Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у заяві та просить їх задовольнити. Крім того, додав, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] . В даному житловому будинку зареєстровані відповідачі, які не є членами його сім`ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги спочатку не визнав, мотивуючи тим, що його син - відповідач [PERSON] немає де проживати, при цьому згодом заявив, що позовні вимоги визнає. Крім того, додав, що його рідна сестра, яка була власником вказаного нерухомого майна, продала його позивачу. На його думку його сестра та позивач мали б спільно вирішити питання щодо придбання якогось житла його сину. Відповідач [PERSON] в судове засідання без поважних причин не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення та зняття з реєстрації. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідний правовий висновок, який в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14. Судом встановлено, що власником житлового будинку з господарськими будівлями, що в [ADDRESS] Угринівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області була рідна сестра відповідача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 13 лютого 2012 року виданим Підгаєцьким РБТІ та визнано відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 31 травня 2021 року вбачається, що [PERSON] продала, а позивач [PERSON] придбав, житловий будинок з господарськими будівлями, що в [ADDRESS] Угринівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області. Той факт, що позивач є власником вказаного нерухомого майна підтверджено останнім в судовому засіданні, не заперечено відповідачем [PERSON] , а також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Федчишин Н.В. Встановлено, що відповідачі зареєстровані у житловому будинку власником якого є позивач, що видно із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб за вих.№231 від 16 червня 2021 року виданої Угринівським старостинським округом Підгаєцької міської ради. За встановлених судом обставин та за відсутності передбачених законом будь-яких інших підстав для проживання відповідачів в будинку позивача, останні позбавлені права користування ним. Факт проживання та реєстрації відповідачів в будинку після зміни його власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться позивачу, оскільки це унеможливлює користування та розпорядження [PERSON] , як власником належного йому майна на власний розсуд (проживати в будинку самому, поселити туди будь-кого іншого чи відчужити будинок будь-якій особі, і т.і.), тим самим, будь-які заперечення відповідачів з цього приводу, що вони не чинять жодних перешкод позивачу, не можуть бути підставними. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються виключно на вимогах чинного законодавства, зокрема ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.41 Конституції України. Суд, беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідачі самостійного права на житло по адресу: [ADDRESS] з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набули, їх право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, а тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] , як нового власника будинку про усунення перешкод шляхом виселення та зняття з реєстрації є підставними й такими, що підлягають до задоволення. Викладене також узгоджується з правовими позиціями Верховного суду викладеними в постанові від 05.11.2014 року (справа № 6-158цс14). Так, у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підставний, а тому підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати, а саме: по 454 гривні судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду, з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved