Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди. Свої позовні вимоги мотивує наступним. Позивач [PERSON] надав для користування відповідачу [PERSON] автомобіль, марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER], у справному стані. 30.11.2016 року відповідач повернув позивачу зазначений автомобіль у пошкодженому стані зі значними деформаціями. Відповідач повідомив, що спричинив матеріальну шкоду позивачу через власну необережність та повністю готовий відшкодувати нанесені збитки. Позивач тривалий час очікував від відповідача відшкодування матеріальної шкоди, але останній не вчинив для цього жодних дій. Позивачем було замовлено проведення оцінки матеріального збитку, відповідно до звіту якої вартість майнової шкоди, спричиненої позивачу як власнику автомобіля, марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER], складає 21604,92 грн. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 21604,92 грн. та витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем в сумі 640 грн. Ухвалою суду від 20.06.2017 року відкрито провадження у справі та призначеного справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшла заява представника позивача - адвоката [PERSON] про розгляд справи за відсутності сторони позивача, відповідно до змісту якої позовні вимоги підтримали та проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне в матеріалах справи, причини своєї неявки суду не повідомив. За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 11), автомобіль, марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER], належить на праві власності позивачу по справі [PERSON] Позивач надав для користування відповідачу автомобіль, марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER], у справному стані. 30.11.2016 року відповідач повернув позивачу зазначений автомобіль у пошкодженому стані та, як зазначає позивач, відповідач повідомив його про те, що готовий відшкодувати спричинені збитки. Однак, на момент звернення позивача до суду із даним позовом майнова шкода відповідачем так і не була відшкодована позивачу у добровільному порядку. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER], №694/12-16 від 05.12.2016 року, вартість матеріального збитку становить 21604,92 грн. (а.с. 12-31). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. За своєю правовою природою зобов'язання з відшкодування шкоди, завданої ДТП є деліктним зобов'язанням. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року (далі - Постанова), передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст. 1166, 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Виходячи зі змісту п. 4 вищезазначеної Постанови, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови, зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи. З моменту, коли сталася ДТП у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Аналогічні правові позиції висловлені колегіями суддів Верховного Суду України у постановах від 11.11.2015 року по справі №6-309цс15 та від 14.09.2016 року по справі №6-725цс16, відповідно до яких зазначено, що право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди виникає з моменту, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи те, що обставини, на які посилалась сторона позивача у позовній заяві, знайшли своє підтвердження в зібраних по справі доказах, суд приходить до переконання про можливість задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved