Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до приватного підприємства «Влад» з участю третьої особи Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання недійсним запису у трудовій книжці від 10 березня 2015 року, який виконаний ПП «Влад», зобовязання відповідача здійснити розрахунок належних виплат станом на січень 2016 року, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог вказав, що вважає запис у його трудовій книжці здійснений керівництвом ПП «Влад» від 10 березня 2015 року про звільнення недійсним, оскільки, оскільки він не був ініціатором розірвання трудових відносин із ПП «Влад», а вказаний запис зроблений із використанням заяви, яку його заставили написати (як виконання умови для працевлаштування) ще при прийнятті його на роботу. Вказана заява датована не ним та датована пізніше її написання, що свідчить про вчинення злочину, передбаченого ст.ст. 172, 358 КК України. Позивач вказав, що не допускається звільнення з ініціативи працедавця в період тимчасової непрацездатності працівника, в той час як його звільнення збігається з періодом його перебування на лікарняному. Крім цього, позивач [PERSON] вказав, що він працював у відповідача понад 8 годин, а також в нічний час про що є записи в журналі чергування, що свідчить про невиплату відповідачем позивачу усіх заборгованих сум в день звільнення, що у свою чергу є підставою для стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати усіх належних позивачу сум по день фактичного розрахунку з урахуванням індексації. Із вказаних підстав позивач просить визнати недійсним виконаний ПП «Влад» запис у його трудовій книжці від 10 березня 2015 року; зобовязати відповідача здійснити розрахунок належних виплат станом на січень 2016 року; стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Представник третьої особи Управління Держпраці у Тернопільській області в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що Управління не наділене правом поновлення трудових прав працівників під час розгляду індивідуальних трудових спорів. Посадові особи Управління не вправі виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів та проводити будь-які розрахунки. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення позивача вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити виходячи із наступного. В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходилась цивільна справа №607/9045/15-ц за позовом [PERSON] до ПП «Влад» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів, витрачених на придбання форми та грошового відшкодування моральної шкоди. За результатами розгляду вказаної цивільної справи судом у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено із встановленням наступних обставин справи. 01 серпня 2013 року між ПП «Влад» (Роботодавець) в особі директора [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] [PERSON] (Працівник), з іншої сторони, укладено трудовий контракт № 4, згідно п.1.1. якого Працівник зобовязується виконувати обовязки охоронника. Місцем виконання роботи за цим контрактом є територія обєкту (п.1.2.). Серед обовязків роботодавця є також обовязок забезпечити працівника форменим одягом (з подальшим викупом за згодою сторін) на час виконання ним своїх посадових обовязків (п.2.3). Згідно п.5.1 контракту, він є строковим трудовим договором та укладений на термін з 01 серпня 2013 року по 11 березня 2015 року з випробувальним терміном 3 місяці і набуває чинності з моменту фактичного заступлення на пост (зміну). Як слідує із записів у платіжній відомості №3 ПП «Влад» на видачу відпускних за листопад 2014 року, [PERSON] отримав 400,00 грн., про що особисто розписався у відомості. 11 березня 2015 року директор ПП «Влад» [PERSON] надіслала [PERSON] листа про необхідність отримати трудову книжку за вих. №6, у якому вона нагадує, що наказом від 11 березня 2015 року №41 з [PERSON] розірвано трудовий договір за невідповідність ліцензійним умовам та за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. [PERSON] необхідно отримати трудову книжку УКР №1306255 та розрахункові, які не були видані йому через відмову прибути на роботу. У випадку неможливості отримати особисто трудову книжку та розрахункові, просить письмової згоди [PERSON] на її пересилку поштою. Згідно розписки [PERSON], датованої 19 березня 2015 року, останній отримав в ПП «Влад» трудову книжку та розрахункові. Як вбачається із платіжної відомості №6 ПП «Влад» за розрахункові, [PERSON] отримав розрахункові в сумі 466,77 грн., про що особисто розписався на відомості. У листі директора ПП «Влад» [PERSON] №11 від 08 вересня 2015 року, наданого на вимогу суду, ПП «Влад» повідомляє, що за [PERSON] за період з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року невиплаченої зарплати не рахується. 19 березня 2015 року по письмовій вимозі ПП «Влад» [PERSON] отримав трудову книжку та розрахункові в усім 466,67 грн., з яких 272,22 грн. компенсація за невикористану відпустку за 13 днів (за період з вересня 2014 року по 11 березня 2015 року). За період роботи з серпня 2013 року по серпень 2014 року [PERSON] використав щорічну відпустку в листопаді 2014 року і отримав відпускні згідно платіжної відомості №3 від 07 листопада 2014 року в сумі 400,00 грн. Згідно трудового контракту №4 від 01 серпня 2013 року п.2.3. роботодавець зобовязаний забезпечити працівника форменим одягом (з подальшим викупом за згодою сторін) на час виконання ним своїх посадових обовязків. [PERSON] самостійно, за власною ініціативою, придбав формений одяг та після звільнення не звертався до підприємства з пропозицією викупити в нього цей одяг, а залишив його собі в користуванні. Тому ні про яку компенсацію [PERSON] за формений одяг мова не ведеться. Судом за результатами розгляду цивільної справи №607/9045/15-ц також встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП «Влад» з серпня 2013 року до дня звільнення 11 березня 2015 року. При звільненні позивачу було виплачено всі суми, що належали йому від підприємства, що вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період часу з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року у сумі 462 грн. та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки не підлягають до задоволення у звязку з їх безпідставністю. Судом не брались до уваги усні заяви [PERSON] про те, що у платіжній відомості №3 ПП «Влад» на видачу відпускних за листопад 2014 року стоїть не його підпис, оскільки дійсність цього документа позивачем не спростована. Головуючим неодноразово розяснювалося, що [PERSON] вправі заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи свого підпису, однак останній не скористався своїм процесуальним правом. Стосовно стягнення з відповідача в користь позивача компенсації потрачених коштів на купівлю форми в розмірі 200 грн., суд відмовлено у задоволенні цих вимог, оскільки дана форма, як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами, була придбана не ПП «Влад», а позивачем. Після звільнення [PERSON] не звертався до підприємства з пропозицією викупити в нього формений одяг, а залишив його собі в користування, а тому в цій частині заявленого позову його право не є порушеним. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., оскільки судом не встановлено порушення законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, як це передбачено ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до положень частини 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, зважаючи на те, що при розгляду цивільної справи №607/9045/15-ц судом встановлено той факт, що у ПП «Влад» відсутня заборгованість по виплаті належних позивачу [PERSON] сум, в той час як при розгляді судом даної цивільної справи позивачем не доведено факту наявності заборгованості у ПП «Влад» щодо виплати належних позивачу сум, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПП «Влад» про зобовязання відповідача здійснити розрахунок належних виплат станом на січень 2016 року та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати слід відмовити за недоведеністю вказаних позовних вимог. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним запису у трудовій книжці від 10 березня 2015 року, який виконаний ПП «Влад» до задоволення не підлягають, оскільки судом першої інстанції при розгляді цивільної справи №607/9045/15-ц та апеляційним судом Тернопільської області при розгляді вказаної справи в порядку апеляційного провадження встановлено, що позивач [PERSON] звільнений з роботи на підставі наказу по Підприємству № 41 від 11.03.2015 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, в той час як 11.03.2015 року закінчився термін контракту, що також слугувало підставою для звільнення останнього, однак вимог про зміну формулювання підстав звільнення позивач не ставив. Відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58; зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110) одними із підстав визнання недійсним запису про звільнення є незаконне звільнення працівника або зміна формулювання причини звільнення (п. 2.10 Інструкції). Суд вважає, що позивачем в ході судового розгляду справи не доведено факту його незаконного звільнення або ж невірного формулювання причин його звільнення, а тому відсутні законні підстави для визнання недійсним запису про його звільнення. Твердження позивача про його звільнення в період тимчасової непрацездатності судом до уваги не береться за їх голослівністю, оскільки позивачем не подано доказів в підтвердження факту непрацездатності позивача та періоду такої непрацездатності. Крім цього, відповідно до положень ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У ст. 38 КЗпП України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, та на підставі якої позивача було звільнено із роботи за власним бажанням, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна до тієї, що міститься у ст. 40 КЗпП України, а тому твердження позивача про незаконність його звільнення із вказаних підстав суд вважає неправомірним, враховуючи той факт, що існувала також інша підстава звільнення позивача закінчення терміну контракту. Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зауважує, що позивачем не заявлялись позовні вимоги про поновлення на роботі чи зміну формулювання причини звільнення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed