Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з нього суму основного боргу в розмірі 108000,00 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1198,35 грн. та інфляційні у розмірі 3715,20 грн., а всього 112913,55 грн., вирішити питання судових витрат. Позов обґрунтовував тим, що 25.10.2018 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно із яким відповідач отримав у нього грошові кошти у сумі 108000,00 грн. та зобов`язався повернути ці кошти в строк до 31.12.2018 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов була представлена розписка позичальника, яка підтверджує передання позивачем визначеної грошової суми. Проте відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув грошові кошти. Тому позивач вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2019 року по час звернення до суду з позовом 15.05.2019 року з відповідача підлягають стягненню крім основної суми боргу 108000 грн., також 3% річних від суми боргу в розмірі 1198,35 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3715,20 грн. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання добровільно, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05.06.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.06.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Із заявою про відкладення розгляду справи не звертався, причини неявки не повідомив. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25.10.2018 року позикодавець [PERSON] надав безвідсоткову позику в сумі 108000 грн. позичальнику [PERSON] , який зобов`язався повернути ці кошти в строк до 31.12.2018 року, що підтверджується розпискою (а.с. 8). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, чим порушив права та інтереси позивача, які останній просив поновити. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач кошти за договором позики не повернув, тому необхідно стягнути з нього заборгованість в розмірі 108000 грн., а також за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2019 року по 15.05.2019 року 3% річних від суми боргу в розмірі 1198,35 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3715,20 грн. Суд перевірив та вважає правильними надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних збитків. Відповідачем не спростовано нараховані вказані вище суми коштів. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1897,55 грн.

Outcome: approved