Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на наступні обставини. Він є власником квартири, розташованої за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське (Червонозаводське), вул. тупік Привокзальний[ADDRESS]. В даній квартирі з 2007 року проживав його син [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та їх сином [PERSON]. 05.04.2012 року шлюб між його сином та відповідачем по справі було розірвано, ще до цього, а саме з 2011 року відповідач разом з їх спільним сином стала проживати у своєї матері в м. Лохвиця. Але до цього час вона зареєстрована у його квартирі. Відповідач не проживає в квартирі, витрати за комунальні послуги не несе, чим створює йому як власнику квартири перешкоди у користуванні нею. Крім того, він як власник квартири не має право вільно розпоряджатися нею. Оскільки він не в змозі сплачувати комунальні платежі по двох квартирах, які належать йому на праві власності, він вирішив дану квартиру продати, для чого йому потрібно щоб відповідач разом з онуком знялася з реєстрації. Добровільно відповідач відмовляється знятися з реєстрації. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 2 по вул. тупік Привокзальний, будинок 6 в м. Заводське Лохвицького району Полтавської області. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], що діє на підставі угоди, підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяви. Адвокат [PERSON] зауважив, що права дитини в даному випадку не порушуються, місце проживання дитини визначено разом з матірю, яка у спірній квартирі не проживає. Наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі угоди, в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, зауважили, що з боку позивача та його сина чинились перешкоди у користуванні квартирою, були змінені замки на вхідних дверях. Відповідач пояснила, що дитину зареєструвала у квартирі позивача у вересні 2016 року. До правоохоронних органів з приводу неможливості потрапити у квартиру не зверталася, до суду з позовом про вселення також не зверталася, оскільки син позивача проживав у квартирі з іншими жінками, тому з моральних міркувань вона там не могла проживати разом з дитиною. Близько 1-2 років проживає у своєї матері. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник 3-ої особи [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні не підтримала вимоги позову, але зауважила, що у випадку їх задоволення не вбачається порушення прав дитини. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що товаришує з [PERSON], вони працювали разом. Вона була свідком того, як в березні 2012 року [PERSON] не змогла потрапити до своєї колишньої квартири, коли приїхала забрати деякі речі, оскільки ключ не підійшов до замку. Суд, вислухавши сторін по справі, їхніх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач є власником квартири, що розташована за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське (Червонозаводське), вул. тупік Привокзальний[ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.03.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 299, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 285325 від 03.04.2003 року (а.с. 8,9). У даній квартирі позивач не проживає, оскільки зареєстрований та постійно проживає за адресою: [INFO].[ADDRESS] (а.с. 11-12). У квартирі, що розташована за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське (Червонозаводське), вул. тупік Привокзальний[ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.7). [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з сином позивача [PERSON], який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 05.04.2012 року, яке набрало законної сили 16.04.2012 року. Вказаним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинилися близько восьми місяців, вони проживають за різними адресами, місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з матірю [PERSON] (а.с. 5). Відповідач спільно з власником квартири не проживала, спільним побутом не була повязана, як вбачається з рішення суду про розірвання шлюбу з сином позивача, вибула із зазначеної квартири. Таким чином, судом встановлено, що відповідач була вселена до належної позивачу квартири після реєстрації шлюбу з його сином [PERSON], у звязку із чим [PERSON] як власник цього майна надав право відповідачці користуватись ним. Ч.2 ст. 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотні значення. За\~статтею 317 ЦК України\~ власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовилась від користування чужою власністю, що підтверджується її особистими поясненнями, згідно яких вона не бажала проживати в квартирі з колишнім чоловіком та іншими особами, не зверталася ані до правоохоронних органів із заявою про неможливість користуватися квартирою, ані до суду з позовом про вселення, дитину зареєструвала у квартирі позивача більше ніж через 4 роки після зміни фактичного місця проживання. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. При цьому права малолітнього [PERSON], [INFO], не порушуються, оскільки місце проживання дитини визначено разом з матірю, яка у спірній квартирі не проживає. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року № 6-2931цс16. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, саме з цієї підстави [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою: що розташована за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське (Червонозаводське), вул. тупік Привокзальний[ADDRESS]. Щодо тверджень позивача про непроживання [PERSON] в квартирі понад пяти років та тверджень відповідача про існування перешкод у користуванні квартирою, суд зазначає, що в силу положень ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСРвідповідач не була членом сімї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживала разом з ним у спірному житлі, не вела з ним спільного господарства, а тому на ці правовідносини не поширюються норми статті 405 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 551,20 гривні на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved