Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON], приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 21/50 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], укладеного 07 липня 2006 року [PERSON] та [PERSON]. 20 жовтня 2015 року [PERSON] помер, після чого позивач дізнався про наявність вказаного договору дарування. Оскільки на час його укладення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, позивач просив визнати недійсним договір дарування 21/50 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], укладений 07 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, уповноваживши [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що оскаржуваний договір дарування було укладено [PERSON] та [PERSON] у повній відповідності до вимог закону. Крім того, при вирішенні справи по суті просив застосувати насідки пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не зявились. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 липня 2006 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] зобовязується безоплатно передати, а [PERSON] зобовязався прийняти у власність 21/50 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Фруктова, 3. Договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 07 липня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №2243 (а.с.8). 20 жовтня 2015 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на 21/50 частину житлового будинку з частиною надвірних будівель та споруд, що розташований по вул.Фруктовій, 3 у м.Полтаві. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: згідно частини 1 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 даної статті передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, частиною 3 що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як передбачено ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною на момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 20 лютого 2017 року №105 [PERSON], [INFO], на час укладання договору дарування 07 липня 2006 року страждала на психічний розлад у вигляді легкої атеросклеротичної деменції з депресивним синдромом. Вказаний психічний розлад позбавляв [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні договору дарування 07 липня 2006 року (а.с.98-110). Таким чином судом встановлено, що на час укладання даного договору волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Крім того, судом встановлено, що менш ніж за два місяці до укладення вказаного договору дарування 10 травня 2006 року - [PERSON] 10 травня 2006 року звернувся до Октябрського районного суду м.Полтави з заявою про визнання [PERSON] недієздатною у звязку з тим, що через хворобу вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.10). Той факт, що [PERSON], вважаючи, що є підстави для визнання [PERSON] недієздатною, оскільки вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, уклав з нею договір дарування та прийняв від неї в дар нерухоме майно, суд розцінює як такий, що суперечить не тільки нормам чинного законодавства, а і моральним засадам суспільства. Таким чином встановлено наявність підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним. Розглядаючи заяву представника відповідача про застосування в даній справі давності, суд виходить з наступного. Перебіг терміну позовної давності в даному спорі розпочався з дня укладення договору з 07 липня 2006 року. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20 липня 2007 року, яке набрало законної сили 31 липня 2007 року, [PERSON] визнана недієздатною, її опікуном призначено [PERSON] (а.с.61). Виконуючи з 31 липня 2007 року свої обовязки опікуна [PERSON] належним чином, маючи повний доступ до її документів, позивач мав можливість звернутись до суду з таким позовом з додержанням встановленого законом трирічного строку позовної давності. До суду з даним позовом позивач звернувся 15 серпня 2016 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який закінчився 07 липня 2009 року. З клопотанням про поновлення пропущеного строку позивач або його представник до суду не зверталися, про наявність поважних причин пропуску строку не повідомляли. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст.367 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи судом представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності. Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. У звязку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed