Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що з 03.02.1969р. по 30.04.2004р. він працював на підприємствах вугільної промисловості ДП «Свердловантрацит» у шкідливих умовах, внаслідок чого отримав професійне захворювання. З 1995р. позивач отримував виплати за 25% втрати працездатності, з 2007р. йому встановлено відсоток втрати працездатності в розмірі 40% та третю групу інвалідності. Через втрату працездатності він змушений систематично лікуватися в лікарнях, санаторіях, більшість за свій рахунок. На даний момент позивач відчуває сильний біль у грудях, йому важко ходити. Позивач постійно кашляє та задихається, обмежений в рухах. Постійний прийом ліків, нестача коштів на лікування, до фізичного болю додаються душевні страждання від свого безсилля і безсилля ліків допомогти йому позбавитися цієї болі, або полегшити страждання; постійно відчуває наслідки професійного захворювання, через болі, постійний кашель, тривожний сон, став нервовою дратівливою людиною, неможливо займатися домашніми справами, що потребують навіть незначних фізичних зусиль. У зв'язку з захворюванням він не має змоги займатися не тільки своїм захопленням, але й обмежений в роботі по господарству. Почуття безпорадності та неповноцінності приносить особливі страждання і приниження. Більшу частину часу він проводе в лікарнях, або лікується амбулаторно. Розуміння того, що він не зможе дати своїм дітям всього, що міг би, якщо був би працездатним, завдають особливих душевних страждань, у зв'язку з чим він втратив впевненість у майбутнє, відчуває депресивний стан. Тому позивач вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду внаслідок втрати професійної працездатності він позбавлений можливості працювати за фахом і в повній мірі забезпечувати сім'ю. З'явилось почуття неповноцінності, оскільки обмежений у фізичних навантаженнях, життя залежить від вживання ліків та лікування. Хвороби спричиняють біль та душевні страждання. Все це приводить до того, що він вимушений прикладати додаткові зусилля для організації його життя. Позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Свою моральну шкоду він оцінює у грошовому еквіваленті у розмірі 30000,00 гривень, які просить стягнути з відповідача по справі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення на позовну заяву, в яких з позовними вимогами не погоджується, просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не надав суду доказів, що саме діями відповідача йому була завдана моральна шкода, відсутній причинний зв'язок між шкодою здоров'ю позивача та протиправними діями відповідача, позивачем не наведено доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди, а також вважає, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення з позовом до суду. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали особової справи МСЕК на ім'я відповідача, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом установлено, що позивач з 03.02.1969р. по 30.04.2004р. працював на підприємствах вугільної промисловості ДП «Свердловантрацит», що підтверджено даними трудової книжки. За даними виписки з акта огляду МСЕК від 13.01.1995р. №014571 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності з 01.10.1994 року безстроково у зв'язку із пильовим бронхітом. За даними виписки з акта огляду МСЕК від 07.08.2007р. №024967 при повторному огляді позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності з 03.07.2007р. безстроково (а.с.10). Згідно із даними епікризів [PERSON] перебував на лікуванні у Свердловській центральній міській лікарні із діагнозом «хронічне обструктивне захворювання легенів» та інші з 09.11.2004р. по 20.11.2004р., з 17.04.2009р. по 06.05.2009р. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 визначено, що відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, з приводу чого судам рекомендовано встановлювати якими правовими нормами виниклі правовідносини регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472, які діяли на час заподіяння шкоди, позивач мав право на отримання моральної шкоди у зв'язку із втратою професійної працездатності. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у позивача виникло з 13.01.1995р., коли висновком медико-соціальної експертної комісії йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Передбачений ст.71 ЦК УРСР 1963 року трирічний строк позовної давності для вимог про відшкодування моральної шкоди сплинув 13.01.1998р., тобто до набрання чинності ЦК України 2004 року. Вказані норми не містили положення, відповідно до якого позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно з п.3 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Проте за п.6 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. За таких обставин, до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК УРСР 1963 року, зокрема статті 76, відповідно до якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно з положеннями ст.80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи, що право на пред'явлення позову про відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] ще 13.01.1995р. і позовна давність відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963р. для цих правовідносин сплинула до 01 січня 2004 року (при цьому встановлення у 2007 році більшого ступеня втрати працездатності не поновлює перебігу строку позовної давності), позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed