Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.03.1983, неповнолітніх дітей не мають. Оскільки спільне життя між ними не склалося, у них різні погляди на шлюб та сім`ю, вони останні два роки проживають окремо, фактично родина розпалась, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 18.07.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.11.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.12). Проти проведення заочного розгляду та постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена судом належним чином про що свідчить розписка (а.с.27). За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена судом про розгляд справи. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, позивачем подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, суд вважав за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Судом встановлено, що між сторонами 22.03.1983 року було укладено шлюб, який зареєстрований відділом РАГСу Московського райвиконкому м.Києва (а/з № 521), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Сторони не мають спільних неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення позивача, викладені в позовній заяві, сторони проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства останні два роки, намірів зберігати шлюб він не має та наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів позивача, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved