Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з дійсною позовною заявою до Селянського (фермерського) господарства «Світанок», та просить вважати такими, що припинені в разі закінчення строку, на який було укладено, договори оренди землі від 30 березня 2005 року, які зареєстровано 01 квітня 2005 року у Сватівському районному комплексному відділі Луганської регіональної філії центру ДЗК за № 240840/040541700294 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4424084000:07:006:0071 площею 4,9259 га та за № 240840/040541700287 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4424084000:07:006:0069 площею 4,9168 га., а також зобов`язати селянське (фермерське) господарство «Світанок» повернути [PERSON] за актом приймання-передавання у володіння та особисте користування вказані земельні ділянки, які розташовані на території населеного пункту, що належать громадянину на праві приватної власності на підставі правовстановлюючих документів. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що йому на праві приватної власності належать дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 9,8427 га рілля на території Місткіської сільської ради Сватівського району Луганської області за межами населеного пункту, а саме: пай № 245 з кадастровим номером 4424084000:07:006:0071- 4,9259 га на підставі рішення 4 сесії 24 скликання Містківської ради народних депутатів від 15.10.2002 року, згідно державного акта на право приватної власності на землю І-ЛГ № 070879, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 575 4 листопада 2002 року; пай № [NUMBER] його померлого батька - [PERSON] з кадастровим номером 4424084000:07:006:0069 - 4,9168 га на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 05 грудня 2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 2597 Першої Сватівської державної нотаріальної контори Луганської області, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.12.2012 року за № 32646223. Вказані земельні ділянки (паї) були передані в користування СФГ «Світанок» позивачем і його покійним батьком згідно укладених та зареєстрованих 01.04.2005 року договорів оренди землі із строком дії на 5 років кожний. 30 березня 2010 року строк дії договору позивача закінчився і він звернувся до керівника селянського фермерського господарства «Світанок» з вимогою повернення йому земельної ділянки площею 4,9259 га. Однак за усним проханням керівника СФГ «Світанок» і усною на те згодою позивача - СФГ «Світанок» продовжив користуватися паєм позивача, щоб не порушувати сівозміну на всьому полі до весни 2013 року. Після смерті [PERSON] , позивач на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 05 грудня 2012 року набув права власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 4,9168 га на території Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області. Строк дії користування земельною ділянкою, що була власністю покійного батька позивача, а згодом перейшла у власність позивача, також закінчився у 2010 році і до цього часу відповідач продовжує користуватися нею без будь-яких правових підстав, оскільки договір оренди землі не переукладався і його дія офіційно не була продовжена. Позивач вказує на те, що згоди на поновлення договірних відносин позивач орендарю не надавав, будь-яких додаткових угод, змін до договорів оренди землі щодо поновлення правовідносин особисто не підписував. Про існування змін до договорів оренди землі позивачу не було відомо, та за таких умов вважає, що за відсутності додаткової угоди спірні договори оренди землі припинені у зв`язку з закінченням строку, на який їх було укладено. Ухвалою судді Сватівського районного суду Луганської області від 23 серпня 2017 року було відкрите провадження по справі (т. 1 а.с. 26). Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року було закрите підготовче провадження та призначена справа до розгляду по суті (т.2, а.с. 2). 20 березня 2019 року після відводу судді та повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа № 426/12952/17 за позовом [PERSON] до Селянського (фермерського) господарства «Світанок» про витребування майна (земельних ділянок) із чужого незаконного володіння в зв`язку з припиненням договорів оренди землі надійшла до провадження судді Реки А.С. (т.2, а.с. 72). Ухвалою судді Сватівського районного суду Луганської області від 21 березня 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду (т.2, а.с. 73). Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кривошея О.Є. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3549 грн., 6006 грн. - витрати пов`язані з проведенням експертизи, 8000 - витрати на правничу допомогу. Представник відповідача - адвокат Лісечко О.С. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 30.03.2005 року між СФГ «Світанок» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,9168 га строком на 5 років. 27.11.2009 року між СФГ «Світанок» та [PERSON] укладено зміни до договору оренди землі від 30.03.2005 року, яким строк оренди встановлено 10 років з дати реєстрації цих змін до договору. Зміни до договору оренди землі зареєстровані у Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК 03.12.2009 року за № 040941700540. Строк оренди за договором оренди земельної ділянки площею 4,9168 га встановлено до 03.12.2019 року. 30.03.2005 року між СФГ «Світанок» та позивачем [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,9259 га строком на 5 років. 21.08.2009 року між СФГ «Світанок» та [PERSON] укладено зміни до договору оренди землі від 30.03.2005 року, яким строк оренди встановлено 10 років з дати реєстрації цих змін до договору. Зміни до договору оренди землі зареєстровані у Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК 02.12.2009 року за № 040941700540. Отже строк оренди за договором оренди земельної ділянки площею 4, 9259 встановлено до 02.12.2019. Станом на дату розгляду справи обидва договори оренди мають юридичну силу, строк оренди не скінчився, таким чином відповідач має усі правові підстави користуватися земельними ділянками площею 4,9168 га та площею 4,9259 га. Правові підстави для задоволення позову та витребування майна (земельних ділянок) з користування СФГ «Світанок» відсутні. Також, представник відповідача зазначив, що лише у 2013 році [PERSON] , виявивши незадоволення подальшими умовами оплати оренди землі, звернувся до СФГ «Світанок» із письмовою заявою про його небажання надалі переукладати договір оренди землі, тобто вказаним письмовим зверненням [PERSON] особисто визнав наявність договірних правовідносин між ним та відповідачем станом на 2013 рік, а отримання позивачем у 2011-2013 роках орендної плати від орендаря у розмірі, передбаченому змінами до договору оренди землі (3%), підтверджує наявність додаткової угоди між [PERSON] та СФГ «Світанок», що стосується як розміру орендної плати, так і строку дії договору оренди землі. Також, рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 15.05.2017 року по справі № 426/169/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до СФГ «Світанок» про визнання недійсним змін до договору оренди землі від 30 березня 2005 року, які було укладено 21 серпня 2009 року між [PERSON] та СФГ «Світанок», які зареєстровані у Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК за 040941700540, якими строк оренди землі встановлено 10 років. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 03.07.2017 року рішення Сватівського районного суду від 15.05.2017 року залишено без змін. В судовому засіданні представник відповідача також наголосив на тому, що не встановлено чи виконані підписи на «Змінах до договору оренди землі» [PERSON] чи іншою особою. Вказав, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки позивач достовірно знав про наявність змін до договорів оренди землі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про отримання 03.12.2018 року особисто [PERSON] повідомлення із запрошенням отримати орендну плату за 2013 рік. З позовом до суду позивач звернувся лише у 2017 році, заяв про поновлення строку позовної давності з наведенням поважних причин позивач пропуску не надав. Окрім того, вважає, що в цивільному праві відсутній такий спосіб захисту прав, як визнання договорів припиненими за закінченням строку. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні суду пояснила, що є цивільною дружиною позивача та їй відомо зі слів [PERSON] та його покійного батька, що [PERSON] та [PERSON] не підписували змін до договорів оренди землі, вона чула від [PERSON] про те, що він не бажає продовжувати термін дії договорів. Вона разом з позивачем їздила до СФГ «Світанок» для того, щоб забрати землю, але власник СФГ «Світанок» вмовив [PERSON] продовжити користування землею. Свідок повідомила, що оскільки позивачем не було підписано зміни до договору оренди землі, в 2009 - 2010 роках він отримав менше половини орендної плати за користування землею, в 2013 - 2014 роках взагалі орендна плата не виплачувалася. Суд, заслухавши думку позивача, його представника, представника відповідача, пояснення свідка, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступного. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,9259 гектарів, яка розташована на території Містківської сільської ради, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЛГ №070879 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1, а.с.174,175-176). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛГ №070881 від 04.11.2002 року, [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9168 га, на території Містківської сільської ради (т. 1, а.с. 9). Згідно свідоцтва на спадщину від 05 грудня 2012 року, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а.с.13-16), [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,9168 га, кадастровий номер земельної ділянки 4424084000:07:006:0069 після смерті [INFO] його батька [PERSON] . По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 30 березня 2005 року між [PERSON] , [PERSON] та СФГ «Світанок» були укладені договори оренди землі б/н, відповідно до умов яких [PERSON] та [PERSON] передали у строкове платне користування відповідачеві належні їм земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1, а.с. 6-7, 11-12). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України). За нормами статей 792 Цивільного кодексу України та 13 Закону України «Про оренду землі» договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально (статті 14 Закону України «Про оренду землі»). Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону). Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Згідно абзацу другого частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди є однією з істотних умов договору оренди землі. Частиною першою статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до абзацу другого частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» у разі закінчення строку, на який його було укладено, договір оренди землі припиняється. Наслідками припинення договору оренди землі, згідно частити першої статті 34 Закону України «Про оренду землі», є зобов`язання орендаря повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Як вбачається з копії договору оренди землі від 30.03.2005 року, що зареєстрований за №240840/040541700294 в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 01.04.2005 року, укладеного між [PERSON] та СФГ «Світанок» на земельну ділянку, загальною площею 4,9259 га, строк його дії становить 5 років (т. 1, а.с.6-7). Згідно копії договору оренди землі від 30.03.2005 року, що зареєстрований за №240840/040541700287 в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 01.04.2005 року, укладеного між [PERSON] та СФГ «Світанок» на земельну ділянку, загальною площею 4,9259 га, строк його дії - 5 років (т. 1, а.с.11-12). Отже, права та обов`язки сторін за вищевказаними договорами оренди землі (без врахування подальших змін до них) тривали до 30 березня 2010 року і відповідно до пункту 21 договорів оренди землі після припинення дії договору орендар зобов`язаний був повернути орендодавцю земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Частиною першою статті 651 ЦК України та статтею 30 Закону України «Про оренду землі» встановлено право сторін за взаємною згодою змінювати умови договору оренди землі. Згідно частини першої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. 21 серпня 2009 року між [PERSON] та СФГ «Світанок» були підписані зміни (додаткова угода) до договору оренди від 30.03.2005 року, якими пункт 8 договору змінено щодо строку дії договору оренди землі, який становить 10 років, починаючи з дати реєстрації даних змін до договору. Зміни зареєстровані в Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК 02.12.2009 року (т. 1, а.с.168). Крім того, додатковою угодою від 21 серпня 2009 року було змінено розмір орендної плати з 1,5% до 3%. Також, відповідно до змін від 27 серпня 2009 року до договору оренди землі від 30.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та СФГ «Світанок», пункт 8 договору змінено та строк дії договору оренди землі становить 10 років, починаючи з дати реєстрації даних змін до договору. Зміни зареєстровані в Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК 03.12.2009 року (т. 1, а.с.171). Як вбачається з висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у справі № 426/12952/17: 1) підписи від імені [PERSON] на першій та другій сторінках у графі «Орендодавець» документа «Зміни до договору оренди землі» укладені 21 серпня 2009 року до договору оренди землі від 30.03.2005 року та зареєстрованого 02.12.2009 року за № 040941700540, а також від імені [PERSON] підписи на першій та другій сторінках у графі «Орендодавець» документа «Зміни до договору оренди землі» від 30.03.2005 року та зареєстрованого 03.12.2009 за № 040941700618 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; 2) підписи від [PERSON] в документі «Зміни до договору оренди землі», укладеному 21 серпня 2009 року до договору оренди землі від 30.03.2005 року та зареєстрованого 02.12.2009 за № 040941700540 на першій та другій сторінках у графі «Орендодавець» виконано не [PERSON] , а іншою особою; 3) встановити чи виконані підписи від імені [PERSON] у документі «Зміни до договору оренди землі», укладеному 27 листопада 2009 року до договору оренди землі від 30.03.2005 року, та зареєстрованого 03.12.2009 року за № 040941700618 у графі «Орендодавець», самим [PERSON] або іншою особою, не виявляється можливим з причин, викладених в п.3 дослідницької частини, а саме: при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні співпадіння, ні розбіжності не можуть слугувати підставою для позитивного або негативного висновку. Це пояснюється тим, що співпадаючі ознаки не створюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки в більшості відносяться до таких, що властиві підписному почерку осіб старечого та похилого віку, їх наявність може бути пояснена як природним проявом ознак виконавця підписів так і бути результатом виконання досліджуваних підписів з наслідуванням. Що ж стосується розбіжностей, то у зв`язку з тим, що на дослідження надано підписи, виконані зі значним розривом в часі, не надалося можливим становити: чи є вони варіантами ознак почерку одного виконавця, що не проявилися в інших підписах, чи вони обумовлені дією на процес письма «збиваючих факторів», чи ці ознаки є ознаками почерку різних осіб (т. 1, а.с.[NUMBER]-251). За змістом частин 1 і 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електроних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Наведене свідчить, що договір оренди землі є укладеним, якщо його сторони підписали, тим самим висловивши свою волю на укладення договору на вказаних у ньому умовах. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, договір оренди земельної ділянки, а також зміни до договору (додаткова угода), є оспорюваним правочином, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 15.05.2017 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Селянського фермерського господарства «Світанок» про визнання недійсними зміни до договору оренди землі від 30 березня 2005 року, які було укладено 21 серпня 2009 року між [PERSON] та СФГ «Світанок», які зареєстровані у Сватівському районному реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Центру ДЗК за 040941700540, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 02 грудня 2009 року, та скасування державної реєстрації, за необґрунтованістю (т.2, а.с. 50-51). Згідно ухвали апеляційного суду Луганської області від 03.07.2017 року, рішення Сватівського районного суду Луганської області було залишене без змін (т. 1, а.с. 62-63). За результатами перегляду, суд апеляційної інстанції встановив, що із матеріалів справи вбачається, що дія укладеного 30 березня 2005 року між [PERSON] та СФГ «Світанок» договору оренди земельної ділянки площею 4,9259 га (без урахування подальших змін до нього) спливала б у 2010 році. Але на протязі 2011-2013 років позивач продовжував отримувати орендну плату від СФГ «Світанок» у розмірі, передбаченому змінами до договору оренди землі, тобто у розмірі 3%. Вказаний факт у повній мірі підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. При таких обставинах суд вбачає наявність вільного волевиявлення учасників правочину щодо існування між ними після 2010 року договірних відносин відносно оренди земельної ділянки, площею 4,9259 га. При цьому вказане волевиявлення відповідало внутрішній волі сторін. Лише у 2013 році [PERSON] , виявивши незадоволення подальшими умовами оплати оренди землі, звернувся до СФГ «Світанок» із письмовою заявою про його небажання надалі переукладати договір оренди землі. Тобто, вказаним письмовим зверненням [PERSON] особисто визнав наявність договірних правовідносин між ним та відповідачем станом на 2013 рік, а отримання позивачем у 2011-2013 роках орендної плати від орендаря у розмірі, передбаченому змінами до договору оренди землі (3 %), підтверджує наявність додаткової угоди між [PERSON] та СФГ «Світанок», що стосується як розміру орендної плати, так і строку дії договору оренди землі. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Обов`язок суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними передбачених законом прав також закріплено пунктом 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Цивільним процесуальним законодавством збирання доказів судом, за власної ініціативи, не передбачено і визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач просить захистити його порушені права шляхом визнання договорів оренди землі такими, що припиненні в разі закінчення строку, на який їх було укладено та повернення земельних ділянок із чужого незаконного володіння, посилаючись на протиправне, без згоди власника, користування СФГ «Світанок» належними йому на праві власності земельними ділянками (паями). При вирішенні спору суд, на підставі наданих сторонами доказів, яким надав оцінку відповідно до норм цивільного процесуального законодавства, встановив, що зміни (додаткові угоди) до договорів оренди землі б/н від 30.03.2005 року, які укладені між [PERSON] , [PERSON] та СФГ «Світанок», згідно яких строк дії договорів оренди землі становить 10 років, починаючи з дати реєстрації даних змін до договору, не визнані судом недійними, договори не розірвано, тобто договори оренди землі від 30 березня 2005 року, які зареєстровано 01 квітня 2005 року у Сватівському районному комплексному відділі Луганської регіональної філії центру ДЗК за № 240840/040541700294 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4424084000:07:006:0071 площею 4,9259 га та за № 240840/040541700287 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4424084000:07:006:0069 площею 4,9168 га, із врахуванням змін до них, є чинними, строк, на який їх було укладено не скінчився. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція полягає в тому, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, якщо презумпція правомірності договору не спростована, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Позивачем не заявлялися вимоги про визнання змін (додаткових угод) до договорів оренди землі недійсними з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, передбачених положеннями статті 203 ЦК України, зокрема щодо вільного волевиявлення учасника правочину, а також про розірвання договорів оренди землі у наслідок невиконання обов`язків, передбачених договорами тощо. Таким чином, позивачем не доведено, що строк дії договорів оренди землі, на який їх було укладено, припинився та СФГ «Світанок» без відповідних правових підстав заволоділо та незаконно використовує земельні ділянки, належні позивачу. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до Селянського (фермерського) господарства «Світанок» про витребування майна (земельних ділянок) із чужого незаконного володіння в зв`язку з припиненням договорів оренди землі. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності необхідно вказати наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем на адресу [PERSON] було спрямовано запрошення отримати орендну плату за земельний пай за 2013 рік згідно договорів оренди землі: договір від 01.04.2005 р., реєстраційний № 240840/040541700294 та змін до цього договору від 02.12.2009 р., реєстраційний № 040941700540; договір від 01.04.2005 р., реєстраційний № 240840/040541700294 та змін до цього договору від 03.12.2009 р., реєстраційний № 040941700618 (т. 2, а.с. 118). Зазначене запрошення було направлене [PERSON] цінним листом з описом вкладення (т.2, а.с. 115-116), яке позивач отримав особисто 03.12.2013 року, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т.2, а.с. 117), та не заперечується в судовому засіданні позивачем [PERSON] Із дійсним позовом [PERSON] звернувся до Сватівського районного суду Луганської області 15.08.2017 року (т.1, а.с. 2), тобто поза межами трирічного строку для захисту свого права з часу, коли [PERSON] довідався або мав можливість довідатися про порушення свого права. Клопотання про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причини пропуску, позивачем не заявлено, також з матеріалів справи не вбачається, що причини пропуску позивачем встановленого законом строку, є поважними. Згідно частини 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У відповідності до роз`яснень, наданих в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до Селянського (фермерського) господарства «Світанок» про витребування майна (земельних ділянок) із чужого незаконного володіння в зв`язку з припиненням договорів оренди землі необхідно відмовити за недоведеністю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed