Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обгрунтування позову позивач зазначив, що у м.Маріуполі по вул.Свердлова, буд.12а проживав рідний брат позивача [PERSON] та його дружина [PERSON] 29 січня 2012 року померла [PERSON], яку поховав брат позивача та родичі, що живуть в м.Маріуполі. 05 липня 2012 року помер брат позивача [PERSON], після смерті якого позивачу стало відомо від племінниці, якій у свою чергу стало відомо від нотаріуса, що на день смерті [PERSON] залишив заповіт на усе своє майно на абсолютно сторонню людину [PERSON], сусідку за місцем його проживання. Позивач є єдиним спадкоємцем свого брата другої черги за законом. Із слів родичів позивача, що проживають в [INFO] позивачу стало відомо, що [PERSON] обманним шляхом, використовуючи безпорадний стан брата позивача та достовірно знаючи, що у нього є спадкоємці, у приватного нотаріуса [PERSON] оформила заповіт. Вважає, що брат позивача залишив цей заповіт будучи в стані психічного розладу, оскільки з телефонних розмов з ним і родичами позивачу відомо, що він не зовсім адекватний, оскільки часто заговорювався, міг говорити про свою дружину, що померла, як про ту, що нині є здоровою і потребує його догляду. Висловлював думки не зовсім адекватної людини. Хоча брат позивача на обліку в психоневрологічному диспансері не знаходився, проте на момент смерті йому вже було більше 80 років, він практично був обмежений в пересуванні в результаті декількох інсультів і паралічу. Тому вважає що він не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними і самостійно не міг прийняти рішення про те, щоб заповідати усе своє майно чужій людині. Також вважає, що заповіт був підписаний [PERSON] в мить, коли він прибував в такому стані, при якому не міг усвідомлювати значення своїх дій і не міг керувати ними. Крім того, оскільки він не міг сам підписати і прочитати заповіт, то посвідчення заповіту повинне було відбуватися при свідках, а порушення цієї вимоги спричиняє за собою визнання його недійсним. У зв'язку з цими обставинами вважає, що права позивача як спадкоємця за законом були істотно порушені. Просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 25 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1314 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] на користь [PERSON]. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, але надав заяву, згідно якої просить розглянути дану цивільну справу без його участі, але за участю його представника за договором [PERSON] Представник позивача [PERSON], [PERSON], який діє на підставі договору, у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала та пояснила, що [PERSON] та його дружину знає давно, з чоловіком живе 17 років, а [PERSON] знає років 10, вони її сусіди, та між ними були просто сусідські відносини: ходили в гості та спілкувались. З родичами [PERSON] дуже не спілкувались, обслуговували себе самі, за його хворою дружиною вона не доглядала, крім них у будинку нікого не було, дружина на хворобу не жалилась, говорила що стара стала, чоловік доглядав її сам, щось вона готувала приносила, щось з магазину приносила, по сусідству допомагала, це ж не погано. Коли померла дружина вона не знала, так як у неї хворіла мати. Після смерті дружини вона зайшла до дяді [PERSON], він сказав, що його дружина хотіла оформити на неї будинок, вона сказала подумайте, може хтось є з родичів, а він ні, наполягав. На ринку покупала продукти, що її родина їла то і він їв, любив шоколад копченості, салатики, чистий був, прала йому, хотів щоб вона пішла до нотаріуса та оформила на себе заповіт. Вона йшла біля Драмтеарту по проспекту Леніна та побачила офіс нотаріуса [PERSON], зайшла, нотаріус розказала що потрібно, вона його привезла на таксі до нотаріуса, по сходах допомогла йому піднятися, він наполягав на заповіті, потім відвезла до дому, возила його на кладовище до дружини за допомогою сусіда Юрія. Він адекватний, ходячий був. Зараз про родичів знає, раніше ні, бо ніхто не приходив, і ще його дружина говорила, що родичів не має, при ній нікого не було, лікаря для нього вона не визивала, таблетки для нього вона не купувала, апарат для тиску купила, на який він дав кошти, на хворобу вони на жалілися. Помер він влітку 05 липня. Прийшли до неї сусіди та сказали, що [PERSON] оформив заповіт його треба поховати, але похованням вона не займалася, на похорони не ходила, коли він помер, сусіди сприйняли її погано. Була на кладовищі, він похований рядом з дружиною. Для неї він був адекватною людиною, скільки йому років було на час складання заповіту, вона не памятає. Будинок і все, що йому належить, заповідав їй. Родичі проживають рядом [INFO], а він по вулиці Свердлова, 12а, вона проживає [INFO] через дорогу. Вона працює в зміну з 4 на 5, тому до нього ходили при житті з ранку та в обід, якщо з ночі, то 3 рази в день, так вона робила з січня по травень кожний день. Помер [PERSON] 05 липня 2012 року, померлим у будинку знаходився 3 дні. За місяць до смерті родичі почали закривати хвіртку до двору [PERSON], тому до нього не ходила. Перед смертю родичі чинили перешкоди для спілкування з ним, чим він хворів ніколи не казав, їв усе. Крім неї ніхто йому не допомагав, не було у нього ні медсестри, ні лікаря, якась жінка сплачували йому комунальні. Ніяких грошових коштів, ні він ні вона не передавали один одному. При ній [PERSON] не казав, що хотів скасувати заповіт. При підписанні заповіту присутній був [PERSON], вона і нотаріус. Нотаріус читала йому заповіт, а вона стояла мовчки, читала його потім, він сам читав заповіт та підписував своєю рукою на російській мові, у нотаріальній конторі слухав, а коли підписував, то надів окуляри, інший договір нотаріус не пропонувала, що не зрозуміло, то нотаріус йому розяснювала. За заповіт вона сплатила 500 грн. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала та надала пояснення, аналогічні поясненням відповідача, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] звернулась до неї з питанням щодо оформлення заповіту, вона розяснила, що необхідний паспорт, ІНН, особиста присутність людини, яка хоче скласти заповіт та вона повинна з ним поспілкуватись. Коли вони прийшли вона день не памятає. [PERSON] стояла в приміщенні, яке називається прийомна, далі був її кабінет, в кабінеті вона сіла за стіл навпроти [PERSON], та розяснила йому, що заповіт це розпорядження на випадок смерті і може бути скасований, він прочитав його самостійно, вона розяснила не зрозумілі йому статті в заповіті, про скасування заповіту, про складання нового заповіту, якщо вирішить усе заповідане майно продати, поміняти. Так як кабінет та прийомна це нібито один кабінет, то [PERSON] чула розмову, але не вмішувалась, вона запитала про родичів, розяснила про право на обовязкову долю у спадкоємців 1 черги. Він сказав, що родичів вона не має, заповіт бажає оформити на сусідку [PERSON], так як вона його доглядає. З розмови вона зрозуміла, що річ йде про все майно, тому у заповіті було вказано все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося. Заповіт вона склала сама за допомогою технічних засобів - компютера. Він добровільно сам написав фразу прочитав у голос, йому усе зрозуміло та це відповідає його волі. Заповіт складений о 17-00 годині, що підтверджується Спадковим Реєстром про реєстрацію заповіту. Вона перевірила його дієздатність особистою бесідою, вона запитала про родичів, він відповів, запитала хоче залишити конкретне майно або усе, він зрозуміло поясняв, розказував, він читав самостійно заповіт, вона пояснила, що він надрукований на українській мові, але вона може пояснити на російській мові. Текст самостійно писав [PERSON], вона йому розяснила, що треба написати, що заповіт прочитав у голос, йому усе зрозуміло та це відповідає його волі, надівав окуляри. Заповіт вона віддала [PERSON], вони вийшли, кошти за послуги нотаріуса надала [PERSON], це була їх домовленість. Інших договорів не пропонувала, він просив укласти заповіт, похилі люди бояться інших договорів. Свідок [PERSON]Г . в судовому засіданні пояснив, що він проживає за адресою Свердлова, б.46, [PERSON] не знає, [PERSON] знає, це сусідка. По вул.Свердлова, 12а проживав похилого віку чоловік, він там з 2010 року знімає гараж у [PERSON] Цей похилого віку чоловік увесь час стояв біля хвіртки. Неодноразово бачив його, задавав неадекватні питання про виклик міліції, бо казав, що його дочка померла. Навесні 2012 року про дочку казав, але він заходив у двір нічого такого не було. [PERSON] казала не звертай увагу, ці неадекватні дії постійні. З ним нікого не бачив. Якщо їй було треба, [PERSON] заходила до нього з боку його двору. Про заповіт йому нічого не відомо. На цього чоловіка не звертав увагу, так як у нього неадекватні дії. Ніяких відносин з ним не підтримував, тільки ставив в гараж машину. Він марив, розказував хтозна що, ні н а кого не скаржився. Одягнути був по сезону, в дворі порядок. В будинок не заходив, в двір заходив, [PERSON] казала, що все нормально. Ніяких контактів з ним не було, про родичів не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає [INFO], [PERSON] знає. [PERSON] її дід, позивач - його брат. Жили вони по сусідству рядом. [PERSON] хворів, переніс інсульт давно, часто були головні болі, скачки тиску, викликали швидку допомогу. Бабусю поховала вона. [PERSON] залишився один, за ним був закріплений соціальний робітник. [PERSON] коли залишився один, сам собі прав перші місяці, потім говорив, що дружина жива, лежить на дивані, звав її подивитись. Він говорив, що може жити сам. Мама йому постійно носила суп, соціальний робітник молоко. Потім він почав боятися, закривав від них двері. Зайшла до нього в будинок, а він каже ось лежить дочка, не їсть три дні. Вона відтягла одіяло, показувала йому, що нікого не має, заспокоювала його, а він каже поклич дружину, загуляла щось вона. Телевізор він не дивився, загубив пульт, телефон. До психіатра вони не звертались, дільничний лікар знав про це, але казав, що він старий. Був спокійний, але кричав на [PERSON], кидав в неї пательню, щоб та повернула папери. Вони про заповіт не знали, але здогадувались. У [PERSON] спитали, чого він на неї кричить, а вона казала, що їй нічого не треба, він стара людина, жалівся їй, що його не годують, не доглядають. Бачила, що відповідачка передавала діду каструлю супу та випрану сорочку, казала, що до нього не піде, так як він на неї кидається. Він їй казав, що [PERSON] взяла у нього гроші. Був останній дзвоник, вона викликала таксі, так як був дощ, а їй повідомили що на цю адресу вже поїхало таксі, викликав дід, якого возять по місту, та він щось шукає. Вона сказала, щоб діда везли додому. Діда привезли, вона спитала, де він був, той відповів, що йому треба повернути папери, які він підписав у нотаріуса, після того, як приїхав з кладовища. Вона спитала які, він каже, що [PERSON] привезла його до нотаріуса, памятає там сходи, на які не зміг піднятися. Вона запропонувала йому допомогти, але він сказав, що впорається сам. Вона зрозуміла, що він підписав заповіт. Після цього він став боятися, нікого не пускав, не їв. У нього з їжі були тільки молоко та пряники. Відповідачки не було жодного разу. Якби [PERSON] сказала, що хоче його домоволодіння, то вони не були б проти. Вона у весь час дивилась за дідом, перевіряла чи горить світло в будинку, що він робить. Коли вона, будучи у відпустці, поїхала до матері, їй її чоловік сказав, що у діда не горить світло, усе закрито. Вона приїхала, вони викликали міліцію, швидку, був запах, він лежав в коридорі мертвий, газети лежали, їх він не читав, тільки збирав, їх йому виписував соціальний робітник. Поховала його вона та доглядає за могилами його і дружини. [PERSON] відмовилася від нього і похорон. Мати відповідачки сказала, що вони нічого не доведуть, бо в них є документи. Їй відомо, що він сам їздив шукати на таксі нотаріуса, щоб забрати документи. Вона йому пропонувала допомогу, а він сказав, що сам. Комунальні послуги за будинок сплачувала вона. В останній час соціальний робітник не ходила. Одяг діду прала вона, 2-3 неділі йому ніхто не прав, він був брудний, худий. Він носив окуляри, потім їх не знайшли. Знайшли документи на гроші, банківський вклад. Бачила, що один раз відповідачка приносила йому щось і пішла, тричі на день вона не могла носити йому їжу, тому що вона працює, її мати знаходиться вдома, бачила б її. Українську мову дід не зрозумів, писати на українському не міг. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою [INFO], [PERSON] її дядько, таким чином [PERSON] також її дядько, з [PERSON] знайома після смерті дядька [PERSON], ніяких стосунків з відповідачкою не має, проживає окремо. Свідок [PERSON] її племінниця. Лідія її рідна тітка, її хрещена, а [PERSON] чоловік тітки. Знає їх з дитинства. Вона часто бувала у них в гостях, особливо коли у неї померла мати. [PERSON] захворіла вона ходила до них кожні два дні, доглядала її, коли вона померла, поховали її родичі, але кошти давав [PERSON], похованням займалася племінниця. Після її смерті та ще й до смерті він був як мала дитина, дітей в них не було. Коли у [PERSON] померла жінка він загубився, захворів нібито, не знав з чого йому починати, тому що вона за ним доглядала, дуже втомлювався, часто спав, газети не читав, хворіли очі. Готувала вона йому на тиждень. Коли тітка померла, перший день вона залишилась у нього ночувати. ЇЇ здивувало те, що коли вона спитала чому він не прийшов до [PERSON] і не сказав, що тітка померла зранку, а прийшов тільки в пів першого дня, а він відповів, що відра носив, потім сказав, може йому одружитися, потім заплакав, що Лідочки не має. Перед смертю казав, що неправильно її поховали, що ми вкрали його дружину та тайно поховали, яма мала у неї, не глибока, у неї тонка кофточка, їй холодно, гроб старий, не наділи косинку пухову. Потім сказав, щоб вона гучно не говорила, бо у нього людина відпочиває, у жінки ноги поопухали, стогне від болю, на що вона сказала, що його жінка померла ще 3 місяці назад. 09 травня 2012 року він подзвонив, що ви не приходите, жінка вам сумки накладала, а зараз вона хвора і ви не приходити. [PERSON] сказав, що сховав документи, гроші, ключі, більше нікого нас не пустить, хвіртки позакриває. Я готувала йому до кінця квітня, їв разом зі мною. Приходила соціальний робітник, приносила печиво, молоко, потім він відмовився від їжі. Сказав що йому самому треба звикати все робити. Лікаря викликав соціальний робітник. Відповідачку вона у нього ніколи не бачила та про неї ніколи розмови не було. На похованні вона була, а [PERSON] не було. Також, перед смертю казав, що бабу [PERSON] без нього поховали, поки він був по справам вчора, а баба [PERSON] була похована ще 29 січня 2012 року. Потім сказав, що шукав нотаріуса, щоб повернути документи, звернувся до [PERSON], а вона відмовилась повернути документи. Потім вона зустріла [PERSON] з матірю на дворі та спитали у неї, чи правда що дід їй будинок відписав, а її мати сказала, що вона буде там жити, а [PERSON] сказала їй замовчати. [PERSON] поховала племінниця. Соціальний робітник до травня 2012 року платила за нього комунальні платежі, потім - вона. [PERSON] переніс 4 інсульту, на 3-му його паралізувало на праву сторону, зір у нього був поганий, хворіли очі, хворів на сосуди, був інвалідом І групи. Українську мову він не знав добре, на українській мові не писав. Їй говорив, що до нотаріуса їздив з [PERSON], не міг піднятися по сходах і всі документи підписував у машині, у якій йому все читали, що підписав не знав. Соціальний робітник перестала ходити в квітні 2012 року, вона також перестала ходити, бо він був проти. Документи на будинок лежали в будинку, гроші 07.05.2012 року він поклав на депозит в банк, а до цього він їх ховав у сусідів. Свідок [PERSON]М . в судовому засіданні пояснила, що з сторонами по цивільній справі не знайома. З [PERSON] знайома, так як працює в соціальній службі Приморського району, а він знаходився на обліку, знала його до смерті приблизно з 2009 року чи з 2010. Він жив з дружиною, їх обслуговувала, коли дружина померла, продовжила обслуговувати, коли була жива дружина с [PERSON] не спілкувалась, спілкувалась з дружиною, справляв враження нормальної людини. Людина охайна, в дворі щось робив, дрова носив, дружина на нього не жалилась. В зимку 2012 року дружина померла, вона хворіла, а він її доглядав, підігрівав їжу, годував, вона була до останнього дня адекватна, ліки подавав, вбирав він сам, в будинку було чисто. Його поведінка різко змінилася після смерті дружини, перед приходом до нього спілкувався по мобільному телефону, поросив визвати лікаря, але не для себе, а дружині, казав що вона хвора, нічого не їсть, не знає що робити. Вона здивувалась цьому взимку. Вона зайшла до нього, а він кровать застилає та говорить, що дружина вже три дні лежить не встає. Вона каже, ви ж її поховали, а він говорить, що вона ж хворими ногами прийшла назад, просив визвати лікаря. Вона визвала лікаря, лікар сказав, що він у шоці, що його треба на лівий беріг відправити лікуватись у психіатричну лікарню. [PERSON] стояв на обліку в лікарні № 3, у нього було 2-3инсульта. Нібито в биту був адекватний, доки не зачіпалася тема про дружину, після її смерті став не охайний в одязі, їв що вона приносила, та їв сам молоко, ряжанку кефір. Був конфлікт, коли племінниця купила мясне. Сусідів вона не бачила, що приходили. Щодо заповіту, то він просив про допомогу, казав, що переписав на сусідку будинок, документи у сусідки, вона возила його у нотаріальну контору, він тягнув ноги, говорив, що там сходи, нотаріус сіла в машину, щось підписав, потім хотів знайти нотконтору, просив допомоги, до смерті про це просив. Викликав таксі, їздив, шукав нотаріуса, хотів забрати документи. На кладовище його возили сусіди. Вона ходила до нього до відпустки, тобто до 01.07.2012 року. Лікаря викликала один раз, також просила родичі, так як у нього щось було з головою, просив лікаря викликати померлій дружині, говорив, що йому лікар не потрібний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1981 року вона працює лікарем в КЗ «Центру первинної медико-соцільної допомоги №3», вона лікар терапевт. В них є черговий лікар, але вона попала на виклик, дату не памятає, рік на її думку 2011 або 2012. Рідко такі хворі як [PERSON], він на Гавані жив. Памятаю він проживав один, дзвінок поступив від сестри милосердя, яка за ним доглядала. Їх викликали з його згоди, вони приїхали на місто. Цей хворий знаходився у дворі, зовні був спокійний, не багатомовний, ходив по дворі, займався господарством. Вона спитала «Хто потребує допомогу?». Він відповів, що йому не дуже треба, , а ось їй, вона приходила з ним розмовляла, лежить з ним та вказує на кушетку, де лежала ковдра, згорнута у туло вище, вона зрозуміла, що він розмовляє з цією ковдрою. У нього померла дружина, стрес. Вона зрозуміла, що йому необхідна була спеціальна допомога. Він конкретно не сказав, хто за ним доглядає. Свідомість у нього була не правильна. Від огляду він відмовився. Говорив, що у нього була велика картка, але вона її не бачила. Взагалі конкретну допомогу вона надати йому не змогла. Вона не памятає, чи вона у службу милосердя подзвонила та сказала, що йому потрібен психіатр. В той момент вона нічим йому не допомогла. У нього діагноз реактивний психоз на стресову ситуацію, у нього порушилась свідомість, бредові ідеї, появилися галюцинації, нібито чує, що з ним хтось розмовляє. Виявилося, що у нього не так давно померла дружина. [PERSON] вона її особисто не знає, не знайома. Вона так зрозуміла, що викликав їх соціальний робітник з служби милосердя. Вона говорила, що на лівий беріг треба звертатись його родичам, щоб вирішити питання з його обстеженням. Вона записала запис у щоденник коли була та описала ситуацію, у [PERSON] був параноїдальний бред. Їй казали, що він довго тривало хворів, за ним доглядала його дружина. Вона один раз його бачила і одразу зрозуміла, що йому потрібна психіатрична допомога та це у нього затяжний перебіг, на її думку це у нього після смерті дружини. Виснаженим він не виглядав, не заляканий, у дворі та будинку був порядок. Діагноз вона поставила у вкладиші амбулаторної карти, у них ще є і журнал викликів. Реєстратор повинен надати їм амбулаторну карту, але її не було. Терапевта закріпленого за їх ділянкою не було, тому до [PERSON] виїжджали чергові лікарі. В основному реєстратор оформляв ці картка, знає ділянки, медсестер, лікарів. Можливо медсестра говорила, що у нього була товста картка. Картку не знайшли, вона написала вкладиш.. Може її не туди поклали. Про те, що у нього декілька місяців назад померла дружина їй розповіли у службі милосердя. Вони могли і викликати потім психіатра. У них чергові лікарі є кожний день. Це не ординарний випадок, їй було моторошно з ним одною знаходитись. Вона надала рекомендацію яку відобразила у щоденнику огляду звернутися за консультацією до психіатра. Щоденник огляду вона здала в реєстратуру. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є - договори та інші правочини. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. За положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину згідно ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За вимогами ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, згідно ст.1234ЦК України. Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях, які містяться в п.10 постанови № 3 « Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року із змінами, внесеними 25.12.92 року постановою № 13, 25.05.98 року постановою № 15, звертає увагу судів на те, що правила ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судову психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Відповідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування відповідно ст.1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Судом встановлено, що померлий 05.07.2012 року [PERSON] мав рідного брата [PERSON], [INFO] та проживав у [INFO] з його дружиною [PERSON], яка померла 29.01.2012 року. Родинні стосунки між вказаними особами підтверджено як наданими свідоцтвами про народження так і поясненнями учасників процесу ( а.с. 13). Згідно свідоцтва про народження серія ЯФ №772576 виданого 24.02.1931 року Антопільською сільрадою Андрушевського району, бюро загс, [PERSON] народився 23 липня 1931 року, та його батьками записані: батько [PERSON], мати [PERSON], актовий запис №51 (а.с.13). Згідно свідоцтва про народження серія №2126733 виданого 07.03.1937 року Антопільською сільрадою Андрушевського району, бюро загс, [PERSON] народився 06 березня 1937 року, та його батьками записані: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.59). Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО № 586777, виданого 30.01.2012 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] померла 29.01.2012 року у віці 80 років, актовий запис №84 (а.с.4). 25 квітня 2012 року [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1314 (а.с.48). Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО № 586777, виданого 09.07.2012 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер 05.07.2012 року у віці 80 років, актовий запис №528 (а.с.5). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді жилого будинку № 12 по вул.Свердлова в місті Маріуполі Донецької області, 16/100 якого належали йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 21.07.1980 року №420 виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Жданівської міської ради, виданого на підставі рішення Приморської райради депутатів трудящих ся від 10.10.1979 року №345/4, зареєстрованого у БТІ за №5878 (а.с.11). Згідно з актом судово-психіатричної експертизи за №94а/189а від 11.03.2014 року 07.04.2014 року, [PERSON] у період підписання заповіту від 25.04.2012 року виявляв стійкий хронічний психічний розлад судинну деменцію з іншою симптоматикою, переважно маячною (у редакції МКХ-10), у період підписання заповіту від 25.04.2012 року за психічним станом був не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.139-145). За висновком судово-психіатричного експерта за №4 від 30.03.2015 року, згідно якого комісія приходить до висновку, що відповідь на питання про те, чи страждав [PERSON] на час укладання ним заповіту від 25.04.2012 р. на хронічне психічне захворювання, чи перебував у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності і, відтак, чи міг на той час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим, оскільки надана на експертизу медична документація щодо психічного стану експертного є малоінформативною. Відповіді на поставлені запитання можуть бути надані лише в ході додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи при умові надання вищезазначеної медичної документації (амбулаторна медкартка з Маріупольського центру первинної медико-санітарної допомоги № 3 із записами лікарів з 2003 р. по 2012 р. включно) та протоколу допиту лікаря [PERSON], яка при огляді 15.02.2012 р. запідозрила психічні розлади у [PERSON] та встановила діагноз: реактивний психоз під питанням (а.с.195-203). Відповідачка [PERSON] клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи в ході слухання справи зняла. Таким чином, суд погоджується з актом судово-психіатричної експертизи за №94а/189а від 11.03.2014 року 07.04.2014 року, бо дані, які були використані експертами, а саме наявність записів в мед карті стаціонарного хворого №205 за 1994 рік з Маріупольської міської лікарні №5, амбулаторних картах з соматичної поліклініки на імя [PERSON], знайшли своє підтвердження, також, поясненнями свідка [PERSON], яка на той час працювала лікарем терапевтом КЗ «Центру первинної медико-соцільної допомоги №3», інших свідків, як з боку позивачки, так і з боку відповідачки [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що на час складання заповіту на користь [PERSON] 25.04.2012 року [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад судинна деменція з іншою симптоматикою, переважно маячною (у редакції МКХ-10), який істотно впливав на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що підтверджується актом судово-психіатричної експертизи за №94а/189а від 11.03.2014 року 07.04.2014 року(а.с.139-145).

Outcome: approved