Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом в якому на підставі ч.2 ст. 220 та ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на автомобіль марки FORD FOKUS, шасі (кузов, рама) [NUMBER], двигун V - 1988 куб.см., держномер [NUMBER], 2004 року випуску, оскільки він його 05.07.2007 року придбав у відповідача [PERSON], однак угода купівлі - продажу нотаріально засвідчена не була, проте сторони виконали всі умови договору, він передав відповідачу гроші за автомобіль в розмірі 8000 доларів США, про що було складено розписку від 05.07.2007 року, а останній передав йому ключі і документи та оформив на його ім'я довіреність на право користування та розпорядження автівкою строком на десять років. На теперішній час виникла необхідність продажу даного автомобілю, однак при знятті його з обліку в органах МРЕО, стало відомо, що на нього в межах виконавчого провадження накладено арешт, що робить неможливим здійснити його перереєстрацію. В судовому засіданні 28.11.2014 року позивач [PERSON] позовні вимоги по вищезазначеним підставам підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Також суду пояснив, що він з відповідачем [PERSON] є приятелями. В літку 2007 року [PERSON] продавав належний йому автомобіль марки FORD FOKUS і він вирішив його купити для сім'ї. 05.07.2007 року [PERSON] продав йому зазначений автомобіль за 8000 доларів США про що склав розписку, що отримав від нього зазначену суму в рахунок продажу даного автомобілю, також передав автомобіль, ключі від нього та надав генеральну довіреність на право курування та розпорядження автомобілем посвідчену нотаріально строком на десять років, а він в свою чергу передав останньому гроші за автомобіль та отримав його у володіння. Проте перереєстрацію права власності на автомобіль, у тому числі в органах нотаріату вони не здійснили, оскільки в цьому не було необхідності, тим паче, що вона дорого коштує приблизно 400 доларів США. Він весь час зі своєю сім'єю використовував даний автомобіль, вважаючи його своєю власністю, але у жовтні 2014 року виникла необхідність у продажу автомобілю, в зв'язку з чим він звернувся до МРЕО з питання зняття автомобілю з реєстрації де йому в цьому було відмовлено з причини накладення арешту на зазначений автомобіль по зобов'язанням його власника - [PERSON], що і призвело його звернутися до суду за захистом свого права. Також пояснив, що вважає він та [PERSON], як сторони по угоді купівлі продажу ухилилися від її нотаріального посвідчення в зв'язку з тим, що не бажали витрачати кошти пов'язані з перереєстрацією автомобілю, а [PERSON] на даний час ухиляється від зустрічей та місце його знаходження йому невідоме. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 28.11.2014 року позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Також суду пояснила що сторони виконали всі умови договору купівлі - продажу, позивач передав гроші за автомобіль та прийняв його у володіння, а відповідач прийняв гроші та передав предмет договору у власність позивача, про що була складена відповідна розписка та надана нотаріальна довіреність на право керування та розпорядження автомобілем. На даний час позивач не може реалізувати своє право на продаж автомобілю, так як не може зняти його з реєстрації в органах МРЕО, оскільки автомобіль досі значиться зареєстрованим за відповідачем по борговим зобов'язанням якого на нього накладено арешт. Вважає, що відповідач на даний час ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, а на час укладання даної угоди в цьому не було необхідності, а тому суд має право захистити право позивача визнавши за ним право власності на спірний автомобіль. Проте в наступні судові засідання сторона позивача, будучі належним чином повідомленою про дату, місце і час слухання справи за невідомих суду причин не з'явилася та ніяких письмових заяв не надала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надав суду письмову заяву в якій проти задоволення позову не заперечував та просив справу розглянути без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з'явився. Про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми, суд розглянув справу у відсутність відповідача і третьої особи та закінчив розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Вислухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши письмову заяву відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що згідно обліку БД «РПС ДАІ» Донецької області станом на 09.12.2014 року автомобіль марки FORD FOKUS, 2004 року випуску, держномер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун V = 1988 куб.см., з 24.06.2005 року на підставі Митницької Декларації серії АА № 2680708 від 18.11.2004 року виданої Маріупольською Митницею, зареєстрований за [PERSON]. Згідно довіреності від 05.07.2007 року посвідченої приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 499 [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися у тому числі з правом зняття з обліку в органах ДАІ, продажу через комісійний магазин, нотаріальну контору, або інші установи автомобілем марки FORD FOKUS, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама) [NUMBER], двигун V = 1988 куб.см., держномер [NUMBER]. Довіреність видана з правом передовіри строком на 10 років і дійсна до 05.07.2017 року. Згідно розписки від 05.07.2007 року [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 8000 доларів США за продаж автомобіля FORD FOKUS SVT, чорного кольору, 2004 року випуску, держномер [NUMBER], № кузова [NUMBER] та матеріальних претензій немає. 16.12.2013 року Відділом ДВС Володарського РУЮ накладено арешт на все рухоме майно, що належить [PERSON] згідно виконавчого документу № 2/222/57/2013 р. від 25.02.2013 року виданого Володарським судом про стягнення з [PERSON] боргу на суму 119681,35 грн. на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що вбачається з відомостей ВДВС Володарського РУЮ станом на 16.12.2014 року. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь. у справі. Позивач, як на підставу задоволення своїх вимог, саме про визнання права власності посилається на ч.2 ст. 220 ЦК України, яка передбачає можливість визнання судом дійсним договору, який укладено в письмовій формі і за яким сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і за яким відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи, що позивач заявляє вимогу саме про визнання права власності, але посилається, як на підставу задоволення даної вимоги на норму закону, яка регулює інші відносини, а саме відносини щодо визнання договору дійсним, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають за безпідставністю та недоведеністю. Крім цього слід зазначити, що в позовній заяві, в прохальній її частині, позивач також посилається, як на підставу задоволення позовних вимог на ст. 344 ЦК України, яка регулює правовідносини, щодо набуття право власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні попери за набувальною давністю. Проте, згідно правового змісту ст.ст. 59, 60, 61 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Суд вважає, що вимоги позивача з підстав ст. 344 ЦК України також задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними та безпідставними, так як позивачем в обґрунтування даної підстави не наведено достатніх обставин та не надано жодних доказів. Оскільки позивачці в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України понесені ним при зверненні до суду судові витрати, з боку відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed