Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд, постановити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 28.04.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києві, про що складено актовий запис № 334. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, сторони мають різні погляди на сімейне життя, позивач втратив почуття кохання до відповідача, у зв'язку із чим не бажає проживати разом з відповідачем, перебувати з останньою у шлюбі та зберігати сім'ю. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, позивач наполягав на розірванні шлюбу. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечували. Відповідач зазначила, що кохає чоловіка, вважає, що збереження сім'ї є можливим. Крім того, у судовому засіданні також пояснила, що шлюб не може бути розірваний, поки сторони не урегулюють спірні питання щодо спільно нажитого рухомого та нерухомого майна. Вислухавши пояснення та заперечення сторін, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 28 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києві, про що складено актовий запис № 334, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 28.04.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києві. Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що між сторонами склались негативні відносини, втрачено взаємопорозуміння, почуття поваги одне до одного відсутнє. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач наполягає на тому що примирення між подружжям та збереження сім'ї є неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін у справі. Заперечуючи проти позову відповідач наполягає на тому, що почуття кохання існує до сих пір, а підставою та дійсним мотивом для звернення до суду з даним позовом є невирішені між сторонами майнові питання щодо майна. З урахуванням заперечення відповідача щодо розірвання шлюбу, за клопотанням останньої, судом в порядку ст. 111 Сімейного кодексу України вживались заходи до примирення подружжя, зокрема, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.03.2017 року зупинено провадження у даній цивільній справі та надано сторонам у справі строк для примирення до 24.05.2017 року. Однак, заходи, вжиті судом для примирення подружжя, позитивного результату не мали, конфліктні відносини після сплину строку між сторонами у справі не перестали існувати, а тому наданий строк для примирення не дав позитивного результату. Позивач у судовому засіданні після закінчення строку, наданого сторонам для примирення подружжя, категорично наполягав на розірванні шлюбу. У даному конкретному випадку суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному конкретному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо неповного з'ясування судом всіх обставин справи, не встановлення істини у справі та дійсних мотивів звернення до суду з даним позовом, оскільки судом не прийнято до розгляду разом з первісним позовом зустрічний позов відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, що, на думку сторони відповідача, призвело до неправильного вирішення справи та порушення прав малолітньої спільно дитини сторін у справі, оскільки у даному конкретному випадку інтереси малолітньої дитини судом не порушено, з огляду на те, що у поданому зустрічному позові позивачем [PERSON] не порушувалось питання щодо стягнення коштів на утримання дитини. А невирішені між сторонами питання щодо розподілу спільного сумісного майна не можуть бути, на думку суду, єдиною безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки в розмінні положень ст. 56 СК України, примушування до збереження шлюбних стосунків не допускається і порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність. На підставі викладеного,

Outcome: approved