Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 23.12.2015 року до Оржицького районного суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником земельної ділянки розміром 3,61 га., що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю, яка розташована на території Лукімської сільської ради. Раніше дану земельну ділянку здавав в оренду відповідачеві, але строк цього договору сплинув. Влітку 2015 року отримав від СТОВ «Лукім»я» додаткову угоду до договору оренди землі від 27.09.2012 року, який зареєстрований у віддлі Держкомзему Оржицького району. Вказаний договір укладено на 5 років. Ознайомившись зі змістом додаткової угоди виявив, що підпис на ньому йому не належить. З ним не погоджувався розмір орендної плати та інші його умови. Ознайомившись зі змістом договору, позивач звернувся до відповідача з заявою про припинення державної реєстрації договору, але його заява була залишена без відповідного реагування. Вважає, що оскільки при укладенні договору не було враховано його волевиявлення, то існують підстави для визнання недійсним спірного договору. Враховуючи вказане, просить суд винести рішення, яким визнати додаткву угоду до договору оренди земельної ділянки недійсним. Стягнути з відповідача судові витрати. Позивач позов підтримав. У суді вказав, що договір не підписував. Вважає за необхідне його визнати не дійним, а землю передати для обробітку своєму сину. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з мотивів, що вказані у позові. Вказала, що позивач додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки не підписував, отже не висловлював свого вільного волевиявлення. Вказане підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена у межах кримінального провадження. У суді доведено, що договір підписала невідома особа без належних повноважень, отже його слід визнати недійсним. Представник відповідача позовні вимоги заперечив, вважає, що висновок експерта має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, якими є матеріали справи, що свідчать, що позивач на протязі тривалого періоду отримував орендну плату від відповідача, не мав претензій з приводу існування договірних правовідносин. Вважає за необхідне за даним позовом застосувати строки позовної давності, оскільки про існування договору позивачеві було давно відомо. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в особі відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області в судове засідання не зявився, у письмовому клопотанні прохають розгляд справи проводити без їх участі. Суд заслухавши сторони, свідків, розглянуши матеріали цивільної справи прийшов до слідуючого висновку. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 10 січня 2007 року між сторонами укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Оржицькому виїзному офісі Центр ДЗК 04.04.2008 року № 040855900424. У подальшому між сторонами укладено додаткову угоду до вищевказаного договору від 24.05.2012 року, якою продовжено термін оренди до 31.12.2017 року. Вказаний договір зареєстровано у віддлі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 27.09.2012 року № 532368364004056. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія П-ПЛ № 008325 виданий 15.07.2002 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області [PERSON] є власником даної земельної ділянки, площею по 3,61 га., що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва . Згідно висновку експерта № 232 від 10.02.2016 року, яка проведена у межах кримінального провадження № 12015170280000314 встановлено, що підпис у договорі від 04.08.2008 року № 040855900424 укладений між [PERSON] та СТОВ «Лукім»я» виконано не [PERSON] Згідно даних накладних, касових ордерів, карток рахунку встановлено, що позивач [PERSON] отримував орендну плату за оренду земельної ділянки як у 2012 році так і на протязі 2013-2015 років, як грошовими коштами, так і у вигляді натуроплати. Вказана обставина сторонами не оспорюється. Відповідно до листа від 11.09.2015 року [PERSON] звернувся до СТОВ «Лукім»я» з заявою про реєстрацію припинення спірного договору оренди. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], яка пояснила суду, що вона є родичкою позивача. Коли була реєстрація нових договрів, займалась їх реєстрацією в відділі реєстраційної служби Оржицького районного управління юстиції. Орендної плати за позивача не отримувала. Свідок [PERSON] у суді вказав, що він є керівником СТОВ «Лукім»я». Спірний договір діючий і йому не зрозуміло які можуть бути претензії. Сам особисто угоди не укладав, вказане робили працівники бухгалтерії. Свідок [PERSON] у суді вказала, що займалась свого часу укладанням угод. Вважає, що позивач особисто підписав спірний договір. Окрім укладення договорів також займається нарахуванням орендної плати, про виплату якої ніхто не пред»являв жодних претензій. Взаємовідносини, що склались, урегульовані слідуючими нормами законодавства. Підстава про визнання договорів недійсними як відсутність вільного волевиявлення учасника провочину урегульована слідуючими нормами закону. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внут\-рішній волі. Відповідно ч. 2\~ст. 297 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною / сторонами /.Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Укладений договір визнається недійсним на підставі ст. 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно\~ст.125 ЗК України\~\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.\~ Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Згідно положень ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що позивач спірну угоду не підписував, оскільки експертиза, яка була проведена у межах кримінального провадження належними та допустимими доказами не спростована. Вищевказаний висновок експерта суд оцінює як письмовий доказ, який стосується предмету спору. Разом з цим, з урахування того, що відповідачем по справі заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає, що таке клопотання має бути задоволено з огляду на те позивачем не доведено, що лише у влітку 2015 року він дізнався про існування спірної угоди. До матеріалів справи долучено лист [PERSON] від 11.09.2015 року згідно якого він прохає СТОВ «Лукім»я» припинити договірні стосунки. Вказаний лист не є належним доказом у розумінні ст. 60 ЦПК України та не містить інформативного характеру з приводу того коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Позивач уклав спірну угоду у травні 2012 року, починаючи з 2012 року та до 2016 року отримував орендну плату у СТОВ «Лукім»я». До суду звернувся лише у грудні 2015 року, що є за межами трирічного строку звернення до суду. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] підписував угоду у 2012 році строком на 3 роки матеріалами справи не доводиться. З урахуванням вказаного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв»язку з тим, що строк звернення до суду пропущено без поважної причини. Відповідно до\~статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14 зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed