Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] , який згодом уточнив, про стягнення боргу, в якому просив суд стягнути з відповідач на користь позивача грошові кошти в сумі 26950 грн., 695,27 грн. - річних від суми заборгованості, 927,44 грн. - інфляційних витрат, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1921 грн. та витрати на професійну правничу допомогу - 6000 грн., а всього 36493,71 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у вересні 2018 року відповідач звернувся до нього з проханням надати йому гроші, яких йому не вистачало для придбання транспортного засобу, який він збирався купити собі в Грузії або Російській Федерації. 03.10.2018 року відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 1000 доларів США для придбання автомобіля, строком на два місяці, про що свідчить оформлена ним розписка. До теперішнього часу отримані відповідачем гроші йому не повернуті, строк їх повернення сплив 03.12.2018 року, проте при останній його розмові з [PERSON] він повідомив його, що не збирається повертати його гроші, які він взяв строком на два місяці. Тобто ним були зроблені спроби в добровільному порядку вирішити спір, але відповідач після останньої їх розмови уникає зустрічей, щоб обговорити виниклу ситуацію, не бажає обговорювати її і в телефонному режимі. Він приймав заходи і спроби . щоб розв`язати спір мирним шляхом, але досудове врегулювання спору не є можливим. Відповідно змісту ст..ст.610-611, 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати, нараховані на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. За його підрахунками 3 % річних від суми заборгованості складає 695,27 грн.із розрахунку курсу валют станом на 14.11.2019 року 100 дол.США =2410 грн. за 351 день з 03.12.2018 року по 18.11.2019 року. Розмір інфляційних втрат на суму боргу 24100 грн. за період з 03.12.2018 року по 18.11.2019 року включно складає 927,44 грн. На підставі чого, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22.04.2019 року, прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та розпочато у справі загальне позовне провадження. 11.05.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Вказану позовну заяву не визнає в повному обсязі, оскільки вона є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в позовній заяві позивач зазначає, що [PERSON] нібито взяв грошові кошти в розмірі 1000 доларів США у борг для купівлі авто з Грузії для себе. Проте, в обґрунтування вказаного не наводить жодних доказів. Оскільки, з доданої розписки від 03.10.2018 року не вбачається, що [PERSON] брав вказану в ній суму грошових коштів для власних потреб, а інших доказів, що підтверджують позицію позивача з даного приводу в матеріалах справи немає. Тобто, зазначена обставина ґрунтується виключно на припущеннях позивача по справі та не підтверджується жодними доказами по справі. Позивач навмисно вводить суд в оману, вказуючи про наявність нібито виникнення боргового зобов`язання у [PERSON] перед ним, не вказуючи при цьому в своєму позові про наявність між ними договору доручення, та як слідство цього щодо наявності виданої на ім`я [PERSON] нотаріально посвідченої довіреності з приводу доручення [PERSON] придбати для [PERSON] будь-яке авто з Грузії чи то РФ за будь-які кошти на власний розсуд. Так, 23.09.2018 року в м.Маріуполь між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, [PERSON] з третього боку було укладено договір доручення, на виконання якого 24.09.2018 року [PERSON] видав нотаріально завірену довіреність, яку зареєстровано в реєстрі довіреностей за №18651866. Вказаною довіреністю [PERSON] доручив [PERSON] , [PERSON] купити за будь-яку ціну на умовах на свій розсуд для [PERSON] будь-який транспортний засіб на території Грузії та РФ сплатити за нього будь-яку ціну, сплатити всі необхідні митні платежі, переправити його на територію України в будь-яке місто, зареєструвати придбаний транспортний засіб на ім`я [PERSON] в. сплатити всі необхідні реєстраційні платежі та вчинити всі інші дії з приводу придбання доставляння на територію України та його реєстрації у відповідних сервісних центрах МВС України. За для виконання покладеного на [PERSON] та [PERSON] зобов`язань по договору [PERSON] особисто 03.10.2018 року було передано [PERSON] в якості фінансування подальших витрат пов`язаних із виконанням вказаного договору доручення та довіреності грошову суму в розмірі 1000 дол.США, про що [PERSON] особисто написано відповідну розписку. Так, в подальшому на виконання укладеного між ними зазначеного вище договору та виданої на його виконання довіреності [PERSON] було відібрано та запропоновано декілька автомобілів марки Volkswagen Passat та в подальшому узгоджено питання щодо придбання одного з запропонованих автомобілів. Вказане підтверджується скриншотом листування в електронному мобільному додатку «Viber» між [PERSON] за номером телефону та [PERSON] за номером телефону. 29.10.2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] було придбано на територіїх Грузії автомобіль Volkswagen Passat 2015 року випуску седан, колір чорний, VIN: [NUMBER] . Вартість автомобіля в Грузії згідно правочину №1489229 «Про передачу права власності на механічний транспортний засіб» складає 4100 дол.США. [PERSON] на виконання договору доручення між ним та [PERSON] отримані транзитні номери та зафрахтоване місце на паромі сполученням Батумі-Грузія - Чорноморськ Україна та переправлено вказаний автомобіль з Грузії в Україну. Фрахт парому складає 495 дол.США. Після чого отримано вказаний автомобіль на території України та переправлено до м.Маріуполь Донецької області, де розмитнено його та зареєстровано на ім`я [PERSON] . Так, 07.11.2018 року в якості передплати за митне оформлення вказаного автомобіля [PERSON] згідно квитанції №0.0.1178785777.1 разом з комісією за проведення платежу було сплачено 58580 грн. Окрім того, 13.11.2018 року на виконання все того ж договору доручення та наданої довіреності [PERSON] було сплачено другий платіж в якості передплати за митне оформлення згідно квитанції №0.0.1182896893.1 разом із комісією за проведення платежу було сплачено 2408,75 грн. До того ж, [PERSON] сплачено вартість реєстраційних послуг сервісного центру м.Маріуполь за реєстрацію вказаного авто на ім`я Блакитного в сумі 5500 грн. та після проведення державної реєстрації вказаного авто воно було передано [PERSON] разом з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Тож, [PERSON] та [PERSON] зобов`язання по укладеному договору доручення та виданої на його виконання довіреності виконано в повному обсязі та в строк зазначений у розписці від 03.10.2018 року про отримання грошових коштів для придбання автомобіля в Грузії. Оригінал довіреності було передано для підтвердження повноважень представника [PERSON] до реєстраційних документів під час державної реєстрації вказаного авто на ім`я [PERSON] в сервісний центр м.Маріуполя Донецької області. У зв`язку з виконанням покладених на [PERSON] та [PERSON] зобов`язань по укладеному договору доручення та виданої на його виконання довіреності [PERSON] витрачено власних коштів в сумі 4595 дол.США та 7932,60 грн., а особисто [PERSON] витрачено особисті кошти в сумі 58580 грн., з них витрачено 1000 дол.США - кошти [PERSON] згідно розписки від 03.10.2018 року. Таким чином, сума власних коштів [PERSON] та сума особистих коштів [PERSON] яку нею та ним було витрачено задля виконання укладеного договору доручення та виданої на його виконання довіреності за мінусом суми задатку складає 3595 дол.США та 7932,60 грн. та особисто [PERSON] витрачено особисті кошти в сумі 58580 грн. Станом на 27.04.2019 року сплачені ним власні кошти в сумі 3595 дол.США та 7932,60 грн. та особисто [PERSON] особисті кошти в сумі 58580 грн., [PERSON] йому та [PERSON] не відшкодовані. Вказані обставини свідчать про відсутність предмету спору та про необґрунтованість позову. На підставі вищезазначеного, просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 31.05.2019 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, задоволено. Зобов`язано Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г. ( 87555, м.Маріуполь, пр.Нахімова, 202) надати суду завірену належним чином копію довіреності видану 24.09.2018 року [PERSON] на ім`я [PERSON] і [PERSON] , а також документи на підтвердження видачі відповідної довіреності, що зареєстрована в реєстрі за №18651866 та копію з відповідного реєстру з вказаною реєстрацією. Зобов`язано Територіальний сервісний центр №1441 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (87555, м.Маріуполь, Запорізьке шосе, 2) надати суду завірені належним чином копії всіх без виключення документів на підставі яких відбулася державна реєстрація транспортного засобу Volkswagen Passat 2015 року випуску седан, чорного кольору, VIN: [NUMBER] , в тому числі всіх платіжних документів, навіть тих що стосуються оплати митних платежів або їх оригінали. 24.06.2019 року на адресу суду від Територіального сервісного центра №1441 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області надійшли копії документів, що послужили підставою для реєстрації легкового автомобілю марки Volkswagen Passat, номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску, номер кузова [NUMBER] . 24.06.2019 року до суду від Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич В.Г. надійшла відповідь на запит суду від 31.05.2019 року та копія довіреності і копія Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей. Ухвалою суду від 30.07.2019 року закрито підготовче засідання за даною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. 13.11.2020 року ухвалою суду було прийнято суддею Хараджа Н.В. до свого провадження вказану цивільну справу на підставі розпорядження керівника апарату суду Федорченко І.О. від 11.11.2020 року № 232 у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за її відсутності. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив позовну заяву залишити без задоволення. Суд розглянув справу в порядку ч.5 ст. 279 ЦПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та за відсутності клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач вказує, що між ним та відповідачем 03.10.2018 року було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, та відповідач мав у строк два місяці, тобто по 03.12.2018 року повернути запозичені кошти. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики позивачем надано розписку від 03.10.2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ в м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області 18.08.2012 року взяв у [PERSON] , паспорт [NUMBER] , 1000 доларів США для придбання автомобіля в Грузії строком на два місяця. Так, 24.09.2018 року [PERSON] уповноважив завіреною приватним нотаріусом Макаревич В.Г. довіреністю, яку зареєстровано в реєстрі довіреностей за №18651866, [PERSON] та [PERSON] на придбання в подальшому за будь-яку ціну та на умовах на свій розсуд будь-який транспортний засіб на території Грузії або Російської Федерації. 07.11.2018 року [PERSON] в якості передплати за митне оформлення автомобіля [PERSON] , згідно квитанції №0.0.1178785777.1 разом з комісією за проведення платежу сплатила 58580 грн. 13.11.2018 року згідно квитанції №0.0.1182896893.1 в рахунок передплати за митне оформлення автомобіля [PERSON] , останній сплатив 2384 грн. Відповідно до заяви [PERSON] від 14.11.2018 року за №217498356 на ім`я начальника ТСЦ 1441, останній просив провести операцію «172-Первинна реєстрація легкових ТЗ», які ввезено за кордону» і надати платні послуги згідно Постанови КМУ від 04.06.2007 року за №795 та Наказу МВС України від 10.02.2012 року за №103, а саме легковий/седан -В-загальний, марки Volkswagen Passat, VIN: [NUMBER] 2015 року випуску. На підставі зазначеної заяви, ТСЦ 1441, зроблено перевірку за Єдиним державним реєстром МВС. 10.11.2018 року ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ» видано сертифікат відповідності на автомобіль марки Volkswagen Passat, а саме щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу, разом з загальними конструктивними характеристиками та переліком доказів стосовно відповідності КТЗ вимогам щодо індивідуального затвердження. Згідно правочину №1489229 «Про передачу права власності на механічний транспортний засіб», підписаного [PERSON] , вартість автомобіля в Грузії складає 4100 дол.США. 13.11.2018 року Донецькою ДФС Митниця видано на ім`я [PERSON] посвідчення серія [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу Volkswagen Passat, VIN: [NUMBER] , 2015 року випуску. Відповідно до висновку експертного дослідження від 14.11.2018 року за №05/1441/8134, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , наданого на дослідження транспортного засобу Volkswagen Passat, не змінювалися. 14.11.2018 року [PERSON] відповідно до квитанції №28516269 сплачено збір на обов`язкове державне ПС при набутті права власності на авто у сумі 3961,55 грн. Також, [PERSON] 14.11.2018 року відповідно до квитанції №285146263, сплачено за реєстрацію, перереєстрацію авто, видачу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерного знаку - 562,99 грн. Відповідно до переписки між [PERSON] та [PERSON] , яка відбувалась за допомогою програми «Viber» та завірена 06.05.2019 року адвокатом відповідача, вбачається, що дійсно останній разом зі своєю дружиною придбали автомобіль для позивача. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити про те, що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. В розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволять фальсифікувати зазначені записи (якщо вони не були внесені або дата була внесена цифрами). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У наданій суду копії розписки вказана лише дата її складання, без вказівки на місце. Крім того, в розписці необхідно чітко прописувати прізвище, ім`я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім`я та по батькові. Вказані вимоги до складання розписки від 03.10.2018 року, дотримані частково, а саме: в розписці зазначені лише повні прізвища, ім`я та по батькові позичальника та позикодавця і не зазначено прізвище кредитора (позикодавця). Також відсутні дати народження та в кінці розписки відсутні дані про повне прізвище, ім`я та по батькові позичальника, а також зазначення про отримання коштів в сумі 1000 доларів США засвідчені лише підписом позичальника без розшифровки його прізвища, ім`я та по-батькові. Окрім цього, з розписки від 03.10.2018 року вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] 1000 доларів США, для придбання автомобіля в Грузії строком на два місяця,однак не зазначено для кого саме планувалось придбання автомобіля, а строк зазначений у розписці не свідчить про те, що позичені грошові кошти повинні бути повернуті [PERSON] позивачу у строк два місяця, оскільки зазначений строк може свідчити про строк виконання доручення між позивачем та відповідачем, тобто розписка не містить даних про отримання відповідачем грошей від позивача саме в борг. На думку суду, зазначений документ не є належним доказом, що підтверджує отримання відповідачем від позивача коштів в борг, а правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть бути визнані судом правовідносинами, що виникли саме з договорів позики. Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, доходить висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні викладених вище вимог закону, не укладався. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки та отримання грошей від позивача для придбання автомобіля з Грузії саме для [PERSON] , однак, слід зазначити про те, що позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання між сторонами саме договору позики, а отже підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів саме за договором позики судом не встановлено. Доказів на підтвердження будь-яких звернень позивача до відповідача із вимогою про повернення боргу, матеріали справи не містять. В свою чергу слід зазначити, під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи обраний позивачем спосіб захисту його прав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів в сумі 26950, грн. за договором позики, та позовні вимоги в частині сплати 3 % річних та інфляційних витрат за користування коштами є похідними від первісних вимог, а відтак суд вважає, що в задоволені позовних вимог в цій частині слід також відмовити. На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed