Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просить визнати дійсним договір купівлі - продажу будинку, розташованого за адресою: вулиця Волочаївська, будинок 21 «а» у місті Кам'янське (колишнє м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, укладений 27 грудня 1999 року між [PERSON] та ним, [PERSON], у Дніпродзержинській філії Придніпровської Товарної біржі за реєстраційним № 965; визнати за ним, [PERSON], право власності на будинок, розташований за адресою: вулиця Волочаївська, будинок 21 «а» у місті Кам'янське (колишнє м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, житловою площею 24,4 кв.м., загальною площею 43,6 кв. м., що дасть підстави для подальшої реєстрації права власності на квартиру в органах державної реєстрації. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 грудня 1999 року між [PERSON], як продавцем з одного боку, та ним, [PERSON], як покупцем, з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Волочаївська, буд 21 «а» у м. Дніпродзержинську (нині м. Камянське), який був зареєстрований у Дніпродзержинській філії Придніпровської Товарної біржі за реєстраційним №965. Будинок належав продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 1997 року, посвідченого держнотаріусом Третьої Дніпродзержинської держнотконтори. Після вчинення договору купівлі-продажу будинку між відповідачем і позивачем, право власності на будинок на його імя було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2000 року та зареєстровано в реєстрову книгу № 112 за реєстровим № 20737. Придбаний ним будинок складається із двох кімнат, житловою площею 24,4 кв. м., загальною площею 43,6 кв. м. Після придбання будинку він та його родина, яка складається із дружини і трьох синів, стали постійно мешкати в будинку та були в ньому зареєстровані. Вони з дружиною по теперішній час мешкають у зазначеному будинку. При укладенні договору сторонам було розяснено, що він має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. В самому тексті договору вказано, що згідно зі ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарні біржі», даний Договір зареєстрований на Дніпродзержинському філіалі Придніпровської товарної біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. В силу юридичної неосвіченості, позивач не знав про обовязкове нотаріальне посвідчення правочинів при відчуженні нерухомості, тому не вважав за необхідне оформлювати правочин нотаріально. Між ним, [PERSON], та [PERSON], під час укладення договору, було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного вони не мали, як не мають і на теперішній час. Але, при його зверненні в нотаріальну контору з бажанням відчуження належного йому будинку, він дізнався, що по діючому цивільному законодавству потрібне нотаріальне посвідчення укладеного раніше договору купівлі-продажу нерухомого майна і що вирішувати питання про відчуження будинку, він зможе тільки належним чином уклавши договір або визнавши його дійсність у судовому порядку. Він одразу звернувся до відповідачки з проханням оформити договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі, але вона повідомила, що підтверджує укладення між ними договору купівлі-продажу, але займатись нотаріальним оформленням угоди не бажає. Так як у односторонньому порядку він не може зареєструвати договір належним чином, то для вирішення цього питання вимушений звертатись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, уточнений позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги визнала у повному обсязі.(а.с.45). Третя особа на боці позивача [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.49). Представник третьої особи Відділу реєстрації речових прав Департаменту комунальної власності і земельних відносин на нерухоме майно Кам'янської міської Ради, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.50). Представник третьої особи - Дніпродзержинської філії Придніпровської Товарної біржі в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 грудня 1999 року між відповідачем [PERSON], як продавцем з одного боку, та позивачем [PERSON], як покупцем, з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Волочаївська, буд 21 «а» у м. Дніпродзержинську (нині м. Камянське), який був зареєстрований у Дніпродзержинській філії Придніпровської Товарної біржі за реєстраційним № 965, що підтверджується копією договору від 27.12.1999 року (а.с.14). Будинок належав продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори. З матеріалів справи вбачається, що після вчинення договору купівлі-продажу будинку між відповідачем і позивачем, право власності на будинок на його імя було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2000 року та зареєстровано в реєстрову книгу № 112 за реєстровим № 20737, що підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1998 року № 583 (а.с.14 оберт) та відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 21.11.2016 року № 1813 (а.с.13). Придбаний ним будинок складається із двох кімнат, житловою площею 24,4 кв. м., загальною площею 43,6 кв. м., що підтверджується копією технічного паспорту (а.с.15-17). Як вбачається з матеріалів справи, позивач з родиною, яка складається із дружини [PERSON] і трьох синів: [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], стали постійно мешкати в будинку та були в ньому зареєстровані, що підтверджується копією домової книги (а.с.18-21). З доводів позовної заяви вбачається, що при укладенні договору сторонам було роз'яснено, що він має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. В тексті договору вказано, що згідно зі ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарні біржі», даний Договір зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» і не підлягає нотаріальному посвідченню. В силу юридичної неосвіченості, позивач не знав про обов'язкове нотаріальне посвідчення правочинів при відчуженні нерухомості, тому не вважав за необхідне оформлювати правочин нотаріально. Під час укладення договору, сторонами були виконані всі умови договору, сторони ніяких претензій один до одного не мали. В односторонньому порядку позивач не може зареєструвати договір належним чином, це порушує його права та законні інтереси. \~\~ Згідно ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст.220\~ ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування\~ та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вiд 01 липня 2004 року \~№ 1952-IV\~ державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який до введення в дію ЦК України від 16 січня 2003 року, регулював порядок застосування ст. 47, ч.2 ЦК України від 1963 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені в законі обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсним угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.\~\~ Судом було встановлено, що сторони при укладенні договору не були обізнані про обовязковість нотаріального посвідчення договору, а також враховуючи той факт, що текст договору купівлі-продажу не містив вимоги щодо обовязкового нотаріального посвідчення угоди, вважали правомірним набуття ними права власності на квартиру. Сторонами виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зараз позивач не має можливості скористатися правом власності на нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а відповідач хоч і не заперечує проти його укладення, та не заперечує проти позову, але ухиляється від належного оформлення договору. Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд на підставі ст.ст. 11, 88 ЦПК України приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають.

Outcome: approved