Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Публічного акціонерного товариства « АрселорМітал Кривий Ріг» , третя особа - Криворізького Управління ФССв НВВ та ПЗ про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди внаслідок зміни працездатності . В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 08 травня 1962 року він був прийнятий на Криворізький металургійний завод імені Леніна, правонаступником якого став Криворізький металургійний комбінат імені Леніна, в подальшому відповідач змінив назву : 08.04.2004 року на ВАТ « Криворізький гірничо металургійний комбінат « Криворіжсталь»», а 12.01.2006 року на ВАТ « Мітталстіл Кривий Ріг», на теперішні час ПАТ « Арселор Міттал Кривий Ріг», що підтверджується записами у трудовій книжці. Позивач був прийнятий на посаду - зчіплювач вагонів. На підприємстві відповідача позивач працював фактично до часу звільнення - 30 липня 1993 року. У зв'язку з тим, що умови праці позивача були вкрай шкідливими , він отримав професійне захворювання - пиловий бронхіт першого ступеню та супутню йому - емфізему легенів першого ступеню , що підтверджується відповідним актом від 07 травня 1993 року . 03 червня 1993 року позивачу було встановлено 50 % втрати працездатності та третю групу інвалідності. За висновком МСЕК від 17 травня 1994 року його професійно набута хвороба прогресувала та йому було встановлено 60 % втрати працездатності та залишена третя група інвалідності. Відповідач визнав факт заподіяння позивачу моральної шкоди та на підтвердження цього він отримав згідно розпорядження від 03 червня 1994 року № 370 та згідно розпорядження від 28 липня 1994 року № 477 кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 2 160 000 купоно-карбованців, що у перерахунку на гривні становить 2 160 000 куп.крб/ 100 000 ( обмінний курс у відповідності до Указу президента України ««Про грошову реформу в Україні») = 21,6 гривні. Кошти отримані від відповідача не змогли зупинити розвиток хвороби позивача , вона прогресувала , стан його здоров'я погіршилося і як наслідок цих процесів, у зв'язку з професійним захворюванням 24 липня 1995 року позивачу було встановлено друга група інвалідності та втрата працездатності 70 %. За висновком МСЕК від 25 квітня 2005 року позивачу було встановлено 80 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням. За висновком МСЕК від 11 листопада 2008 року позивачу встановлено першу групу інвалідності та 100 % втрати працездатності по профзахворюванню. Професійне захворювання позивача зробила його інвалідом та змінила решту життя настільки кардинально , що він вимушений тепер жити не повноцінним життям здорової людини, а життям інваліда, який постійно потребує сторонньої допомоги. Після звільнення позивача з підприємства він постійно хворію, він став гормонозалежним інвалідом , потребує таких ліків, які мають дуже специфічне призначення, на фоні основної хвороби - пильовий бронхіт та емфізема легенів, в позивача почали розвиватися та прогресувати супутні хвороби - бронхіальна астма легенів, застійна пневмонія, пневмосклероз, другорядна анемія 1 ступеню. Позивач постійно , кожен день, кожну хвилину свого життя інваліда відчуває моральні страждання з приводу того, що він віддав фактично своє життя відповідачу, отримав внаслідок цього хвороби з якими тепер вимушений самостійно боротися. Кожен день позивач відчуваю фізичний біль, рухається на милицях у межах будинку, не може без сторонньої допомоги вийти за межі кімнати, дійти до ванної кімнати або туалету , його думки постійно спрямовані не на потреби сім'ї ,а на лікування та переживання з приводу того, чи зможу він придбати необхідні ліки, чи допоможуть ці ліки, чи не підвищиться їх вартість. Позивач вважає , що зараз не живе , а існую у межах своєї хвороби, яка фактично керує його життям, підкорила повністю його та мою сім'ю, зробила мене гормонозалежним від ліків інвалідом. Позивач змушений кожні 2-3 місяці проходити курси лікування, купувати 3 медикаменти. В усіх медичних довідках «червоною» лінією проходить професійна хвороба та набуті на її фоні супутні хвороби, які зробили його життя нестерпним та змушують морально щоденно страждати. Всі ці обставини є причиною того, що позивач постійно відчуває моральні страждання з приводу тих змін які сталися у його житті внаслідок профзахворювання, до яких він вимушений пристосовуватися і які не може виправити. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь у розмірі 220 000 гривень внаслідок зміни працездатності . У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги , наполягав на їх повному задоволенні . Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог , вважав їх необгрунтованими . Представник третьої особи - ВВД ФСС НВУ у м. Кривому Розі у судове засідання не з'явився про день та час слухання справи повідомлені належно , причини неявки суду невідомі, клопотання про відкладення слухання справи до суду не надав. Суд, вислухавши сторони , вивчивши письмові матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав . При вирішенні питання про спричинення позивачеві [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, матеріальну шкоду, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Згідно записів в трудовій книжці позивача встановлено, що 08 травня 1962 року він був прийнятий на Криворізький металургійний завод імені Леніна, правонаступником якого став Криворізький металургійний комбінат імені Леніна, в подальшому відповідач змінив назву : 08.04.2004 року на ВАТ « Криворізький гірничо металургійний комбінат « Криворіжсталь»», а 12.01.2006 року на ВАТ « Мітталстіл Кривий Ріг», на теперішні час ПАТ « Арселор Міттал Кривий Ріг», що підтверджується записами у трудовій книжці. Позивач був прийнятий на посаду - зчіплювач вагонів. На підприємстві відповідача позивач працював фактично до часу звільнення - 30 липня 1993 року. Згідно акту розслідування професійного захворювання від 07.05.1993 року , встановлені причини його професійного захворювання , якими визнано роботу впродовж 3 років в умовах запиленості повітря робочої зони . 03 червня 1993 року позивачу було встановлено 50 % втрати працездатності та третю групу інвалідності. За висновком МСЕК від 17 травня 1994 року професійно набута хвороба позивача прогресувала та йому було встановлено 60 % втрати працездатності та залишена третя група інвалідності. Згідно розпорядження від 03 червня 1994 року № 370 та згідно розпорядження від 28 липня 1994 року № 477 позивач отримав від відповідача кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 2 160 000 купоно-карбованців. За висновком МСЕК від 24 липня 1995 року позивачу було встановлено друга група інвалідності та втрата працездатності 70 %. За висновком МСЕК від 25 квітня 2005 року позивачу було встановлено 80 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням. За висновком МСЕК від 11 листопада 2008 року позивачу встановлено першу групу інвалідності та 100 % втрати працездатності по профзахворюванню. Згідно наданих виписних епікризів з медичних установ, позивач неодноразово, в зв'язку з погіршенням стану здоров'я, проходив та знаходився на лікуванні в різних медичних закладах . Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача [PERSON] була заподіяна шкода він отримав професійні захворювання, винним в отриманні позивачем профзахворювань є підприємство, де працював позивач. В зв'язку з професійними захворюваннями, позивач втратив працездатність в розмірі 100 відсотків на безстроковий термін. Переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійних захворювань порушено звичайний для нього спосіб життя, він вимушений витрачати додаткові сили для організації свого життя, а при таких обставинах переносить моральні страждання. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, нашли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає часткової компенсації. Визначаючи розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд виходить із суми, яку визначив позивач, тобто - 220 000 грн., також, суд враховує, характер та об'єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаних професійних захворювань, тривалість лікування, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін його життєвих зв'язків, а саме дійсно позивач втратив професійну працездатності в розмірі 100 % на безстроковий термін, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд вважає, необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду а розмірі 20 000 грн., в іншій частину позовних вимог - відмовити.

Outcome: partial