Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Одіжинською Л.Б. З 2006 року і по даний час відповідачка не проживає за вказаною адресою і не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням житлового приміщення, оплатою житлово-комунальних послуг. Він пропонував [PERSON] знятися з реєстраційного обліку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, проте на його звернення вона не реагує, що перешкоджає йому повністю реалізовувати свої майнові права. Тому, він змушений звернутися до суду із даною вимогою. Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Поставлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Вуїв А.В. в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача - адвокат Вуїв А.В. подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку серії НРВ 548759, посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Одіжинською Л.Б., зареєстрований в реєстрі за №677 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 260781540, сформований приватним нотаріусом Одіжинською Л.Б. 09.06.2021. У житловому будинку в [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка за вказаною адресою не проживає з 2006 року і по даний час (довідка про склад сім`ї № 175 від 14 червня 2021 року, видана Бучацькою міською радою Чортківського району Тернопільської області). Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Зеленоградським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 17 жовтня 2008 року, 04 грудня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - « [PERSON] ». Даний факт підтверджується також свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Богорським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 29 липня 2008 року, за даними якого, [PERSON] , [INFO] , 29 липня 2008 року змінила прізвище на « [PERSON] », запис про зміну імені [ADDRESS] . Актом опитування свідків від 14 червня 2021 року, сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , однак не проживає у будинку з 2006 року і по даний час. Тобто, на момент того, як позивач [PERSON] став єдиним власником житлового будинку в [ADDRESS] , [PERSON] ( [PERSON] ) не була членом його сім`ї, з ним не проживала та не вела спільного господарства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 та у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі 695/2427/16ц, які містять висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення Таким чином, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не є і не була членом сім`ї позивача [PERSON] , з ним не проживала та не вела спільного господарства, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, адже за встановлених фактичних обставин справи право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна - позивача у справі на підставі положень ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України. Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі № 750/9228/17. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За наведених обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі ст.ст. 383, 391, 406 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved