Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «Мегабанк», [PERSON], третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (надалі ХМНО) [PERSON], в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 11.03.2013 р. між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON], зобовязати ПАТ «Мегабанк» повернути квартиру [ADDRESS] [PERSON]., витребувати майно з чужого незаконного володіння, яке знаходиться у квартирі [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] у відповідача та повернути майно [PERSON]С.О. 02.03.2015 р. до суду звернулася [PERSON] позовною заявою як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору до ПАТ «Мегабанк» та [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до заявленого позову, вона просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.03.2013 р., повернути сторони у договорі ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] у первісне становище, зобовязавши кожну з сторін повернути іншій стороні все отримане за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.03.2013 р., повернути квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Провадження по справі двічі призупинялося та поновлено остаточно ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року (том 1 арк.123). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року позовна заява третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до ПАТ «Мегабанк», [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним прийнята до спільного розгляду з первісним позовом та обєднана з первісним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та в їх обґрунтування, зазначив, що між ним та ВАТ «Мегабанк» був укладений кредитний договір № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р., для забезпечення виконання зобовязань за яким був укладений іпотечний договір № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. Згідно з умовами іпотечного договору в іпотеку була передана квартира № 73, загальною площею 160,7 кв.м., житловою площею 92,0 кв.м., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13734020, яка розташована за адресою вул. Данилевського, буд. 26 у м. Харкові та належала позивачу. Також, позивач пояснив, що ним сплачувались кредит та відсотки за кредитним договором, однак під час кризи трапилися непередбачені обставини, які унеможливлювали регулярну сплату відсотків по кредиту, тому були деякі затримки. У лютому 2013 року, позивача було повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором, а в подальшому квартира, передана в іпотеку, була продана банком [PERSON] Однак, згоди на продаж квартири позивач не надавав і пояснив, що банком було порушено ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тому на підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України є всі підставі для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Також, позивач зазначив, що його було примусово позбавлено особистих речей, рухомого майна та вбудованої дорогої техніки, яка була на час продажу в квартирі. Позовні вимоги свого довірителя також підтримав представник за дорученням [PERSON]Ш, наполягаючи на їх задоволенні, пояснивши суду, що його довіритель добросовісно виконував вимоги укладеного кредитного договору, сплачував заборгованість та виплачена сума перевищує суму отриманого ним кредиту, але банком було безпідставно звернуто стягнення на предмет іпотеки, бо договір купівлі продажу квартири ,який вони просять визнати недійсним , насамперед , укладено на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2012 року, яке скасоване. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, заявлені позовні вимоги підтримала та по суті свого позову пояснила, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 р. встановлено факт її проживання з [PERSON]С.о. однією сімєю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по 17.11.2011 р. включно, а з 18.11.2011 р. вона з позивачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Тому, враховуючи положення ст. 74 СК України, квартира за спірним договором є майном, набутим подружжям за час шлюбу, та належала дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. А оскільки, згоди на укладення іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. нею не надавалося, і цей договір був укладений не в інтересах сімї [PERSON]С.о. та [PERSON], звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки без урахування прав та законних інтересів подружжя іпотекодавця є неприпустимим і спірний договір купівлі-продажу квартири є таким, що порушує вимоги ст.ст. 65, 70, 73, 74 СК України, ст. 203 ЦК України, тому підлягає визнанню недійсним, а сторони підлягають поверненню у первісне становище. Позовні вимоги своєї довірительки також підтримав представник, спочатку за угодою як адвокат [PERSON], а потім діючи за дорученням, наполягаючи на їх задоволенні, пояснивши суду, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 р. встановлено факт проживання з [PERSON]С.о. однією сімєю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по 17.11.2011 р. включно, а з 18.11.2011 р. вона з позивачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Тому, враховуючи положення ст. 74 СК України, квартира за спірним договором є майном, набутим подружжям за час шлюбу, та належала дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. А оскільки, згоди на укладення іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. його довірителькою не надавалося, то цей договір був укладений не в інтересах сімї [PERSON]С.о. та [PERSON], звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки без урахування прав та законних інтересів подружжя іпотекодавця є неприпустимим і спірний договір купівлі-продажу квартири є таким, що порушує вимоги ст.ст. 65, 70, 73, 74 СК України, ст. 203 ЦК України, тому підлягає визнанню недійсним, бо є нікчемним, а сторони підлягають поверненню у первісне становище. Також пояснив, що підставою для укладення договору купівлі - продажу ,як визначено в самому договорі є рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2012 року. Якщо це заочне рішення скасоване, то й договір на підставі цього рішення укладений є безпідставним та підлягає визнанню недійсним. Представник відповідача ПАТ «Мегабанк» за дорученням, спочатку [PERSON], а потім, [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON]С.О. та [PERSON] не визнали, заперечував проти їх задоволення та просили суд відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що 12.03.2008 р. між ВАТ «Мегабанк» та позивачем був укладений кредитний договір № 69ПВ/2008-А, у забезпечення виконання зобовязань за яким був укладений іпотечний договір № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р., предметом іпотеки за яким виступала квартира належна позивачу за адресою: [ADDRESS]. Позивач, починаючи з серпня 2011 р. не сплачував платежі по кредиту, а також не застрахував предмет іпотеки. У звязку з невиконанням позивачем зобовязань за кредитним та іпотечним договорами відповідачем ПАТ «Мегабанк» на підставі іпотечного договору, Закону України «Про іпотеку» було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Звернення стягнення на предмет іпотеки було проведено у повній відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», грошові кошти, отримані від продажу предмета іпотеки були спрямовані на сплату заборгованості позивача за кредитним договором. Сторони спірного договору виконали вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, при його укладенні, а посилання позивача на ст.ст. 229, 230 ЦК України не містять правових підстав. Також, представник відповідача ПАТ «Мегабанк» щодо позовних вимог [PERSON] зазначив, що оскільки на момент укладення іпотечного договору єдиним власником предмету іпотеки був позивач, то згоди [PERSON] на його укладення не потребується, та посилаючись на практику Верховного Суду України, зазначив, що не надання згоди [PERSON] на укладення іпотечного договору не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки у банку не було відомостей щодо проживання позивача та третьої особи однією сімєю, а рішення, яким було встановлено цей факт прийняте лише 01.04.2013 р. Тому вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Реалізація предмета іпотеки була здійснена ,насамперед, на законних підставах у відповідності з вимогами ст.38 Закону України «Про іпотеку». Представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] в судовому засіданні також позовні вимоги [PERSON]С.О. та [PERSON] не визнала, заперечувала проти їх задоволення. В обґрунтування своїх заперечень пояснила, що 11.03.2013 р. між ним та відповідачем ПАТ «Мегабанк» був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого він придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. При укладенні договору купівлі-продажу квартири його сторонами були виконані всі вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України. Також зазначив, що позивачем не доведено вчинення правочину під впливом помилки або обману, не підтверджено наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, та враховуючи презумпцію правомірності правочину, закріплену ст. 204 ЦК України, непорушність права власності (ст. 321 ЦК України) та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-1568цс15, просив суд відмовити в задоволенні позовів повністю. Третя особа за первісним позовом та позовом [PERSON] - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлялась своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не сповістила, на запит суду надала завірені копії документів, на підставі яких був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.03.2013 р., укладений між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] Надала доручення на представництво своїх інтересів [PERSON], який ,діючи від імені вимог своєї довірительки проти позову заперечував та пояснив, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] при оформленні оспорюваного правочину вжито всіх заходів, які передбачені Законом України «Про нотаріат» та вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Також пояснив суду, що в повному обсязі підтримує доводи представників відповідачів ПАТ «МегаБанк» та [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали архівних справ Дзержинського районного суду м. Харкова № 2011/15989/2012,2/638/4889/13 від 16 грудня 2013 року, яке набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного Суду харківської області від 28.05.2014 року , № 2-о-418/11 від 10.09.2013 року, № 638/2475/13-ц,2-о/638/90/13 від 01.04.2013 року приходить до наступного : Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Позивачем [PERSON]С.о та третьою особою з самостійними позовними вимогами [PERSON] оспорюється правочин (договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] від 11.03.2013 року), який укладено між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON], тобто просять визнати недійсним право чин сторонами якого вони не перебувають. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 12.03.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Мегабанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 69ПВ/2008-А. Як встановлено заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.12.2013 р. по справі № 2011/15989/2012, що набрало законної сили, позивачем не виконувались обовязки за кредитним договором, у звязку з чим у позивача перед відповідачем ПАТ «Мегабанк» утворилась заборгованість за кредитним договором № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р. Для забезпечення виконання зобовязань позивача за кредитним договором № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р. між ним та відповідачем ПАТ «Мегабанк» був укладений іпотечний договір № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р., відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № 73, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Данилевського, буд. 26 та належала позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2008 р. р. № 891. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем (відповідачем) зобовязань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань боржником, а в разі невиконання вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, [PERSON] придбав у ПАТ «Мегабанк» предмет іпотеки, що знайшло своє підтвердження в поясненнях представника ПАТ «Мегабанк» [PERSON] Та представника відповідача [PERSON] [PERSON] та іншими учасниками провадження не оспорено і не спростовано. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з положеннями ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1. іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Згідно з п. 5.2.1. іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Твердження позивача [PERSON] щодо неповідомлення його про наявну заборгованість за кредитним договором № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р. та звернення стягнення квартиру, що є предметом іпотеки, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються матеріалами справи. Як свідчать матеріали справи та підтверджено представником відповідача ПАТ «Мегабанк» 12.10.2011 року позивач був особисто повідомлений вимогою від 10.10.2011 р. за вих. № 67-10878 про наявність заборгованості за кредитним договором № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р. та про обовязок застрахувати предмет іпотеки. 28.09.2012 року позивач особисто отримав вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором № 69ПВ/2008-А від 12.03.2008 р., в якій його було повідомлено про порушення умов кредитного договору та про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не погашення заборгованості. Окрім того, на адресу позивача направлялось повідомлення вих. № 69-12297 від 11.10.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та його продаж, отримання якого не спростовується позивачем, а його копія була надана позивачем [PERSON]С.о до позовної заяви. Також, матеріалами справи та поясненнями представника відповідача ПАТ «Мегабанк» підтверджено проведення оцінки квартири, на яку було звернуто стягнення, та її подальший продаж за ціною, встановленою на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. 10.06.2013 р. на адресу позивача був надісланий звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про дотримання відповідачем ПАТ «Мегабанк» вимог Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір займу (кредитний договір) є двостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання кредитного договору недійсним в частині особи позичальника, суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст. 230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «[PERSON] відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» «Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі, з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину, і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Згідно з п. 20 вказаної постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Доказів тим обставинам , що оспорюваний позивачем [PERSON]С.о. та третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] договір купівлі-продажу квартири укладено між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] під впливом помилки або обману не надано та не доведено. За таких підстав, суд не погоджується з думкою позивача та відхиляє його посилання на укладення договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2013 р. під впливом помилки та обману. Як роз'яснено в п. п. 1, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, в судовому засіданні підстав для визнання правочину недійсним у відповідності з вимогами ст.ст.229,230,236 ЦК України не встановлено. Ні позивач [PERSON]С.о. ні третя особа [PERSON] не обґрунтували перед судом свої вимоги саме щодо підстав визнання правочину недійсним. Положеннями ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Також, в ході судового розгляду судом було встановлено, що на час укладення іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. позивач [PERSON]С.о. в зареєстрованому шлюбі не перебував. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2008 р. (п.10), укладеного між [PERSON]Х.О. та позивачем, копія якого міститься в матеріалах справи, позивач при придбанні квартири, яка в подальшому була передана в іпотеку згідно з іпотечним договором № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р., свідчив, що придбає квартиру за власні кошти, оскільки на час її придбання у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Єдиним власником квартири, що була передана в іпотеку, був позивач. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, яким був встановлений факт проживання однією сімєю жінки [PERSON] та чоловіка [PERSON]С.о. без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по 17.11.2011 р. включно, було ухвалене лише 01.04.2013 р. З вимогами про встановлення факту проживання з [PERSON]С.о. однією сімєю [PERSON] звернулася лише 26 лютого 2013 року. Також судом досліджено матеріали архівної справи №2-о-418/11 від 23.01,2013 року, з яких вбачається, що 27.10.2011 року до суду з позовом звернулася [PERSON] , яка також просила суд встановити факт її сумісного проживання з [PERSON]С.о. з листопада 2001 року по листопад 2010 року та поділити спільне майно подружжя ,яке набуто в шлюбі. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.01.2013 року по цій справі скасоване Апеляційним Судом Харківської області від 10.09.2013 року з постановленням рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В мотивувальній частині рішення Апеляційного Суду харківської області від 10.09.2013 року вказано « спірна квартира ,на яку претендує позивачка, була придбана ним ([PERSON]С.о.) у кредит в 2008 році ,вже після офіційної реєстрації розірвання їхнього шлюбу (з [PERSON] Р-А-кизи) за кредитні кошти, отримані ним особисто в ПАТ «Мегабанк», є його особистою приватною власністю та знаходиться в іпотеці Банку». При постановленні цього рішення Апеляційний суд Харківської області посилався саме на то, що цей факт викладено особисто [PERSON]С.о в заяві про перегляд заочного рішення суду від 23.01.2013 року . Також судом встановлено, що [PERSON] особисто рішення Дзержинського районного суду м. Харкова не оскаржував, тобто з цим рішенням погодився, а з апеляційною скаргою на заочне рішення суду звертався ПАТ «Мегабанк» (відповідачі по даній справі). Окрім того, як визначено Верховним Судом України у п. 2 висновків від 01.02.2014 р., викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р., належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. З урахуванням правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-1568цс15, яка є обовязковою для застосування судом у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, суд приходить до висновку, що відсутність згоди одного з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Ураховуючи те, що на момент укладення іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. єдиним власником нерухомого майна предмета іпотеки був іпотекодавець (позивач), а відтак для укладення іпотечного договору № 69ПВ/2008-А-з від 12.03.2008 р. не потребувалося згоди [PERSON], а на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) може належати подружжю на праві спільної сумісної власності і що один із подружжя не давала другому із подружжя згоди на укладення цього договору, правові підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Позовні вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, позивачем не надано документів які саме речі належать йому, не підтверджено факт знаходження їх в квартирі, тобто позовні вимоги не були підтверджені належними та допустимими доказами. Судом неодноразово роз»яснені учасникам процесу вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що докази в процесі подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються та суд розглядає справу виключно в заявлених межах. В судовому засіданні 20.04.2016 року судом роз»яснено учасникам процесу вимоги ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, учасником якої є Україна, що ратифікувала Конвенцію належним чином. Судом вказано позивачу [PERSON]С.о., третій особі [PERSON], представникам [PERSON] та [PERSON] на неприпустимість штучного затягування розгляду справи, а саме про право кожного на розгляд його справи в розумні строки. Суд звернув увагу учасників процесу на Практику Європейського Суду з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року по справі «Юніон Аліментарна [PERSON] проти Іспанії» ,який вказав, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов»язком не тільки держави ,а й осіб, які беруть участь у справі та зазначив, що заявник зобов»язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його ,утримуватися від використання прийомів ,які пов»язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд зважив на цей факт ,виключно, як на необхідність, бо з боку осіб, які звернулися до суду з позовними вимогами були неодноразово вжиті заходи щодо штучного затягування розгляду справи. Відповідно до ст. 57 ЦПК України\~доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем та третьою особою з самостійними вимогами щодо предмету спору, будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надано. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивач [PERSON]С.о. та третя особа з самостійними позовними вимогами [PERSON] належними доказами обгрунтованості своїх вимог суду не довели. Дослідивши докази по справі в їх сукупності , суд приходить до висновків, що укладений між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] договір від 11.03.2013 р. купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не порушує прав позивача [PERSON]С.о та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] щодо предмету спору, відповідає вимогам чинного законодавства України, тому\~ підстави для визнання його недійсним відсутні, у звязку з чим вважає необхідним відмовити в позовних вимогам в повному обсязі.

Outcome: dismissed