Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 21 червня 2018 року у Шевченківському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Вказав, що з лютого 2020 року через постійні сварки почали проживати окремо та припинили шлюбні відносини. Спільних дітей та спору щодо спільно нажитого майна не мають. Примирення вважає неможливим. Просив шлюб розірвати та стягнути з відповідача судові витрати. 03 серпня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Маліннікова Д.К. не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали повністю, просили шлюб розірвати та стягнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі2900 грн. Відповідач та її представник - адвокат Бурбак О.В. в судове засідання не з`явилися, направили заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти розірвання шлюбу не заперечували. Крім того, 26.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначала, що неодноразово пропонувала позивачу розірвати шлюб добровільно в органах РАЦС. Також просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21.06.2018 року вбачається, що сторони 21 червня 2018 року зареєстрували шлюб у Шевченківському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №825 (а.с.5). Як встановлено з позовної заяви та відзиву, подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримує з лютого 2020 року, примирення не бажає, спільних дітей не має, спір про поділ майна не заявлено. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, суд вважає, що позов обґрунтовано, та підтверджено доказами, тому він підлягає задоволенню. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2900 грн., а також відповідач просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 840, 80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2900 грн. Разом із тим не підлягають стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, з підстав повного задоволення позову. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved