Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], третя особа: відділ реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції про визнання батьківства. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], у третьої особи [PERSON] та у нього народилася донька [PERSON], [INFO], але батьком дитини було зазначено відповідача [PERSON], однак, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.01.2003 року, шлюб між відповідачем [PERSON] та третьою особою на стороні відповідача [PERSON] було розірвано. Зазначає, що з червня 1994 року він зустрічався з [PERSON], а з лютого 2007 року почали проживати однією сімю, зареєструвавши шлюб 27.11.2007 року. В лютому 2016 року третя особа на стороні відповідача [PERSON] розповіла йому, що біологічним батьком дитини [PERSON] являється він. Під час спільного проживання з [PERSON] він сприймав завжди дитину як свою дочку і в нього сумнівів щодо батьківства відносно дитини немає. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилися, від останніх до суду поступила письмова заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримано в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином, повідомленим про день,час і місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки, суд не повідомив. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином, повідомленим про день,час і місце розгляду справи, від останньої до суду поступила письмова заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Третя особа, представник відділу реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції в судове засідання не зявився, будучи належним чином, повідомленими про день,час і місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки, суд не повідомили. Суд, вивчивши доводи обставин викладених в позовній заяві, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, в межах заявлених вимог, приходить до наступних висновків. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа на стороні відповідача [PERSON] зареєстровані в [INFO] у відповідності до паспорта громадянина України (а.с.10-12, 13-14). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] відповідно до паспорта громадянина України (а.с.15). 02.09.2002 року народилася [PERSON] в м. Чернівці, її батьками зазначено: відповідача [PERSON] та третю особу на стороні відповідача [PERSON] (а.с.18). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.01.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.16), аналогічне вбачається і з дослідженого свідоцтва про розірвання шлюбу, 27.02.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]; після реєстрації розірвання шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.17). 27.11.2007 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.19). З довідки ПП «Ремжитлосервіс» №1608 від 16.06.2016 року вбачається, що позивач [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON] та неповнолітня дитина [PERSON] зареєстровані та проживають за однією адресою: м. Чернівці провулок Ентузіастів, 6/75 (а.с.20). Відповідно до висновку експерта №321 від 19.10.2016 року, призначеної судом судової молекулярної - генетичної експертизи установлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. Правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані положеннями\~Сімейного кодексу України, ст.9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною. Зокрема, згідно\~статті 128 СК України\~за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. За змістом ст. 128 ч. 2, 3\~СК України,\~підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України, при цьому позов про визнання батьківства може бути предявлено особою, яка вважає себе батьком дитини. У п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~зазначено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного\~\~стану\~\~\~\~спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком. Згідно п. 9.\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3: «Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують\~\~або\~\~спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні\~\~для\~\~реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, імя та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо\~\~походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. З урахуванням наведеного, суд вважає, що визнання факту батьківства відносно дитини є необхідним для її повноцінного фізичного, духовного та морального розвитку. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сімя визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Крім того, суд вважає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, має виховуватись під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любов, моральної та матеріальної забезпеченості. Безпосередня участь біологічного батька у вихованні дитини, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини. Відповідно до\~ст.121 СК України, права та обовязки матері і батька дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Виходячи з наведеного вище, що заявлені вимоги щодо визнання батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], яка народилася у матері (третьої особи на стороні відповідача) [PERSON] ґрунтуються на законі. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним\~\~ є\~\~рішення,\~\~яким\~\~суд,\~\~виконавши\~\~вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є\~\~рішення,\~\~ухвалене\~\~на\~\~основі\~\~повно, всебічно\~\~з'ясованих\~\~обставин,\~\~на\~\~які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,\~\~підтверджених\~\~тими\~\~доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, повно і всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази, надані відповідно сторонами в їх сукупності, виходячи з позиції позивача щодо задоволення позовних вимог за обраним способом захисту та системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання батьківства підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved