Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договір факторингу б/н від 30.07.2018 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», за яким було передано право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 року, та застосувати наслідки його недійсності, шляхом визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005 року, зареєстрованим за номером № 11324 від 30.07.2018 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Визнати недійсними договір відступлення права вимоги № 331/1 від 30.07.2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», за яким було передано право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 року, та застосувати наслідки його недійсності, шляхом визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005 року, зареєстрованим за номером № 11326 від 30.07.2018 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг. Рішення набрало законної сили, [PERSON] отримав виконавчий лист та подав його на виконання. 30.06.2017 Київським ВДВС відкрито виконавче провадження №54218632 та накладено арешт на\~все майно\~Боржника [PERSON] ,\~в тому\~числі на квартиру [ADDRESS] . Проте, вказаний об`єкт нерухомості є предметом іпотеки за договором іпотеки №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , який забезпечує виконання основного зобов`язання за договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , загальна сума якого складала 200 000,00 доларів США, а загальний залишок заборгованості за цим зобов`язанням складає лише 124162,29 грн. Дійсним іпотекодержателем на момент відкриття та виконання зазначеного виконавчого провадження був саме ПАТ «Укрсоцбанк». Договір кредиту додатково було забезпечено договором поруки № 805/13/26/5-1371 від 29.07.2005, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] , яка являється матір`ю [PERSON] . [PERSON] неодноразово створював різного роду перешкоди, намагаючись завадити [PERSON] стягнути з нього заборгованість шляхом подання штучних позовів, зупинення виконавчого провадження та іншими спробами приховати наявне у нього майно. Так, одним днем, певним рядом укладення сумнівних договорів, іпотекодержателя зазначеного об`єкта нерухомості було змінено з ПАТ «Укрсоцбанк» на [PERSON] , а право вимоги за основним зобов`язанням на залишок суми боргу у розмірі 124 162,29 грн. за договором кредиту також перейшло до [PERSON] . У позивача маються сумніви щодо законності та правомірності таких дій. [PERSON] набула права кредитора за вищезазначеним договором кредиту та права іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки на належний [PERSON] об`єкт нерухомості наступним чином: 30.07.2018 ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» уклали договір факторингу, за яким перейшло право вимоги за договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 на залишок суми боргу у розмірі 124162,29 грн. та разом договір про відступлення прав за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . 30.07.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» уклали договір факторингу № 331/ФК-18, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 на залишок суми боргу у розмірі 124 162,29 грн. та договір про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» набуло прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . 30.07.2018 р. ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги № 331/1, за яким до [PERSON] перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 на залишок суми боргу у розмірі 124 162,29 грн., та договір про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, за яким [PERSON] набула прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . Всі вищезазначені правочини були проведені одним днем та саме після того, як позивач набув статусу стягувача й розпочав у примусовому порядку стягнення заборгованості з боржника [PERSON] на підставі наведених судових рішень, а правочини, які потребували нотаріального посвідчення, посвідчені одним і тим же нотаріусом Чуловським В.А. Позивач вважає, що вказані правочини були укладені з метою позбавлення позивача, як стягувача можливості реалізувати своє права, створити перешкоди та завадити звернути стягнення на майно [PERSON] . Крім того, в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/14166/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитором та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому [PERSON] намагається визнати себе належним кредитором у зобов`язанні [PERSON] за договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 на нібито загальну суму боргу 16 162 416,67 грн., оскільки вона, як поручитель [PERSON] , протягом усього періоду дії вказаного договору кредиту виконувала його зобов`язання щодо сплати суми кредиту. Також [PERSON] намагається звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, що зможе надати їй, як іпотекодержателю, можливість задовольнити свої вимоги в першу чергу. Враховуючи викладене, позивач вважає, що дії відповідачів направлені на те, щоб будь-якими способами зберегти зазначений об`єкт нерухомості (предмет іпотеки) та створити позивачу перешкоди у виконані наведеного рішення суду, з метою позбавлення позивача можливості у примусовому порядку стягнути дійсну заборгованість з боржника [PERSON] Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що при відступлені банком права вимоги за кредитним зобов`язанням на користь третіх осіб, усі права та обов`язки сторін, визначені у кредитному договорі, залишаються чинними для нового кредитора, а такі договори про відступлення права вимоги між фінансовими установами можуть називатися та мають ознаки договорів купівлі-продажу права вимоги та /або договорів факторингу, що не змінює своєї суті. Згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» (зі змінами та доповненнями), банки мають право продавати борги виключно суб`єктів господарювання, тобто тільки юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Позивач вважає, що ПАТ «Укрсоцбанк» не мав право укладати із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір факторингу, відповідно до якого було відступлено право вимоги до [PERSON] за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, та як наслідок, відступлено право за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, оскільки договір факторингу б/н від 30.07.2018 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та TОB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», було укладено з порушенням вищезазначених вимог законодавства, що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Виходячи з висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.11.2013 по справі №6-122цс13, та висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 25.04.2018 по справі № 2-н-148/09, вбачається, що судами встановлено, що при укладенні договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбувається заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Аналогічної позиції також дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить, зокрема, положенням ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, тобто фізична особа не може виступати кредитором в таких зобов`язаннях, так як не має статусу спеціального суб`єкта, який би відповідав статусу кредитора в кредитних правовідносинах. Тому позивач вважає, що [PERSON] не мала право укладати із ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» договір відступлення права вимоги, відповідно до якого було відступлено право вимоги до [PERSON] за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, а [PERSON] набула нібито статусу кредитора, а також, як наслідок ці відповідачі не мали право укладати договір про відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до якого було відступлено право за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, а [PERSON] набула нібито статусу іпотекодержателя, оскільки договір відступлення права вимоги № 331/1 від 30.07.2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», було укладено з порушенням вищезазначених вимог законодавства, що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року по справі № 920/1771/14, позивач вважає, що при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Зі змісту зазначених норм, роз`яснень та положень вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі, як одна із сторін договору, так і будь-яка інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої були порушені таким правочином. Крім того, така заінтересована особа вправі вимагати застосування наслідків недійсності правочину, яким було порушено її права. Виходячи зі змісту даної позовної заяви та враховуючи викладені обставини, позивач вважаю, що він достатньо обґрунтовав той факт, що при укладенні зазначених договорів його права та законні інтереси беззаперечно були порушені, а тому він безсумнівно є заінтересованою особою, так як наведені правочини стосуються порушення його прав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Також надав письмові пояснення, в яких зазначив, що в матеріалах справи маються рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 у справі № 640/14166/18, яке набрало законної сили, та постанова Харківського апеляційного суду від 12.11.2019. Зазначеними судовими рішеннями по відношенню до [PERSON] та [PERSON] встановлено ряд обставин, які не підлягають доказуванню по справі, що розглядається, оскільки преюдиційними. Судовими рішеннями встановлено, що у [PERSON] не може бути кредитором [PERSON] у зобов`язанні за договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 на підставі договору про відступлення права вимоги №331/1, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] , а також те, що [PERSON] , як поручитель, не виконала зобов`язання за вказаним кредитним договором, а матеріали справи не містять доказів, що свідчили б про сплату кредиту саме [PERSON] . Враховуючи що договір про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», є похідним від договору про відступлення права вимоги №331/1, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] , а останній вочевидь є безпідставним, тому представник позивача вважає, що законних прав іпотекодержателя у [PERSON] не виникає, вона не має підстав претендувати на квартиру [ADDRESS] , тим більше звертати не неї стягнення, як на предмет іпотеки, яким забезпечується зобов`язання за договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, залишок заборгованості за яким становить 124 162,29 грн. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначає, що підставою для визнання договору недійсним є порушений прав однієї із сторін договору, а не прав третьої особи. Позивач [PERSON] не є стороною договорів, які він просить визнати недійсними, мотивуючи необхідності судового захисту його прав - наявністю у боржника [PERSON] зобов`язань перед ним. Вважають, що позов [PERSON] носить штучний характер. 29.07.2005 [PERSON] уклала договір поруки №805/13/26/5-1371, предметом якого було зобов`язання поручителя відповідати за виконання позичальником [PERSON] умов щодо сплати кредиту та відсотків за договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005. Відповідно до умов Договору поруки, на виконання вимог Кредитора Поручитель виконувала зобов`язання Позичальника, що підтверджується реєстром платежів. Крім цього, забезпеченням кредиту була 5-кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором іпотеки №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005. Поручитель виконала зобов`язань за договором поруки на суму 578 498, 15 доларів США, що є еквівалентом 15 673 077 грн. та 489 339, 67 грн., а всього 16 162 416,67 грн. Під час позасудового вирішення питань врегулювання заборгованості позичальника, поручитель [PERSON] 30.07.2018 уклала договір №331/1 із ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», якій станом на 30.07.2018 належало права вимоги договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005. Саме [PERSON] є зареєстрованим іпотекодержателем за договором іпотеки. Договір про відступлення прав за Іпотечним договором від 30.07.2018, сторонами якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не містить жодного слова про факторинг. Договір про відступлення прав за Іпотечним договором від 30.07.2018, сторонами якого є ТОВ «ФК Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» також не містить жодного слова про факторинг. В договорі від 30.07.2018 №331/1, укладеному [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», якій станом на 30.07.2018 належали права вимоги за договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005 - сторони так названі Цедент та Цесіонарій. Жодна норма матеріального права не забороняє фінансовим компаніям укладати договори цесії. Суб`єктний склад договору цесії може включати як юридичних осіб, так і фізичних осіб. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Недійсність право\-чину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його ха\-рактеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Жодної з цих підстав для визнання договорів недійсними не існує, тому в задоволені позову просить відмовити. Представник відповідачів ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. в судове засідання повторно не з`явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, тому справа розглядається в їх відсутність. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 29.07.2005 АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] уклали кредитний договір №805/16/21-1/5-449, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 200 000,00 доларів США зі встановленим графіком погашення на строк до 10.07.2015 зі сплатою відсотків в розмірі 13,0% річних. На забезпечення виконання зобов`язання за цим договором АКБ СР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] уклали договір поруки № 805/13/26/5-1371 від 29.07.2005, відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов`язалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником [PERSON] умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005. 29.07.2005 між АКБ СР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір №805/13/26/5-1370, відповідно до якого іпотекодавеці передали в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання нерухоме майно п`ятикімнатну квартиру загальною площею 221,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить іпотекодавцям на праві власності. В той же час рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2016, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 2\~678 000 грн. На виконання вказаного рішення [PERSON] отримав виконавчий лист. 30.06.2017 Київським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження №54218632 та накладено арешт на\~все майно\~боржника [PERSON] ,\~в тому\~числі на нерухоме майно - п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Іпотекодержателем на момент відкриття та виконання зазначеного виконавчого провадження був ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитор [PERSON] за вищевказаним договором кредиту. 30.07.2018 ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» уклали договір, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, а також договір про відступлення прав за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, зареєстрованим за номером № 11324, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . 30.07.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено договір №331/ФК-18, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, а також договір про відступлення прав за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, зареєстрованим за номером №11325, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» набуло прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . 30.07.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги № 331/1, за яким до [PERSON] перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, а також договір про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, зареєстрованим за номером № 11326, за яким [PERSON] набула прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] . В зв`язку\~з укладанням\~з ТОВ\~«Фінансова компанія\~«Укрфінстандарт» договору\~відступлення права\~вимоги за\~договором кредиту\~№ 805/16/21-1/5-449\~від 29.07.2005\~та договору\~про відступлення\~прав за\~іпотечним договором\~№ 805/13/26/5-1370\~від 29.07.2005, відповідач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова суду з позовною заявою. В позові [PERSON] просила суд визнати її належним кредитором у зобов`язанні позичальника [PERSON] за договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005 на суму 578 498,15 доларів США, що є еквівалентом 15673077 грн. та 489339,67 грн., та в рахунок виконання зобов`язань позичальника [PERSON] за договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005 в сумі 578 498,15 доларів США, що є еквівалентом 15673077 грн. та 489339,67 грн., а всього 16162416,67 грн. - звернути стягнення на предмет іпотеки - п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 221,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] - шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Законом України «Про іпотеку» за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання кредитором та звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи наступне. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV), визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно статті 12 Закону №898-IV у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право в разі невиконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12.07.2001 № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається договору відступлення права вимоги № 331/1, укладеного 30.07.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] , за яким до [PERSON] перейшло право вимоги за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 - відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічна позиція Великої Палати Верховного Суду висловлена в постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 та в постанові від 31.10.2018 у справі № 465/646/11. З прийняттям вказаних постанов внесена визначеність при застосуванні положень закону у випадку встановлення обставин відступлення фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги. Таким чином, в зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» на фізичну особу [PERSON] , яка не може надавати фінансові послуги. Розглядаючи апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2019, суд Харківській апеляційний суд в постанові від 12.11.2019 зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] не може бути кредитором у зобов`язанні позичальника [PERSON] за договором кредиту №805/16/21/5-449 від 29.07.2005 на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та [PERSON] , відповідає вимогам закону. В постанові Харківського апеляційного суду від 12.11.2019 у справі №640/14166/18 зазначається, що з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 02.08.2018, яка надана клієнту Банку - боржнику [PERSON] , убачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.07.2006 за період з 02.09.2005 по 18.11.2014 поручителем [PERSON] було перераховано 387342,52 доларів США. Разом з тим у вказаній довідці зазначено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором після конвертації кредитної заборгованості за період з 18.11.2014 по 02.08.2018 перераховано 136 934,92 грн., а також 196 151,90 грн. Доказів сплати кредитних коштів саме [PERSON] після 18.11.2014 матеріали справи не містять. Натомість із виписки по особовому рахунку [PERSON] убачається, що погашення кредиту через [PERSON] відбувалось лише чотири рази: 04.06.2008, 08.07.2008, 09.09.2008 та 10.10.2008. Зазначені у виписці дати та суми збігаються з даними, вказаними у довідці банку. Даних про сплату [PERSON] сум за [PERSON] в інші дати у виписці по особовому рахунку боржника не міститься. Квитанції або інших платіжних документів, що свідчили б про сплату кредиту [PERSON] , не надано. Також відсутні відомості про виконання зобов`язання за кредитним договором №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 у повному обсязі. Той факт, що в подальшому ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір факторингу, за яким несплачену частину кредиту було відступлено іншим фінансовим установам, свідчить про те, що кредит станом на 30.07.2018 не був повністю погашений, тому зобов`язання за кредитним договором №805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005 не припинилось. Верховний Суд України у постанові від 20.11.2013 по справі № 6-122цс13 зазначив, що при укладенні договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбувається заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Аналогічної позиції також дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить, зокрема, положенням ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, тобто фізична особа не може виступати кредитором в таких зобов`язаннях, так як не має статусу спеціального суб`єкта, який би відповідав статусу кредитора в кредитних правовідносинах. Згідно положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року по справі № 920/1771/14, можна відзначити, що при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Так, зі змісту зазначених норм, роз`яснень та положень вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі, як одна із сторін договору, так і будь-яка інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої були порушені таким правочином. Крім того, така заінтересована особа вправі вимагати застосування наслідків недійсності правочину, яким було порушено її права. При цьому заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі, тому така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану, тому коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем достатньо обґрунтовано той факт, що при укладенні зазначених договорів його права та законні інтереси були порушені, він є заінтересованою особою, так як наведені правочини стосуються порушення його прав. Приймаючи до уваги викладене, [PERSON] не мала право укладати із ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» договір відступлення права вимоги, відповідно до якого було відступлено право вимоги до [PERSON] за договором кредиту № 805/16/21-1/5-449 від 29.07.2005, а також, як наслідок [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» не мали право укладати договір про відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до якого було відступлено право за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, оскільки договір відступлення права вимоги №331/1 від 30.07.2018, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», укладено з порушенням вищезазначених вимог законодавства і у відповідності до статей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання недійними договору відступлення права вимоги № 331/1 від 30.07.2018, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», а також договору про відступлення прав за іпотечним договором №805/13/26/5-1370 від 29.07.200, укладеного [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договору факторингу б/н від 30.07.2018 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» із застосуванням наслідків його недійсності, а саме визнанням недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», оскільки як вважає позивач ці правочини не узгоджуються і суперечать нормам чинного законодавства України, суд зазначає наступне. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Позивачем не надано доказів, підтверджуючих обґрунтованість позовних вимог, щодо визнання недійсними договору від 30.07.201, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», та визнанням недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором № 805/13/26/5-1370 від 29.07.2005, укладеного ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: partial