Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], Брусилівської селищної ради Житомирської області про визнання свідоцтва на право власності недійсним та його скасування, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 09 листопада 1994 року, виданого виконавчим комітетом Брусилівської селищної Ради народних депутатів Житомирської області, будинок [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON]. Свідоцтво було видано на підставі договору передачі № 56 від 30 листопада 1994 року, оформленого Брусилівською селищною радою народних депутатів. Позивач вважає, що передача вказаного житлового будинку у особисту власність [PERSON] проведена з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому свідоцтво на право власності на вказаний будинок є недійсним та підлягає скасуванню. Так, на день передачі у особисту власність будинку [ADDRESS] матері позивача [PERSON], самому позивачу [PERSON] виповнилося 16 років, він був неповнолітнім та відповідно до довідки про склад сім'ї постійно проживав у вказаному будинку, а тому відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мав право на отримання у власність в порядку приватизації 1/2 частину спірного житлового будинку. Таким чином, позивач вважає, що видавши свідоцтво на право власності [NUMBER] від 09 листопада 1994 року [PERSON] про передачу їй у особисту власність будинку [ADDRESS], виконкомом Брусилівської селищної Ради народних депутатів Житомирської області порушено його право на отримання у власність частини житлового будинку. Крім того, позивач зазначив, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. При цьому свідоцтво на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року є недійсним, оскільки підставою його видачі слугувало не рішення органу приватизації, а договір передачі № 56 від 30 листопада 1994 року, оформлений Брусилівською селищною Радою народних депутатів, тобто документ, якого не існувало на день видачі свідоцтва, що протирічить закону. Просив визнати свідоцтво на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року на житловий будинок [ADDRESS] недійсним та його скасувати. В своїх письмових запереченнях щодо позову [PERSON] представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] зазначив, що заперечує проти позовної заяви [PERSON] у зв'язку з незаконністю та необґрунтованістю вимог позивача, що полягає в наступному. Так, у 1994 році [PERSON] отримала у власність будинок № [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] від 09 листопада 1994 року. В даному свідоцтві зазначено, що [PERSON] отримує у власність будинок як постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС II категорії відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Передача у власність будинку відбувалась на основі договору передачі № 56 від 30 листопада 1994 року. 09 грудня 1994 року право власності на житло [PERSON] у відповідності до вимог діючого законодавства зареєструвала в БТІ. Отже, представник відповідача [PERSON] вважає, що таким чином остання реалізувала своє право, передбачене ст. ст. 63, 104 Житлового кодексу Української РСР та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, на його думку, з наявних в матеріалах судової справи документів вбачається, що визначена законом процедура оформлення приватизаційних документів була дотримана та приватизація будинку № [ADDRESS] була здійснена у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Представник відповідачки вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував будь-які порушення, вчинені органом приватизації на момент видачі свідоцтва на право власності на спірний будинок. Крім того, зазначив, що у випадку задоволення судом вимоги позивача щодо визнання свідоцтва на право власності [NUMBER] від 09 листопада 1994 року на житловий будинок № 22 по вул. Одеська в смт. Брусилів. Житомирської області недійсним, буде грубо порушено право власності [PERSON]. Таким чином, оскільки посилання позивача на порушення ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» при приватизації будинку, на думку представника відповідачки, є безпідставними, правові підстави для задоволення позовної заяви відсутні. Тому просив в задоволені позову [PERSON] відмовити. В свою чергу представником позивача [PERSON] адвокатом [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому представник позивач вказує, що, на його думку, викладені в запереченні відповідачки [PERSON] обставини не спростовують, а навпаки підтверджують той факт, що свідоцтво про право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року, видано на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON], протиправно та всупереч вимог Закону. Так, дійсно [PERSON], як постраждала внаслідок аварії на Чорнобильські АЕС 2 категорії, мала право на отримання у власність житлового будинку, в який вона була переселена із зони обов'язкового відселення, однак на день видачі оспорюваного свідоцтва про право власності на житловий будинок разом із [PERSON] у будинку проживав і позивач, який також має статус постраждалого від аварії на ЧАЕС 2 категорії, а тому він так же, як і [PERSON], мав право на отримання в порядку приватизації у власність частини житлового будинку. Таким чином, не отриманням у власність частини будинку, права позивача [PERSON] були порушені. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. При цьому, як вбачається з матеріалів приватизаційної справи, яка була надана до суду Брусилівською селищною радою Житомирської області для огляду, будь-яких рішень органом приватизації про передачу у власність будинку [PERSON] не приймалося. Також відсутній в приватизаційній справі і акт № 56 від 30.11.1994 року. Таким чином, позивач наголошує, що свідоцтво на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року на житловий будинок № [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], є недійсним, оскільки воно видане без будь-яких правових підстав. Що стосується захисту прав [PERSON] на власність, то позивач вважає, що в разі прийняття рішення про визнання свідоцтво на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року на житловий будинок [ADDRESS] недійсним, права [PERSON] порушені не будуть, так як вона має право звернутися у встановленому відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку до відповідного органу приватизації з заявою про передачу їй частини будинку у власність в порядку приватизації. В свою чергу представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що відповідно до приватизаційної справи, яка надана Брусилівською селищною радою, [PERSON] під час приватизації свого будинку діяла відповідно до вимог чинного законодавства, яким врегульована процедура приватизації житлового фонду, тобто нею до виконкому Брусилівської селищної ради була подана відповідна заява про передачу спірного будинку в особисту власність і до заяви була додана відповідна довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення. На подальшу процедуру приватизації свого будинку [PERSON] будь-якого впливу не мала, та все вирішувалось виконкомом Брусилівської селищної ради, тобто органом приватизації. При цьому, на думку представника відповідачки, визнання недійсним свідоцтва на право власності на житловий будинок, який був переданий [PERSON] через помилку, допущену державними органами під час проведення його приватизації, не відповідатиме статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року вказано, що є неприпустимим визнання недійсним свідоцтва на право власності, відповідно до якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Отже, позиція Європейського суду полягає в тому, що особа як суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при здійсненні останніми відповідних дій, а держоргани, а надто і інші суб'єкти цивільних прав, не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при видачі свідоцтва на право власності припустилися помилки. Просив суд відхилити наведені представником позивача у відповіді на відзив пояснення, міркування і аргументи та не брати їх до уваги під час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, яку просив задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували з мотивів, викладених у письмових запереченнях щодо позову та запереченнях на відповідь на відзив позивача, просили суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача Брусилівської селищної ради Житомирської області в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до початку судового засідання надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, відповідача та її представника, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають статус постраждалих від аварії на ЧАЕС 2 категорії (а.с. 9). 09.11.1994 р. [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Брусилівської селищної ради з заявою про передачу їй в особисту власність будинку, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 7). До заяви [PERSON] була додана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, згідно якої до складу її сім'ї входили [PERSON] - чоловік, [PERSON], [INFO], син (а.с. 6). При цьому з заяви [PERSON] від 09.11.1994р. вбачається, що [PERSON] не заперечував проти передачі [PERSON] будинку, розташованого по [ADDRESS], в її особисту власність. Відповідно до свідоцтва на право власності від 09.11.1994 р. [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради народних депутатів, будинок [ADDRESS] належить [PERSON], яка є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії, на праві особистої власності. Свідоцтво видано на основі договору передачі № 56 віл 30.11.1994 р., оформленого Брусилівською селищною радою народних депутатів (а.с. 5). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на момент здійснення приватизації), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. В ч. 2 цієї ж статті передбачено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають у квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі. У відповідності до п. 22 Положення відомості про займані наймачем приміщення та їх площа наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Пунктами 18, 20, 23 вищезазначеного Положення встановлено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства організації установи, де вони реєструються. Отже, аналіз наведених вимог закону свідчить, що єдиною підставою для передачі у власність квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т ін.) державного житлового фонду громадянам України є рішення відповідного органу приватизації, що приймається не пізніше місяця з дня одержання відповідної заяви громадянина, до якої повинна додаватись довідка про склад сім'ї та займані приміщення. Враховуючи, що в свідоцтво про право власності на спірний будинок, розташований по [ADDRESS], як його співвласник не був включений позивач [PERSON], який вказаний у довідці про склад сім'ї відповідача [PERSON] та на час приватизації був неповнолітнім, а крім того, рішення про передачу вказаного будинку відповідачці у встановленому законом порядку органом приватизації не приймалось, слід констатувати, що приватизації будинку, розташованого по [ADDRESS], відбулась з порушенням встановленого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку, що, на думку суду, є підставою для визнання свідоцтва на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року на житловий будинок [ADDRESS] недійсним та його скасування. Доводи щодо порушення у випадку визнання свідоцтва на право власності на спірний будинок прав власності відповідачки [PERSON], якій вказаний будинок був переданий через помилку, допущену державними органами під час проведення його приватизації, що не відповідатиме статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини, не може прийматись судом до уваги, з огляду на наступне. Так, у відповідності з ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Оскільки судом встановлено, що в ході приватизації спірного будинку було порушено права власності позивача [PERSON] щодо спірного будинку, зазначене право підлягає судовому захисту та відповідно відновленню. За наведених обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання свідоцтва на право власності [NUMBER] від 09.11.1994 року на житловий будинок [ADDRESS] недійсним та його скасувати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved