Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в подальшому неодноразово уточненим, до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування вимог зазначив, що з 20.07.1972 року по 20.03.2014 року він перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта Центральна» ДП «Красноармійськвугілля», працюючи на різних посадах. 20.03.2014 року він був звільнений з роботи у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. При звільненні з роботи підприємство в порушення вимог трудового законодавства своєчасно не виплатило йому належних при звільненні сум, а провело з ним повний розрахунок лише 29.04.2014 року після того, як він 3.04.2014року звернувся до нього з письмовою заявою. Посилаючись на норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 3.03.2014року - дня звернення до відповідача з заявою про здійснення розрахунку по 29.04.2014року - день його проведення в розмірі 4885,20 грн. і таку ж суму спричиненої йому несвоєчасним розрахунком моральної шкоди, викликаної моральними стражданнями та необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач до судового засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та заяви про уточнення позовних вимог, в остаточному варіанті яких просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 4885,20 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка згідно ніким не оспореної довідки відповідача становить 271,40грн., та 18 днів затримки розрахунку з моменту його письмового звернення по день остаточного розрахунку, що становить 18 днів, а також моральної шкоди в розмірі 4885,20 грн. Представник відповідача зазначені вимоги не визнав, вважав, що вони є безпідставними, оскільки заробітна плата на підприємстві за відпрацьований місяць сплачується на початку наступного, а позивачу, який звернувся з заявою про виплату йому належних сум при звільненні 3.04.2014року, вона була повністю перерахована 29.04.2014року. До того ж вважав, що позивачем не доведено факту отримання ним моральних страждань через несвоєчасний розрахунок, тому просив суд в задоволенні вимог позивача відмовити повністю. Дослідивши докази у справі, оцінивши позицію сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 Кодексу Законів про працю трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника з роботи виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20.07.1972 року по 20.03.2014 року перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Красноармійськвугілля». 20.03.2014 року він був звільнений у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується його трудовою книжкою (арк.спр.3-12). Як вбачається з довідки відповідача, при звільненні позивач мав право на отримання заробітної плати в сумі 30726,04грн., яка з врахуванням обов'язкових утримань складає 25228,45грн. При звільненні вказана сума позивачу виплачена не була. Згідно наданої відповідачем інформації, в день звільнення - 20.03.2014року позивач не працював. Вказана обставина позивачем не спростована (арк.спр.30). 3.04.2014року позивач звернувся до адміністрації підприємства з письмовою заявою про проведення з ним повного розрахунку (арк.спр.13). Повний розрахунок з позивачем був проведений 29.04.2014року (арк.спр.15). Таким чином, судом встановлено, що відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, які забезпечують право працівника на своєчасний розрахунок. Несвоєчасне проведення остаточного розрахунку є підставою для застосування до відповідача санкцій, визначених законом, якими в даному випадку є нарахування позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день його фактичного здійснення. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд встановив, що затримка в здійсненні розрахунку з часу письмового звернення позивача до фактичного здійснення остаточного розрахунку становить 18 днів. Розмір середньоденного заробітку позивача, згідно наданої відповідачем довідки, складає 271,40грн. (арк.спр.16). Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку має становити 4885,20грн. (271,40грн. х 18 днів). Вирішуючи вимогу щодо моральної шкоди, заявленої позивачем, суд виходить з наступного. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності встановлення судом факту порушення трудового законодавства, зокрема в разі непроведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні, і здійснюється у вигляді одноразової грошової виплати. Компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення і самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, не поглинається. Тому суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що несвоєчасною виплатою позивачу належних йому при звільненні сум моральної шкоди йому спричинено не було. Відповідно до частини 3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Встановлені судом обставини та період тривалості затримки розрахунку дають суду підстави для висновку, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем на рівні самої заборгованості, є значно завищеним і не відповідає принципам виваженості, розумності і справедливості. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає за можливе моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначити в розмірі 300 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності з нормами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial