Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] зі зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначає, що у його власності перебуває житловий будинок [ADDRESS], в якому, окрім нього, зареєстровані: колишня дружина - [PERSON] та син - [PERSON] 17 вересня 2008 року рішенням суду шлюб між ними розірвано. З того часу [PERSON] в його будинку не проживає, а переїхала проживати до своїх батьків, де проживає і на даний час. В добровільному порядку знятись з реєстрації остання не бажає, тому він змушений звернутись з даним позов до суду. 25.03.2013 року відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати за нею та [PERSON] право спільної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в рівних частинах - по ? частці кожному. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що дійсно з серпня 2002 року по вересень 2008 року вона перебула у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON]. В період спільного проживання за спільні кошти вони придбали спірний житловий будинок, оформивши його на чоловіка. Після розірвання шлюбу вона звернулась з позовом про поділ спільного майна подружжя, але вони дійшли домовленості, що вона не буде стягувати аліменти на утримання сина, а він при досягненні сином повноліття переоформить наш спільний будинок на сина. Також було узгоджено, що вона з сином тимчасово в будинку проживати не буде, але будуть там зареєстровані. Оскільки [PERSON] відмовляється добровільно переоформити частину житлового будинку на неї та подає позов про визнання її втратившою право користування цим будинком, вона, в свою чергу, звертається з даним зустрічним позовом до суду. Ухвалою суду від 16.04.2013 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок прийнято до спільного розгляду з первісним позовом; вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження даній цивільній у справі №285/1053/13-ц з первісним позовом. Позивачем-відповідачем подано заперечення на зустрічний позов, які зводяться до того, що спірний житловий будинок придбаний за власні кошти [PERSON], які були заощаджені ним та отримані від продажу квартири ще до одруження. Тому спірний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності та належить йому на праві особистої приватної власності, а відтак не підлягає поділу. Разом з цим, просить застосувати до зустрічних позовних вимог строк позовної давності. Позивач-відповідач та його представник у судове засідання не прибули, позивач-відповідач подав заяву, в якій зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, просив справу розглянути у його відсутність. У письмовій заяві, поданій до суду, просить застосувати до зустрічних позовних вимог строк позовної давності. Відповідач-позивач в судове засідання не прибула повторно, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином двічі, однак про причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за її відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавала, що підтверджується матеріалами справи. З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, вирішення її в точній відповідності з законом та з метою дотримання права [PERSON] на участь у процесі прийняття рішення, судом неодноразово було відкладено розгляд даної справи. Однак, остання своїм право не скористалася, в дане судове засідання не прибула, явку представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. З врахуванням вказаних обставин, з метою недопущення порушення строків розгляду справи та зловживання відповідачем своїми процесуальними правами - суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та її представника, на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Треті особи, які не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - Новоград-Волинський районний сектор Державної міграційної служби України в Житомирської області та орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, участь уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, надали листи в яких просять справу слухати без їх участі, при винесені рішення покладаються на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 вересня 2004 року позивачем - [PERSON] придбано у приватну власність житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] (а.с.6). 04.11.2004 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вищезазначений будинок (а.с.7). [PERSON] дала згоду на придбання [PERSON] житлового будинку який розташованого в [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 24.09.2004 року (а.с.76). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.09.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14,15). Відповідно до довідки № 642 від 25.02.2013 року виданої КП «Новоград-Волинськ-житлокомунсервіс» [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] до складу його сім'ї входять: колишня дружина - [PERSON], син - [PERSON] (а.с.8). 20.08.2004 року [PERSON] відповідно до договору дарування передано [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.53-54). Того ж дня [PERSON] було дано розписку [PERSON] про отримання 20112,00 грн. за передачу у власність квартири [ADDRESS] (а.с.55). Архівною довідкою № 7730/1 від 14.10.2008 року підтверджується, що військовослужбовець [PERSON] за період з липня 2000 року по липень 2001 року отримував грошове забезпечення в розмірі 500 доларів США, щомісячно (а.с.57). Як встановлено судом, в травні 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просив визнати право особистої приватної власності на будинок [ADDRESS] Так, ухвалою суду від 01.06.2013 року провадження у справі, що розглядається було зупинено до набрання законної сили рішенням Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області у цивільній справі №285/2083/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 25.06.2013 року у справі № 285/2083/13-ц в задоволенні позову відмовлено (а.с.152-153). Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було зупинено розгляд зазначеної справи до вирішення іншої справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору удаваним. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31.10.2013 року, яке набрало законної сили, договір дарування квартири [ADDRESS] від 20.08.2004 року укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано удаваним та визнано укладення між сторонами договору купівлі-продажу вказаної квартири (а.с.154-155). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 10.12.2013 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного від 25.06.2013 року № 285/2083/13-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.131). Як слідує із письмових пояснень [PERSON], останній проживає з [PERSON] по сусідству з 2003 року і починаючи з 2008 року колишня дружина [PERSON] - [PERSON] з ним у будинку [ADDRESS] не проживає (а.с.157). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами: копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.4), копією рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.09.2008 року № 2-1463/08 року (а.с.5), копією договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.6), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7), довідкою № 642 від 25.02.2013 року (а.с.8), копією паспорта [PERSON] (а.с.19), копією свідоцтва про шлюб (а.с.21), копією свідоцтва про народження (а.с.25), копією договору дарування квартири (а.с.53-54), копією розписки від 20.08.2004 року (а.с.55), копією ухвали Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03.12.2008 року (а.с.56), копією довідки № 7730/1 від 14.10.2008 року (а.с.57), копією довідки № 96 від 22.03.2013 року (а.с.58), копією заяви від 24.09.2004 року (а.с.76), копією рішення Апеляційного суду від 10.12.2013 (а.с.131), копією рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 25.06.2013 року № 285/2083/13-ц (а.с.152-153), копією рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 31.10.2013 року № 285/3639/13-ц (а.с.154-155), письмовими поясненнями (а.с.157). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як встановлено ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 60 Сімейного Кодексу України передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначено ст. 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Так, як встановлено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 10.12.2013 року, позивач-відповідач купив квартиру [ADDRESS], за місяць до укладення шлюбу з відповідачкою-позивачкою, тобто за свої особисті кошти. Перебуваючи в шлюбі, 20 серпня 2004 року [PERSON] продав зазначену квартиру, а через місяць - 24 вересня 2004 року купив житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS]. Спірний житловий будинок було придбано за кошти, отримані від реалізації квартири. При цьому вартість будинку була значно нижчою вартості квартири. Так, із договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.09.2004 року вбачається, що придбаний будинок - дерев'яний, загальною площею 47,7 кв.м, загальною вартістю 10184 грн. Натомість продана 20.08.2004 року квартира є двокімнатною, загальною площею 48,8 кв.м та відчужена була за 20 112 грн.. Відтак колегія суддів вважає, що спірний житловий будинок було придбано [PERSON] за кошти, які належали йому особисто до шлюбу та були вкладені ним спочатку у придбання квартири [ADDRESS], а після її продажу - у спірний житловий будинок по [ADDRESS] За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу-відповідачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок, у якому зареєстрована та проживала відповідач до 2008 року, яка станом на звернення позивача до суду, безперервно починаючи з 2008 року без поважних причин не проживає (відсутня) у вказаному житловому будинку. Відповідач-позивач в судове засідання не прибула повторно, заперечень проти позову та доказів поважності причин своєї відсутності у належному позивачу будинку, як і доказів наявності іншої домовленості між нею і власником житла, чи наявності конкретних обставин для збереження за нею вказаного житлового приміщення, передбачених законом - суду не подала. Твердження [PERSON] про те, що після розірвання шлюбу сторони дійшли домовленості, що вона з сином тимчасово в будинку проживати не буде, але будуть там зареєстровані - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи (жодних доказів на їх підтвердження відповідачем-позивачем надано не було) та спростовуються наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи. Окрім того, слід звернути увагу, що відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відмова у знятті з реєстрації особи, яка виселена із житлового приміщення на підставі рішення суду, яке набрало законної сили може бути оскаржена до суду відповідно до чинного законодавства. Разом з цим, ухвалюючи рішення у даній справі, суд не позбавлений права на визначення порядку його виконання, наданого ст. 217 ЦПК України. Використання цього процесуального права, дозволить створити умови для попередження випадків несвоєчасного виконання рішення суду та сприятиме виконанню вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, відповідно до якої права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки обставини, на які посилається відповідач-позивач, як на підставу для задоволення зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються матеріалами справи. Твердження позивача-відповідача про пропуск відповідачем-позивачем строку позовної давності для звернення до суду з зустрічним позовом, суд відкидає при прийнятті рішення у даній справі, оскільки таке твердження спростовуються наступним. Положеннями чинного Сімейного кодексу України у ст. 72 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, до моменту звернення [PERSON] в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житлом, тобто до березня 2013 року позивач права відповідачки на зазначений житловий будинок не оспорював. Таким чином, враховуючи, що строк позовної давності у даній цивільній справі становить три роки і обчислюється від дня, коли відповідач дізналась про порушення свого права, суд приходить до висновку, що вказаний строк для звернення до суду із зустрічним позовом останньою не пропущено. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved