Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про звільнення нежитлового приміщення, посилаючись на наступні обставини. 22 липня 2013 року [PERSON] (далі - Позивач) придбав вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 22 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] У вересні 2013 року Позивачу стало відомо, що частина цього приміщення зайнята магазином, підприємницьку діяльність з продажу товарів у якому здійснює [PERSON] (далі - Відповідач). При цьому договору оренди чи іншого договору щодо користування цією частиною приміщення Відповідач ані з попереднім власником (Малим приватним виробничим підприємством «Альянс»), ані з Позивачем не укладала. Вийти на зв'язок із Відповідачем фактично неможливо, оскільки, як відомо Позивачу, останнім часом вона постійно не проживає в Україні. Позивач пред'являв до персоналу магазину усні вимоги звільнити приміщення, але вони були проігноровані, а персонал стверджував, що нібито займає приміщення на підставі договору оренди між Відповідачем та попереднім власником, проте текст такого договору надати відмовляється. Попередній власник заперечує наявність будь-якого договору між ним та Відповідачем. З огляду на це, Позивач вважає, що Відповідач не має жодних доказів існування правових підстав користування спірною частиною належного Позивачу вбудованого нежитлового приміщення. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від о особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Просив суд зобов'язати [PERSON] звільнити спірну частину вбудованого нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідача ( а. с. 2-3 ). 25 грудня 2013 року представником позивача було надано до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд зобов»язати [PERSON] звільнити вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 40,6 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідача ( а. с. 25-26 ). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності в судове засідання не з»явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача [PERSON] та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить кур'єрський лист служби DIMEX з відміткою про відмову відповідачки в отримані повістки та копії позовної заяви. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був повідомлений про слухання справи належним чином, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року, укладеного між Малим приватним виробничим підприємством «Альянс» та [PERSON], яке посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що Мале приватне виробниче підприємство «Альянс», далі - Продавець з однієї сторони, та [PERSON], далі - Покупець , уклали цей договір про наступне, де Мале приватне виробниче підприємство «Альянс» передає у власність [PERSON] вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] приймає це вбудоване нежитлове приміщення і сплачує його ціну у розмірі та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 3 цього договору, загальна площа вбудованого нежитлового приміщення складає 40,6 кв.м. Відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу, продавець гарантує, що вбудоване нежитлове приміщення, яке є предметом цього договору, на момент його укладання під забороною ( арештом ) та податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб та в іпотеку не переданий, не є предметом спадкового договору, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не укладено будь-яких договорів користування з іншими особами, прав щодо нього у третіх осіб ( втому числі за договором найму ( оренди ) немає, прихованих недоліків не має. Встановлено, що вбудоване нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] зайнята магазином, де підприємницьку діяльність здійснює відповідач [PERSON]. Встановлено, що договору оренди чи іншого договору щодо користування цим приміщенням відповідач [PERSON] ані з попереднім власником Малим приватним виробничим підприємством «Альянс», ані з позивачем [PERSON] не укладала. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, та розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Власник майна має право вчиняти що до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з п. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, позивача [PERSON] є власником вбудованого нежитлового приміщення, загальною площею 40,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS], займане та використовується відповідачем [PERSON] без на то законних підстав. Тому, з урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звільнення нежитлового приміщення є цілком обґрунтованими такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати понесені при зверненні до суду у розмірі 114,70 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved