Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному нерухомому майні та визнання права власності на частку нерухомого майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.10.2019 року за [PERSON] визнано право власності на 17,37% частин квартири [ADDRESS] . Враховуючи вказане рішення суду, [PERSON] уклав із позивачем [PERSON] договір дарування частки квартири. Відповідно до вказаного договору, [PERSON] подарував позивачеві 413/500 часток квартири [ADDRESS] . Відносини мі позивачем та відповідачем залишають бути неприязними. Крім того, за відповідачем зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до висновку оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження від 10.02.2020 року експерт надав відповідь на поставлені перед ним питання: 1) Виділ в натурі належної відповідачу частки у розмірі 17,37 % у праві власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до вимог нормативно - правових актів технічно неможливий. 2) Поділ квартири [ADDRESS] між позивачем та відповідачем згідно належних їм часток в розмірі 82,63% та 17,37 % відповідно до вимог нормативно - правових актів технічно неможливий. 3) Ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 912140,00 грн. Позивач в свою чергу направляв відповідачу пропозицію щодо викупу частки відповідача у праві власності на спірну квартиру, але відповіді не отримав. З огляду на те, що між сторонами існують напружені відносини, вказане унеможливлює їх спільне володіння та користування квартирою [ADDRESS] . На виконання вимог чинного законодавства, позивачем внесено на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва кошти у розмірі 158438,72 грн., що еквівалентно вартості 17,37 % частки спірної квартири. На підставі викладеного, позивач просить припинити право власності [PERSON] на 17,37 % частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 17,37 % частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач, представник відповідача проти задоволення позову заперечували, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Стороною відповідача подано відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує щодо задоволення позову з тих підстав, що право власності на 413/500 часток квартири [ADDRESS] за позивачем не зареєстровано. У деклараціях позивача відомості щодо вказаного майна відсутні. Позивач посилається на те, що не має можливості потрапити до квартири, проте вказане не відповідає дійсності, оскільки позивач має власний примірник ключів від квартири. Пропозиція, яка була направлена позивачем не містила ціну та інші істотні умови пропозиції та не бажав вирішити спір мирним шляхом, звернувшись до суду. Висновок експерта містить вартість квартири станом на 10.02.2020 року, а не на момент звернення позивача до суду - 17.03.2020 року. Висновок не містить підпису експерта та останній не повідомлений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку. Крім того, відповідач не погоджується із вартістю, вказаною у висновку, проте подати власний висновок про ринкову вартість квартири не має можливості, оскільки перебувала тривалий час на самоізоляції через запровадження карантинних заходів на території України. Всі витрати по квартири несе відповідач, яка не має іншого житла для проживання. Вислухавши вступне слово представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до положення ч. 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. ВС у постанові від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц зазначив, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Судом встановлено, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.10.2019 року за [PERSON] визнано право власності на 17,37 % частин квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с.11-18). 18.01.2020 року укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймає в дарунок 413/500 часток квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 172 (т. 1 а.с.20-23). Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки право власності за позивачем не було зареєстровано, спростовується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 49). Заперечення представника відповідача про те, що позивачем не внесено відомостей щодо права власності на 413/500 частки квартири [ADDRESS] , суд до уваги не приймає, оскільки надані стороною відповідача копії декларації суб`єкта декларування [PERSON] датовані 2019 роком, в той час, як договір дарування було укладено 18.01.2020 р. (т. 1 а.с.147-156). Доводи сторони позивача про те, що позивач не міг потрапити до спірної квартири підтверджується відповіддю на запит від 12.02.2020 року (т. 1 а.с.25), заперечення сторони відповідача, які були висловлені в судовому засіданні про те, що відповідач була відсутня у квартирі не ґрунтуються на доказах. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач 05.02.2020 року направив відповідачу [PERSON] пропозицію щодо продажу частки у спільному нерухомому майні - квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с.65-68). Письмові матеріали справи містять відповідь [PERSON] на ім`я [PERSON] стосовно пропозиції продажу частки у спільному нерухомому майні (а.с.т. 1 а.с.230), проте представник позивача в судовому засідання вказав, що вказана відповідь позивачем отримана не була, а також відсутні докази направлення вказаної відповіді. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що текст відповіді не містить заперечень [PERSON] щодо продажу своєї частки, про що свідчить прохання останньої надати пропозицію щодо ціни. На підставі заяви [PERSON] від 26.03.2020 року була проведена судова будівельно - технічна та оціночно - будівельна експертиза, за результатами якої судовим експертом [PERSON] підготовлено висновок № 03-2020/1 від 02.04.2020 року (т. 1 а.с. 90-126). Відповідно до висновку № 03-2020/1 від 02.04.2020 року: виділ в натурі належноі [PERSON] частки у розмірі 17,37 % у праві власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до вимог нормативно - правових актів технічно неможливий. Поділ квартири [ADDRESS] між співвласниками згідно належних їм часток в розмірі 82,63% та 17,37 % відповідно до вимог нормативно - правових актів технічно неможливий. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] загальною площею 42,9 кв.м., визначена в рамках порівняльного методичного підходу в цінах станом на 10.02.2020 року складала 912140 грн. Доводи представника відповідача про те, що відсутній підпис судового експерта щодо повідомлення останнього про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку спростовується письмовими матеріалами справи (т.1 а.с. 91). Суд звертає увагу на те, що вказаний висновок було надано стороною позивача на обґрунтування позовної заяви та відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Крім того, відповідач та представник відповідача протягом розгляду вказаної справи, у разі не погодження із ринковою вартістю квартири [ADDRESS] , а відповідно і вартості частки 17,37% не надали суду докази того, що ринкова вартість, визначена у висновку експерта не відповідає дійсності, клопотань заявлено не було. Враховуючи ринкову вартість квартири [ADDRESS] загальною площею 42,9 кв.м., яка складала 912140 грн., відповідно до висновку, вартість 17,37% частини вказаної квартири становить 158438,72 грн.. На виконання ч. 2 ст. 365 ЦК України кошти у розмірі 158438,72 грн. були внесені на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва (т. 1 а.с.10). Відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с.71-72). З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.03.2020 року вбачається, що [PERSON] є власником 2/3 квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с.63-64). Таким чином, заперечення представника відповідача про те, що відповідач не має іншого житла для проживання суд до уваги не приймає, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів в розумінні ст.. ст.. 76-80 ЦПК України. Доказів того, що припинення права відповідача на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї - стороною відповідача суду не надано, письмові матеріали справи вказаних доказів не містять. Доводи представника відповідача, про те, що [PERSON] сплачувала комунальні платежі у повному обсязі, не залежно від розміру частки якою вона володіє, за квартиру [ADDRESS] суд до уваги не приймає, оскільки вказане не впливає на предмет та підстави доказування у вказаній категорії справи. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Враховуючи те, що частка відповідача належної їй на праві власності є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1584,39 грн. Витрати, що пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 5500,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки понесення позивачем вказаних витрат підтверджені квитанцією (т. 1 а.с.127). На підставі викладеного,

Outcome: approved