Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, у якому просить зняти арешт з належного йому на праві приватної власності житлового будинку №6 по вул. Воєводино в с. Туря-Пасіка Перечинського району Закарпатської області та всього рухомого і нерухомого майна за вказаною адресою, накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №11944453 від 23 березня 2009 року ВДВС Перечинського РУЮ, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 09 квітня 2009 року за № 8629615. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він являється власником житлового будинку №6 по вул. Воєводино в с. Туря-Пасіка Перечинського району Закарпатської області, який ним був придбаний від [PERSON] у 2005 році на підставі договору купівлі-продажу. Право власності на вказаний будинок він зареєстрував 19 липня 2005 року. На даний час він бажає відчужити належний йому будинок, для чого звернувся до нотаріуса. Однак при перевірці документів виявилося, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна зареєстроване обтяження арешт нерухомого майна щодо обєкта обтяження будинку та всього рухового і нерухомого майна за адресою: Закарпатська область, Перечинський район, с. Туря-Пасіка, вул. Воєводино, №6, реєстраційний номер обтяження 862915, обтяження зареєстроване 09 квітня 2009 року Перечинською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №11944453 від 23 березня 2009 року ВДВС Перечинського РУЮ, власником обєкта обтяження вказана [PERSON]. Тобто на підставі постанови відділу ДВС Перечинського РУЮ у 2009 році накладено арешт на належний йому на праві власності будинок, при цьому власником такого зазначена інша особа. Як йому відомо, [PERSON] була дружиною попереднього власника будинку та на даний час вона померла. Оскільки у відділі ДВС Перечинського РУЮ йому повідомили, що зняти арешт з вищевказаного будинку не можуть, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок №6 по вул. Воєводино у с. Туря-Пасіка Перечинського району Закарпатської області на підставі укладеного між ним, як покупцем, та [PERSON], як продавцем, договору купівлі-продажу від 07 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1481, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 19 липня 2005 року КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації», договором купівлі-продажу від 07 липня 2005 року та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів серії АХ №150471, сформованим 07 липня 2005 року приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON] (а. с. 4, 5, 6). Разом з цим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №38611824, сформованого 05 червня 2015 року приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON] вбачається, що 09 квітня 2009 року Перечинською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ВДВС Перечинського РУЮ про відкриття виконавчого провадження ВП № 11944453 від 23 березня 2009 року зареєстровано обтяження арешт будинку, всього рухомого і нерухомого майна за адресою: Закарпатська область, Перечинський район, с. Туря-Пасіка, вул. Воєводино, будинок 6, власником якого являється [PERSON] (а. с. 7-11). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до вимог ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном. Основною метою ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав. Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 25 березня 1999 року, остаточне). Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Частиною 2 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (Stretch v. United Kingdom) від 24 липня 2003 року, остаточне; рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, остаточне). Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції держава зобов'язана приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення у справі «Броньовський проти Польщі» (Broniowski v. Poland) від 31 серпня 2004 року, остаточне). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лоннрот п. Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, остаточне). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Як розяснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що право власності на житловий будинок №6 по вул. Воєводино у с. Туря-Пасіка Перечинського району Закарпатської області виникло у [PERSON] 19 липня 2005 року, тоді як арешт на вищевказане майно, власником якого зазначена [PERSON], накладено значно пізніше, а саме у 2009 році, внаслідок чого порушується право власності позивача на таке майно, тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до відділу державної виконавчої служби Перечинського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Тому,

Outcome: approved