Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він власник квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на підстав договору купівлі-продажу від 02 березня 2012 року. На момент пред`явлення позовної заяви у квартирі зареєстровано двоє осіб. Дана обставина підтверджується Довідкою № 1318 від 31.07.2020 року, виданою Софіївсько- Борщагівською сільською радою. Копія довідки додається. У квартирі зареєстрований особисто позивач, що підтверджується відміткою про місце реєстрації у паспорті, сторінка 14 та Довідкою 2061 від 31.07.2020 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання. Протягом останніх чотирьох років Відповідачка лише зареєстрована у вказаній квартирі. Фактично в ній не проживає з 2016 року, не з`являється за своїм зареєстрованим місцем проживанням. Також [PERSON] не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням Відповідачці не вчинялись. У родинних відносинах із відповідачкою позивач не перебуває. [PERSON] самовільно покинула своє місце реєстрації. Фактичне місце проживання невідоме, від спільних знайомих має інформацію що Відповідачка проживає за кордоном та добровільно зніматись з реєстрації не бажає. Домовленості про збереження за нею місця реєстрації немає. Тому позивач просив визнати, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове не з`явилась. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена. Відзиву на позову заяву до суду не подала. За згодою представника позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення представника позивача та покази свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу реєстраційний номер 194 від 02.03.2012 року є власником квартири [ADDRESS] , що відповідно підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. Починаючи з 15.03.2014 року у даній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місяця проживання та ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 вересня 2020 року № 2823. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. П. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно Акту про непроживання особи за місцем реєстрації посвідченого головою правління ОСББ «ЛЕСІ 19» від 10.12.2020 року вбачається що [PERSON] яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації більше року. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 71, 72 ЖК УРСР дає суду підстави визнання її такою, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved