Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач мотивує позов тим, що 03 грудня 2015 року вони з відповідачем уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від нього 6500 гривень, які зобовязався повернути до 29.02.2016 року. При цьому, позичальник зобовязався у разі прострочення повернення коштів повернути 13000 гривень. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів [PERSON] надав позичальнику розписку. Отримані кошти позичальник [PERSON] не повернув. Позивач прохає стягнути на його користь з [PERSON] 13000 грн. боргу за договором позики та судові витрати в сумі 551,20 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. При цьому підтвердив, що відповідач частково погасив суму боргу, сплативши 735 грн в березні 2016 року. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що сплатив позивачу 735 грн заборгованості. Іншу частину заборгованості бажає сплачувати поступово. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що позивач [PERSON], та відповідач [PERSON], 03 грудня 2015 року уклали між собою договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача в борг 6500 гривень, які зобовязався повернути в строк до 29.02.2016 року. У випадку прострочення повернення грошових коштів [PERSON] зобовязався повернути їх у подвійному розмірі 13000 гривень. На підтвердження укладення вказаного договору позики та їх умов позичальником була надана відповідна боргова розписка. /а.с.6/ В обумовлений строк [PERSON] в добровільному порядку не виконав взяті на себе зобовязання, отримані в борг гроші в сумі 6500 грн. не повернув. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначивши в договорі позики, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 6500 грн та зобов'язався повернути їх до 29 лютого 2016 року, а у разі прострочення повернення грошових коштів зобовязався повернути їх в подвійному розмірі - 13000 грн, сторони в силу положень ст. 638 ЦК України досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому в судовому засіданні на питання суду представник позивача пояснив, що сума позики складає 6 500 грн 00 коп., таку ж суму, тобто 100 %, відповідач зобовязався виплатити в якості штрафу у випадку порушення зобовязання. Тобто загалом 13 000 грн. Відповідач підтвердив, що саме такі умови договору були погоджені між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Зважаючи, що в обумовлений строк [PERSON] в добровільному порядку не виконав взяті на себе зобовязання, отримані в борг гроші в сумі 6500 грн. не повернув, з позивача підлягає стягненню сума штрафу 6 500 грн 00 коп. Водночас, суд враховує, що відповідач частково погасив суму заборгованості за договором позики, сплативши позивачу в березні 2016 року 735 гривень (що підтверджується квитанцією та показами сторін), а тому позов слід задовольнити частково, зменшивши суму боргу на вказану суму та стягнувши 12265 гривень заборгованості за договором позики (з розрахунку: 13000 грн. 735 грн. = 12265 грн.) Відповідно до положень ст.88 ЦПК України понесені позивачем по справі судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: partial