Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.03.2018 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка після розлучення сторін проживає разом з позивачем. З січня 2016 року відповідач не проявляє батьківської турботи до доньки, її життям не цікавиться, не приймає участь у її вихованні та утриманні. У зв`язку із викладеним, просив позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача, на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення повноліття дитиною, а також судові витрати у розмірі 840,80 грн. Ухвалою від 12.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 14.05.2020 року справу призначено до судового розгляду. Позивач надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутності суду не надала. Представник третьої особи надала висновок щодо можливості позбавлення [PERSON] батьківських прав та заяву про розгляд справи за її відсутності, залишивши вирішення питання щодо задоволення позовних вимог на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.10.2012 року, актовий запис № 1330 (а.с.8). Сторони з 24.10.2012 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.03.2018 року (а.с.11-12). З довідки №38 від 01.10.2019 р., виданої ЖБК «30 років Перемоги», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Вказана інформація також підтверджується довідкою №043-13.07-01230 від 11.09.2019 р., виданою Центром надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради (а.с.9). Відповідно характеристики, наданої Центральним ВП ГУНП в Донецькій області №Д-61/аз/101/07-2019 від 09.09.2019 р.: [PERSON] , [INFO] , яка мешкає на території 37-ї територіальної дільниці поліції Центрального ВП ГУНП в Донецькій області, зарекомендувала себе з негативного боку, систематично вчиняє сімейні сварки, зловживає алкогольними напоями, належним чином не доглядає за своєю дитиною, притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. (а.с.14-15). Згідно відповіді на адвокатський запит №01-11/1303 від 08.10.2019 р., наданої КНП маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Маріуполя», протягом 2019 року [PERSON] , [INFO] , двічі зверталася за медичною допомогою в супроводі батька. Мати дитини за інформацією про стан здоров`я доньки до лікаря не зверталася (а.с.16). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської ради у своєму висновку №01.1-01-23-141 від 02.09.2020 року вказав, що вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.54-55). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною. В обсязі, необхідного для її самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини і допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про дитину. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , не цікавиться її життям, не приймає участі в його вихованні, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує та не спілкуються з дитиною без поважних причин, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків і таке невиконання батьківських обов`язків не пов`язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин, тому суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи наведене, при визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи вік дитини, вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що з урахуванням потреб дитини та доходів матері, забезпечить належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини та суттєво не призведе до змін матеріального становища платника аліментів. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за один місяць згідно із положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, то у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача у дохід держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved