Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення № 104 від 05.10.2011 року тринадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Визнати незаконним та скасувати рішення № 58 від 27.12.2011 року сімнадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0568га, розташованої за вищевказаною адресою; видачі [PERSON] державного акту на право власності на цю земельну ділянку. Визнати недійсним та скасувати Державний акт серії ЯИ № 283691 на право власності на земельну ділянку площею 0,0568га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б, кадастровий номер:2310100000:02:009:0232, виданий 06.12.2012 року на імя [PERSON] управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя, а також витребувати з незаконного володіння [PERSON] і передати в його користування земельну ділянку площею 0,0568га кадастровий номер:2310100000:02:009:0232, що розташована за вищевказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.1999 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок №22-А, що розташований по вул.Сосновій м.Запоріжжя. Також йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.02.1999 року належить ? частина житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, буд. 22-Б. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку. Співвласником житлового будинку та власником ? частини будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя є територіальна громада м. Запоріжжя в особі [PERSON] міської ради. За житловим будинком № 22-А по вул. Сосновій м. Запоріжжя закріплена земельна ділянка площею 598 кв.м на підставі рішення [PERSON] міської ради від 28.06.1956р. За житловим будинком № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя закріплена земельна ділянка площею 595м.кв на підставі рішення [PERSON] міської ради від 28.06.1956 року. У звязку з набуттям ним права власності на вказаненерухоме майно, йому за законом (ч.1,2 ст.120 ЗК України, ч.1,2 ст.377 ЦК України) в користування перейшли земельні ділянки, на яких розташовані вказані будинки і він став законним користувачем вказаних земельних ділянок. Значний проміжок часу він не проживав у зазначених будинках, але навідувався до них періодично. У 2009 році він вирішив збудувати власний житловий будинок на цих земельних ділянках для чого заклав фундамент, але внаслідок фінансових труднощів та сімейних обставин наприкінці 2010 року будівництво було призупинено і до січня 2014 року він не приїжджав за адресами земельних ділянок. У січні 2014 року він приїхав за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, буд. 22-Б і виявив, що на місці закладеного ним фундаменту невідомою особою споруджено житловий будинок. З метою отримання інформації він звернувся до сайту Держкомзему та зясував, що частина земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Соснова, буд. №22-А та частина земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Соснова, буд. 22-Б приватизовані, мають кадастровий номер та іншу конфігурацію. За інформацією [PERSON] міської ради земельна ділянка за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, буд.22-Б передана у власність [PERSON] на підставі рішення сімнадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради № 58 від 27.12.2011 року. У березні 2014року він звернувся до правоохоронного органу із заявою про відкриття кримінального провадження щодо [PERSON], який протиправно та незаконно заволодів належним йому майном і земельними ділянками, та відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 12014080030000479 від 01.03.2014 року, розпочато досудове розслідування. Вважає, що передача земельних ділянок, розташованих за вищевказаними адресами у власність [PERSON] відбулась незаконно, оскільки чинне законодавство України ст.116,ст.118 ЗК України передбачає передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні або належать до земель державної чи комунальної власності. Між тим, [PERSON] ніколи не отримував на законних підставах право користування земельними ділянками за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-А та 22-Б та при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на вищезазначену земельну ділянку, [PERSON] надав завідомо підроблений документ копію технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений 13.02.2007 року ОП [PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації, в якому останній зазначений власником житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б, але в інвентарній справі такий технічний паспорт відсутній. Реєстраційний і інвентаризаційний номери справи, вказані в наданій [PERSON] копії технічного паспорту від 13.02.2007 року, взагалі не існують. Більш того, [PERSON] ніколи не був власником житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, вважає, що виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку відбулося на підставі наданих [PERSON] завідомо підроблених документів і цю інформацію [PERSON] приховав при складанні управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області висновку про погодження технічної документації № 17-01/1058 від 06.09.2011 року. 27.12.2011 року сімнадцята сесія шостого скликання [PERSON] міської ради прийняла рішення № 58 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б на підставі наданих [PERSON] підроблених документів і без вилучення в установленому законом порядку земельної ділянки у позивача. Оскільки на розгляд тринадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради, яка відбулась 05.10.2011 року було надано сфальсифікований технічний паспорт від 13.02.2007 року на імя [PERSON] на житловий будинок 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя, сесія прийняла незаконне рішення № 104 від 05.10.2011 року в частину надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на вищезазначену земельну ділянку, через що належить визнати незаконним та скасувати рішення № 104 від 05.10.2011 року тринадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради в частини надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Так як на розгляд сімнадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради, яка відбулась 27.12.2011 року, були надані сфальсифіковані документи із землеустрою щодо земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б, сесія прийняла незаконне рішення № 58 від 27.12.2001 року в частині передачі у власність [PERSON] вказаної земельної ділянки площею 0,0568га, через що належить визнати незаконним та скасувати це рішення в зазначеній частині, а також в частині видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0568га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер 2310100000:02:009:0232. На підставі рішення сімнадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради № 58 від 27.12.2011 року та на підставі технічної документації із землеустрою 06.12.2012 року управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області було виготовлено та видано на імя [PERSON] державний акт серії ЯИ № 283691 на право власності на вище вказану земельну ділянку, який належить визнати недійсним та скасувати внаслідок його видачі часткового незаконного рішення сімнадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради № 58 від 27.12.2011 року. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки кадастровий номер: 2310100000:02:009:0232 він дізнався, що вказана земельна ділянка за договором купівлі-продажу від 30.04.2013р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], перейшла у власність [PERSON], а отже, оскільки він відповідно до закону набув право користування спірною земельною ділянкою, вважає, що є законні підстави витребувати у [PERSON] цю земельну ділянку. На підставі вищевикладеного, він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору на представництво та надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог [PERSON] надав аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях проти позову, які долучені до матеріалів справи(а.с.223-225 т.1) Представник відповідача [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі довіреності, посвідченої у нотаріальному порядку, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що повністю підтримує обґрунтування заперечень проти позову, які були надані представником відповідача [PERSON] Представник відповідача - [PERSON] міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях на позов(а.с.94-96 т.1), відповідно до яких вважає, що оскаржувані позивачем рішення сесії міської ради були прийняті у відповідності до норм чинного законодавства та в межах компетенції, наданої законом, а тому відсутні законні підстави для їх скасування. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та договір купівлі-продажу житлового будинку не є в розумінні Земельного кодексу України правовстановлюючими документами на земельну ділянку. Спірна земельна ділянка площею 595м.кв. за адресою №22-Б по вул.Сосновій в м.Запоріжжі перебувала у комунальній власності та була землею, якою згідно наділених законом повноважень розпоряджалася [PERSON] міська рада. Вона була саме закріплена за домоволодінням № 22-Б, а не передана у власність, а, отже, [PERSON] міська рада мала законне право в будь-який момент розпорядитись вказаною земельною ділянкою. Рішення [PERSON] міської ради від 27.12.2011р. №58 приймалось на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка була підготовлена Державним підприємством «[PERSON] науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі позитивного висновку Управління Держкомзему у м.Запоріжжя Запорізької області від 06.09.2011 року. На виконання вказаного рішення [PERSON] міської ради [PERSON] отримав Державний акт серії ЯИ №283691 на право власності на земельну ділянку 22-Б по вул.Сосновій в м.Запоріжжя, в якому міститься план меж земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки. Вважає, що навіть за умови часткового скасування рішень [PERSON] міської ради, земельна ділянка повинна бути повернена саме до земель комунальної власності, а не до позивача, оскільки він не набув в силу вимог чинного законодавства законного права на неї. Крім того, вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду, оскільки оскаржувані ним рішення [PERSON] міської ради прийняті ще у 2011 році. Засідання сесій [PERSON] міської ради є відкритими та гласними, а тому позивач мав змогу дізнатися про них у тому ж році, коли вони були прийняті. Просять суд застосувати вимогу закону, що стосується спливу позовної давності, яка є самостійною підставою для відмови у позові(а.с.98-99 т.1). Третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Суду надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності.Заперечень не має та покладається на розсуд суду(а.с.102,126,166,181,196 т.1). Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23 липня 1957 року, спірна земельна ділянка за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22б площею 595кв.метрів первинному користувачу [PERSON] була надана у постійне користування у встановленому на той час законному порядку(а.с.1-2 т.2). Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею(стаття 15). Землекористувачами, понад з іншими, визначалися громадяни. Але, інститут постійного користування земельною ділянкою право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку за період з часу надання спірної земельної ділянки у постійне користування на підставі вище вказаного договору, зазнав істотної трансформації, однак, Земельний кодекс України від 13.03.1992 року забезпечував можливість продовження користування земельними ділянками на праві постійного(безстрокового) користування, так як виключалось будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою. З 01.01.2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України право власності або право користування земельною ділянкою виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості), а з 02.05.2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадяни та юридичні особі зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 01.01.2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.06.1999 року, посвідченого в нотаріальному порядку та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16423507 від 20.01.2014 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, буд. 22-А, що розташований на земельній ділянці розміром 598 кв.м(а.с.14,17,33 т.1). Згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 23.02.1999 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16275802 від 17.01.2014року позивач [PERSON] є власником ? частини житлового будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя, розташованого на земельній ділянці площею 595кв.м, (а.с.15,16 т.1). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, складеного ОП МБТІ станом на 05.11.1998 року, власником ? частини будинку № 22-Б, розташованого по вул. Сосновій м. Запоріжжя зазначений [PERSON]. Власником іншої ? частини цього будинку зазначена міська рада(а.с.26-28 т.1). Після набуття права власності на житловий будинок № 22-А та ? частину житлового будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя позивач із заявою про складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22-Б не звертався, роботи з встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) із закріпленням їх межовими знаками не виконувалися, акт приймання передачі межових знаків на зберігання позивачу не складався та ним не підписувався, та на момент отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя була надана у безстрокове користування спадкодавцю [PERSON] на підставі вище вказаного договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.Отже, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникають з моменту набрання ним чинності. Субєктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначеному Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Норми закону, що регулюють підстави та умови набуття права власності або права користування земельною ділянкою у разі відчуження розташованих на ній будівель або споруд неодноразово змінювались. Враховуючи, що правовідносини щодо набуття позивачем [PERSON] права власності на вище вказане нерухоме майно виникли у 1999 році, до цих правовідносин слід застосувати норми земельного законодавства, що регулювали перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруди, що діяли на той період часу, а саме норми Земельного кодексу України. Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України, в редакції, чинній у 1999 році, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянки переходить у спільне користування власників цих обєктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України(чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Правові підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками під час передання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] визначені статтями 116,118 ЗК України. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із заявою, поданою [PERSON] міській ради [PERSON], зареєстрованою 08.08.2011 року за вхід. № Р-18176, останній просив передати йому у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована по вул. Сосновій, 22б(а.с.39 т1). Також, [PERSON] просив оформити та видати йому державний акт на право власності на вказану земельну ділянку(а.с.40 т.1). До заяви [PERSON] було долучено копію технічного паспорту на житловий будинок № 22Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя, виготовлений ОП [PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації станом на 13.02.2007 року, відповідно до якого [PERSON] зазначений власником цього житлового будинку(а.с.44 т.1).З дослідженого в судовому засіданні оригіналу інвентарної справи встановлено, що в матеріалах інвентарної справи відсутній вище вказаний технічний паспорт, а також на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що померлий [PERSON] ніколи не був власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова,22-Б, а також він ніколи не був користувачем спірної земельної ділянки. Межі земельної ділянки, яка знаходиться: м. Запоріжжя, вул. Соснова,22Б площею 0.0568га, наданої [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) закріплені межовими знаками у кількості 15 одиниць та передані землевласнику на зберігання(а.с.42-43 т.1). Відповідно до висновку № 17-01/1058 від 06.09.2011 року про погодження технічної документації, виданому [PERSON] Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області, технічна документація на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22Б площею 0,0568га, що надається [PERSON] відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», іншим нормативно-правовим актам, що регулюють питання земельних відносин і погоджується(а.с.29 т.1). Вказаній земельній ділянці, розташованій за вищевказаною адресою, площею 0.0568га, яка надається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку присвоєно кадастровий номер 2310100000:02:009:0232, що підтверджується довідкою про присвоєння кадастрового номера, виданої [PERSON] Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області(а.с.31 т.1). Згідно акту погодження меж землекористування, землекористувачі суміжних ділянок з ділянкою по вул. Сосновій 22Б претензій до фактично існуючих меж цієї земельної ділянки не мають(а.с.32 т.1). Рішенням № 105 від 05.10.2011 року тринадцятої сесії шостого скликання [PERSON] міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян», була затверджена технічна документація із землеустрою та вирішено передати громадянам, у тому числі [PERSON], у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку(а.с.21-25 т.1). Згідно рішення [PERSON] міської ради № 58 від 27.12.2011 року сімнадцятої сесії шостого скликання було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян, та вирішено передати громадянам, згідно з додатками, у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва. Зокрема, [PERSON] відповідно до додатку № 1 вказаного рішення передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22Б, кадастровий номер 2310100000:02:009:0232, загальною площею 0,0568га(а.с.18-20 т.1). Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статей 116,118 ЗК України. Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №9283691 [PERSON] на підставі рішення [PERSON] міської ради шостого скликання сімнадцятої сесії № 58 від 27.12.2011 року став власником земельної ділянки площею 0,0568 гектарів у межах згідно з планом, розташованої у м. Запоріжжя, вул. Соснова,22б(а.с.14 т.2).Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Будучи власником цієї земельної ділянки, [PERSON] на власний розсуд розпорядився цим майном, відчуживши земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2013 року, посвідченого у нотаріальному поряду. Вимог щодо визнання недійсним цього договору позивачем не заявлялось. Положеннями ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкту нерухомого майна №22515318 від 03.06.2014 року вбачається, що право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соснова, 22б, кадастровий номер 2310100000:02:009:0232 зареєстровано 30.04.2013 року за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.04.2013 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]В.(а.с.34-36 т.1). Таким чином, судом встановлено, що власником спірної земельної ділянки на теперішній час є [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. До позову, що виникає з приводу нерухомого майна, належить, зокрема, позов про витребування майна із чужого незаконного володіння. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом(стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.ст.330,334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним(п.19 Постанови Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача(статті 387,388 ЦК України). Згідно розясненням, що містяться у п. 23 вище вказаної постанови ВССУ, відповідно до ст. 387 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Доказів того, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна земельної ділянки про яке ставиться питання про її витребування, суду не було надано. Крім того, як зазначалося вище, земельна ділянка є землею комунальної власності, а тому вона не може бути передана у користування позивачу на підставі рішення суду, оскільки це питання є компетенцією органів місцевого самоврядування. Враховуючи набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, на якій, в тому числі, згідно наданих документів раніше знаходилася ? частина будинку належного на праві власності позивачу, суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 377 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. При цьому окремі правомочності щодо користування, володіння чи розпорядження можуть не належати самому власнику, що має місце у випадку, передбаченому ч.2 ст. 377 ЦК України. Проте, користування земельною ділянкою, що належить іншій особі, не може вважатися порушенням прав користувача за відсутності перешкод у такому користуванні, про що у цій справі відомостей немає. Позивач не довів порушення свого права через оформлення права власності на земельну ділянку за [PERSON], оскільки земельна ділянка до надання її у власність [PERSON] перебувала у комунальній власності та [PERSON] міська рада є власником іншої ? частини будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя. Порядок користування земельною ділянкою не визначався та межі в натурі(на місцевості) не були встановлені. Отже, спірна земельна ділянка була землею, що перебувала у комунальній власності та якою, згідно наділених повноважень, має право розпоряджатися [PERSON] міська рада. Після набуття права власності на ? частину житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, позивач [PERSON] тривалий період і до теперішнього часу в установленому законом порядку не вирішив питання стосовно подальшого користування земельною ділянкою та не отримав документа, що посвідчує це право, а також протягом тривалого часу не вирішував питання щодо надання земельної ділянки у власність або оренду. При переході права власності на будівлі або споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 року, згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК України(ст.30) до набувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності або права користування. Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Таким чином, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у вищевказаних нормах, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Але, це право повинне посвідчуватися відповідним документом. З пояснень позивача [PERSON], наданих ним в судовому засіданні, встановлено, що після переходу до нього права власності на житловий будинок № 22-А та ? частину житлового будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя, він не звертався у встановленому законом порядку за оформленням права власності або права користування земельною ділянкою, яка перебувала у комунальній власності та не одержував документів, що підтверджує це право. Матеріли справи доказів звернення позивача з зазначеним питанням до відповідного органу місцевого самоврядування не містять. Окрім того, на час придбання земельної ділянки [PERSON], вона була вільна від будь - яких забудов, що підтверджено змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки. В судовому засіданні також встановлено, що фактично нерухоме майно, а саме ? частка житлового будинку № 22-Б по вул. Сосновій м. Запоріжжя, право власності на яку зареєстровано за позивачем, зруйнована, тобто такого обєкту нерухомості не існує, а отже у даному випадку неможливо застосувати загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою внаслідок відсутності такого обєкту нерухомості. З урахуванням норм ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15,ч.1 ст.16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмовити в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів. Позивач не довів, що він у встановленому законом порядку набув право користування спірною земельною ділянкою, оскільки документ, що посвідчує таке право, у позивача відсутній, а також не довів, що його право користування частиною земельної ділянки, на якій раніше була розміщена належна йому ? частина житлового будинку, та частиною земельною ділянки, яка була необхідна для його обслуговування, взагалі є порушеним. На підставі вищенаведеного та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] міської ради подала суду заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог. Щодо строку позовної давності, суд враховує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(статті 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч.3-5\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.\~\~Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у своєму позові зазначив, що про наявність оскаржуваних рішень [PERSON] міської ради він довідався лише у січні 2014 року, а з позовом до суду він звернувся у липні 2015 року, тобто у межах передбаченого законом строку позовної давності. Ці доводи позивача нічим не спростовані. Посилання представника відповідача на те, що оскільки оскаржувані позивачем рішення [PERSON] міської ради прийняті ще у 2011 році, а засідання сесій [PERSON] міської ради є відкритими та гласними, позивач [PERSON] мав змогу дізнатися про них у тому ж році, коли вони були прийняті, не можуть бути прийняті судом до уваги, так як вони не ґрунтуються на законі, враховуючи, що жодна особа не зобовязана постійно слідкувати за рішеннями, що приймаються на засіданні сесії міської ради, зокрема, бути присутньою на них, незважаючи на їх відкритість та гласність. Отже, оскільки суд прийшов до висновку, що строк позовної давності позивачем [PERSON] не пропущений, відсутні підстави для відмови у позові саме внаслідок спливу строку позовної давності при наявності інших вище вказаних підстав.

Outcome: dismissed