Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми збитку та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що приблизно на початку березня 2011 року він на прохання відповідача надав йому у борг кошти в сумі 3500 гривень, при цьому між ними було обговорено, що він повернене йому позичені кошти не пізніше 25.08.2011 року. Приблизно на початку квітня 2011 року він знову на прохання відповідача надав йому у борг кошти в сумі 1200 гривень, при цьому між ними було обговорено, що він повернене йому позичені кошти не пізніше 25.08.2011 року. Таким чином станом на 25.08.2011 року відповідач повинен був повернути йому обидві позики на загальну суму 4700 гривень. В липні 2011 року коли він дізнався про те, що відповідач планує змінити місце роботи та можливо і проживання, відповідач [PERSON] написав йому власноруч 01.07.2011 року та 28.07.2011 року дві розписки в яких визнав факт своєї заборгованості з зазначенням суми позики та терміну її повернення. Однак взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу відповідач не виконав. Посилаючись на вказані обставини, вимоги ст.ст.1046, 149, 1050 та 625 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 4700,00 гривень боргу, 822,20 гривень інфляційних витрат, 363,87 гривень пені, 3000,00 гривень в рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, 487,20 гривень понесених витрат на сплату судового збору та 1500,00 гривень понесених витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та посилаючись на обставини викладені в позові просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є не доведеними, просили в позові відмовити. Крім того відповідач [PERSON] суду зазначив, що в нього в кабінеті було вчинено крадіжку, та пропали зазначені розписки, які й опинилися у позивача. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] заявив позов на підставі ст. 625 ЦК України, яка регулює умови відповідальності боржника за порушення ним грошового зобов'язання та визначає правові наслідки прострочення боржником такого зобов'язання. Відповідно до частини 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі, (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до яких позивач надав відповідачу в борг 3500,00 гривень та 1200,00 гривень відповідно, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути вказаний борг 25.08.2011 року. В підтвердження чого відповідачем 28.07.2011 року надано розписки від 01.07.2011 року та від 28.07.2011 року ( а.с. 33,34 - розписки). Вказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що відповідач заборгував позивачу кошти про, що в його присутності написав розписки. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, відповідачем, який заперечував наявність договірних зобов'язань між ним та позивачем та наявність у нього богу перед позивачем, в судовому засіданні не доведено своїх заперечень. При цьому суд, не може прийняти як допустимий та належний доказ заперечень позивача пояснення в судовому засіданні свідка [PERSON], який зазначаючи про наявність перед ним у позивача боргових зобов'язань на суми зазначені у вищевказаних розписках, інших доказів цього не надав. В зв'язку з викладеним суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача з приводу стягнення з відповідача заборгованості, що склалася в зв'язку з невиконанням взятих відповідачем на себе зобов'язань з приводу повернення боргу. Однак що стосується позовних вимог [PERSON] з приводу нарахування інфляційних виплат та 3% річних від простроченої суми, суд вважає за необхідне задовольнити їх частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що [PERSON] прострочив виконання грошового зобов'язання, він зобов'язаний повернути [PERSON] борг на загальну суму 4700 гривень, 363,87 гривень пені в розмірі 3% річних від простроченої суми, та 169,20 гривень інфляційних витрат. Суд приходить висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь розміру інфляційних витрат, при цьому розраховуючи розмір інфляційних витрат, суд враховує індекси інфляції за даними Держкомстату України за період з вересня 2011 року по квітень 2014 року (в межах заявлених позовних вимог) та згідно розрахунку складають 169,2 гривень. В той же час суд вважає за необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь 3000,00 гривень в рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди оскільки, відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Ураховуючи те, що законом не передбачено стягнення моральної шкоди в договірних правовідносинах, що виникли між сторонами, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.2 ч.2 ст.79 ЦПК до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. В той же час склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інш.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку 9 квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Зважаючи на те, що позивачем не було надано суду належних доказів, щодо здійснення таких витрат, підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу немає. Оскільки суд приходить висновку про часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати по сплаті судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial