Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому (позові) просив: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в розмірі 1700 (тисяча сімсот доларів США); - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 153 (сто п`ятдесят три долари США); - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що ним було надано [PERSON] , позику - грошові кошти у розмірі 1700,00 доларів США на строк до 31.12.2018, на підтвердження чого останнім було складено письмову розписку. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання, на підставі чого позивач вважає, що наявні й правові підстави для стягнення 3 % річних від простроченої суми. Ухвалою від 19.11.2021 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання. Копія зазначеної ухвали була надіслана у порядку ст. 272 ЦПК України позивачу за його місцем проживання (перебування), зазначеним у позові та відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання (перебування), встановленим судом у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Відповідач, який про дату, час і місце розгляду справи, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за його зареєстрованим місцем проживання (перебування), встановленим судом у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, та відповідно до положень ст. 128 ЦПК України є таким, якому судова повістка вручена 07.12.2021, - у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у суду матеріалів справи. Позивач у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі обґрунтовуючи свою позицію аналогічно викладеному у позові, позовні вимоги просив задовольнити. Надав оригінал розписки від 08.07.2017. Повідомив, що грошові кошти відповідач йому не повернув. Зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, як кожен окремо так і в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено таке. Відповідно до розписки від 08.07.2017, за підписом [PERSON] , останній засвідчив запозичення у [PERSON] грошових коштів у розмірі 1700,00 долларів США та зобов`язався повернути їх до 31.12.2018. Факт написання зазначеної розписки відповідачем, як підтвердження укладення договору позики між ним та позивачем наявними у справі доказами не спростовується. Позивач стверджував, що повного чи часткового повернення коштів не відбулося. При цьому, відповідачем не повідомлено суду та не надано доказів на підтвердження повного чи часткового повернення грошових коштів позивачу. З огляду на зазначене судом відзначається таке. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Спільний аналіз ст. 1046 та ст. 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 (справаі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18) визначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 (справа № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19) визначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 (справа N 373/2054/16-ц, провадження N 14-446цс18) визначено, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. На підставі зазначених вище, встановлених судом обставин справи з урахуванням наведених положень цивільного законодавства та позицій Верховного Суду, суд констатує, що відповідач не виконав у повному обсязі умови укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою від 08.07.2017, оскільки, у визначений за домовленістю сторін термін - до 31.12.2018 не повернув запозичені кошти у розмірі 1700,00 долларів США, у зв`язку з чим боржник зобов`язаний сплатити кредитору: - суму основного боргу у розмірі 1700,00 долларів США; - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення з 01.01.2019 по 03.11.2021 (день звернення до суду з позовом) у розмірі 145 долларів США (51 (3% від 1700) / 365(366) х 1038 (період прострочення у днях)). При цьому, судом відзначається помилковість розрахунку позивача, яким у наданому суду розрахунку 3% річних від простроченої суми за період прострочення взято строк 3 роки, тоді коли фактично строк прострочення складає неповні 3 роки - 1038 днів (з 01.01.2019 по 03.11.2021). За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики у повному обсязі у обумовлений договором термін і таке зобов`язання не виконане й на час звернення позивача до суду із позовом, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 08.07.2017 у вигляді суми основного боргу та 3% річних від простроченої суми, - є обґрунтованою та доведеною, а тому така вимога, з урахуванням наведеного вище розрахунку суду 3 % річних, підлягає частковому задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи що позов задоволено частково, - суд дійшов висновку, що судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 908,00 грн., слід стягнути частково - пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача у розмірі 904 грн. (908 х 1845 / 1853).

Outcome: approved