Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, а пізніше доповнив свої позивні вимоги, якими просив суд: припинити його право власності на 681/1000 частин квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 681/1000 частин квартири [ADDRESS]; стягнути зі [PERSON] 754.422 (сімсот п'ятдесят чотири тисячі чотириста двадцять дві) гривні на користь [PERSON], в якості грошової компенсації дійсної ринкової вартості 681/1000 частин квартири [ADDRESS]; стягнути зі [PERSON] 6.897(шість тисяч вісімсот дев'яносто сім) гривень 60 (шістдесят) копійок судових витрат на користь [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтував наступним: 01 червня 2012 року позивач отримав у дар від свого батька 681/1000 частин трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 83,8 кв.м., житловою - 59,3 кв.м. та 11.06.2012 р. зареєстрував своє право власності, а інша частка зазначеної квартири (319/1000 частин) належить на праві власності відповідачу [PERSON], яка там проживає і зареєстрована. Позивач у вказаній квартирі також проживає та зареєстрований, але вказує, що володіння та користування нею робить неможливим відсутність взаємної згоди з його сусідкою - відповідачкою [PERSON], мотивуючи це тим, що вона не зробила жодного ремонту чи поліпшення квартири та відмовилась від їх об'єднання, а переобладнати квартиру для виділення її в самостійну є технічно неможливим, що підтверджено висновком будівельно-технічної експертизи судового експерта [PERSON] Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на статтю 364 ЦК України, яка, як зазначає позивач, надає йому право на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання від іншого співвласника квартири грошової компенсації вартості належної йому частки квартири. Відповідач [PERSON] в своєму запереченні на цивільний позив [PERSON] про припинення права власності у спільному майні та стягнення компенсації зазначила, що проти вказаного позиву вона категорично заперечує, посилаючись на те, що квартира вже поділена, а спір щодо її користування відсутній. В судовому засіданні позивач уточнений 03.11.2014 року позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечував. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та сторонами підтверджено, що згідно договору дарування від 01 червня 2012 року позивач [PERSON] отримав у дар 681/1000 частин трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 83,8 кв.м., житловою - 59,3 кв.м. та 11.06.2012 р. зареєстрував своє право власності, а інша частка зазначеної квартири (319/1000 частин) належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 04.10.2012 року, р№6-1597 та 12.11.2012 р. зареєструвала своє право власності. На даний час, згідно наданих суду паспортних даних, а також довідки комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Портофранківський» з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, [PERSON], її бабуся [PERSON] та батько [PERSON] зареєстровані та проживають у вказаній вище квартирі. Глава 26 ЦК України визначає правовий режим спільної часткової власності з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутністю згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених прав властностей мають рівні права. Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу, у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст.183ЦК України), співвласник який бажає виділ має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таким чином, право одного із співвласників на одержання компенсації вартості його частки у спільній власності від іншого співвласника залежить лише від того чи є річ подільною, а зазначена квартира розподілена між співвласниками в натурі, тобто є подільною. Так, відповідачу належить 319/1000 частин зазначеної квартири, до складу яких входить, згідно експлікації приміщень, житлова кімната літ.2, площею 19,3 кв.м., та балкон, площею 08 кв.м., а позивачу належить 681/1000 частин зазначеної квартири до складу яких входить дві житлових кімнати під літ.3, площею 27,9 кв.м., під літ.10, площею 12,1 кв.м., балкон, площею 0,8 кв.м., вбудовані шафи під літ.7 і 8. У сумісному користуванні знаходяться приміщення: ванна кімната під літ. 4, туалет під літ.5, вбудована шафа під літ.6 , кухня під літ.9 коридор під літ.1 (технічний паспорт, виданий КП «ОМБТІ та РОН» від 14.06.2012 р.). Отже, суд дійшов висновку, що спільне майно сторін, а саме: квартира [ADDRESS] вже поділене в натурі. Щодо судової будівельно-технічної експертизи, висновок № 114/2014 від 30.09.2014 року, яка була проведена судовим експертом Скибинскою Т.А., то її висновок стосується саме неможливості виділу 681/1000 частин квартири позивача в самостійну, а не виділу її в натурі, оскільки, як вже було зазначено, вказана квартира вже поділена в натурі, а позивач лише намагається переобладнати її так, щоб виділити свою частку в окрему квартиру, не враховуючи при цьому права інших її співвласників, яка є звичайною квартирою спільного заселення (комунальною). Крім того, слід зазначити, що позивач на підтвердження своїх доводів щодо неможливості спільного використання квартирою [ADDRESS] не надав суду жодних доказів наявності спорів встановлення порядку користування спільною квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою та інше, а навпаки, проживає та зареєстрований у вказаній квартирі з 30.11.2011 по теперішній час, про що він й сам стверджує у своїй позовній заяві, а його посилання на неможливість спільного користування квартирою немає жодного правового значення, оскільки не передбачено ст. 364 ЦК України. Також слід зазначити, що відповідно до частин 4 та 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed