 заяв, серед яких є заява позивача за № 25432/12. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 7 березня 2007 року № 408 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів прийнятих за наслідками розгляду справ проти України» головним розпорядником щодо використання коштів державного бюджету за програмою «Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України» є Міністерство юстиції України, а не Державна казначейська служба України, тому Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем. Позивачем не надано жодного документального підтвердження доказу звернення до державних органів щодо виконання судового рішення та письмової відмови з цього питання. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими, а тому є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, представник відповідача просила суд застосувати строк спеціальної позовної давності в один рік, оскільки питання про поновлення строку позовної давності позивачем не ставиться, доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку до суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2010 року, позов [PERSON] до Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя було задоволено частково: визнано дії Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя щодо не призначення пенсії [PERSON] у відповідності з вимогами, встановленими ст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправною з 19.02.2010 року; зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя призначити [PERSON] державну пенсію та додаткову пенсію як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи з 19.02.2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2011 р. постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2010 року було скасовано в частині позовних вимог, які стосувались періоду з 19.02.2010 р. по 14.05.2010 р. та позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду. Листом Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя № 73/3-9 від 25.04.12 року позивачу було повідомлено про перерахунок згідно ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2011 року за період з 15.05.2010 року до 22.07.2011 року в сумі 57241,49 грн. було проведено перерахунок своєчасно, доплату було нараховано на 24 вересня 2011 року на додаткову відомість, але у зв'язку з відсутністю централізованого фінансування, виплату вищезазначеної доплати не було проведено. В червні 2012 р. позивач звернувся з заявою до Європейського суду з прав людини, щодо визнання порушення державою Україною конвенції зі захисту людини. 18 липня 2013 р. Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача № 25432/12 до загальних 249 заяв зазначених в судовому рішенні. 16 серпня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року. З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №39393640 по виконанню рішення №1270/12 виданого 18.07.2013 року Європейським судом з прав людини, де зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України №874 від 20 червня 2013 року сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 57241,49 грн. платіжним дорученням Міністерства юстиції України №5507 від 16 вересня 2014 року, сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1405,48 грн.. Відповідно до рішення суду, позивачу також було сплачено 2 000 тис. євро в якості відшкодування матеріальної чи моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-якого податку. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно зі ст. ст. 10 і 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно ч.2 ст.551 ЦК України зазначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У даній справі спір виник з приводу невиконання рішення суду про здійснення перерахунку пенсії позивача відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання Чинним законодавством України не передбачено стягнення пені внаслідок невиконання або несвоєчасного виконання судового рішення. Позивач свої вимоги про стягнення пені належним чином не обґрунтував, тому вони не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed