Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору дарування частки квартири недійсним та просив недійсним Договір дарування 47/100 часток квартири [ADDRESS], укладений 09.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1197, мотивуючи свої вимоги тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину [PERSON] згідно судового рішення вже не була власником 47/100 часток квартири [ADDRESS], тобто не мала правових підстав для відчуження даного майна. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач та його представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 53/100 часток квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Онопенко Л.П. за реєстровим № 3-2439, та зареєстрованим у реєстровій книзі № 407 за реєстровим № 516/36538 (53/100 часток квартири [ADDRESS] складають приміщення: частина коридору 20-1, кімната 20-2, ванна-кухня 20-3, частина коридору 20-4, частина туалету 20-5, загальною площею 32 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м). 15.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та складає 47/100 часток квартири [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 року, яке набуло законної сили 12.06.2009 року, було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та складає 47/100 часток квартири [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] та складає 47/100 часток квартири [ADDRESS]. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.07.2009 року, яке набуло законної сили 24.07.2009 року, було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та складає 47/100 часток квартири [ADDRESS], житловою площею 15,0 кв.м, загальною площею 27,3 кв.м, а саме на ? коридору, площею 2,8 кв.м, ? коридору, площею 0,5 кв.м, ? туалету, площею 0,4 кв.м, кухню, площею 8,6 кв.м, кімнату, площею 15,0 кв.м. Право власності [PERSON] було зареєстроване у встановленому законодавством порядку у реєстровій книзі № 405, за реєстровим № 516/36538, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.07.2009 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2013 року (а.с.40-43). 09.12.2013 року апеляційний суд Вінницької області ухвалив рішення, яким було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.07.2009 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності було відмовлено. Згідно ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Як вбачається з технічного звукозапису судового засідання апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 року (диск, а.с.76), вищезазначене рішення апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 року було проголошено об 11.36 год., під час проголошення якого [PERSON] та [PERSON] були присутні, тобто їм було достеменно відомо про зміст ухваленого судом рішення. Згідно положень Глави 25 («Припинення права власності») ЦК України момент припинення права власності пов'язується з внесенням змін до державного реєстру лише у випадку припинення права власності внаслідок знищення майна (ст. 349 ЦК України); у інших випадках момент припинення права власності не пов'язується з внесенням змін до державного реєстру. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, саме виникають з моменту такої реєстрації. Отже, з моменту проголошення рішення апеляційним судом Вінницької області, тобто з 11.36 год. 09.12.2013 року, було припинено право власності [PERSON] на 47/100 часток квартири [ADDRESS]. Однак, цього ж дня, 09.12.2013 року, о 17:11:01 год. [PERSON] уклала з [PERSON] Договір дарування 47/100 часток квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за № 1197(а.с.37-39), що також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2013 року (а.с.9), Витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.12.2013 року, 17:06:25 год. (а.с.58), Витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.12.2013 року, 17:07:06 год. (а.с.59). Ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За своєю правовою природою договір дарування є правочином щодо розпорядження майном. Згідно положень ст. ст. 317, 319 ЦК України право на розпорядження майном належить виключно власникові цього майна. Отже, на момент укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] вже не була власником 47/100 часток квартири [ADDRESS], тобто не мала правових підстав для відчуження даного майна. При цьому, на переконання суду, позивачем [PERSON] було вірно обрано спосіб судового захисту свого права власності шляхом визнання правочину недійсним, оскільки він є співвласником спірного нерухомого майна на праві спільної часткової власності, яке він має право реалізувати відповідно до положень ст. 358 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 121,80 грн. судового збору з кожної.

Outcome: approved