Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння, яке складається із житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 23,80 кв.м, житловою площею 12,10 кв.м, і житлового будинку літ. «Б-1» загальною площею 53,40 кв.м, житловою площею 46,60 кв.м, з прибудовою літ. «Б1-1» корисною площею 17,40 кв.м,з тамбуром літ. «б1» корисною площею 2,70 кв.м, та господарських будівель і споруд за адресою: м. Люботин, вул. Михайла Вербицького (колишня вул. Пролетарська) № 22/2, після смерті батька, [PERSON], померлого 26 жовтня 2012 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що її батько, [PERSON], в 1969 році став власником житлового будинку літ. «А-1» з надвірним будівлями і спорудами за адресою: м. Люботин, вул. Пролетарська, 22/2, на підставі договору дарування. В 1971 році її батько отримав дозвіл від виконавчого комітету Люботинської міської ради на будівництво нового житлового будинку. В 1976 році [PERSON] завершив будівництво нового будинку з відхиленням від проектної документації, та в подальшому право власності на новозбудований житловий будинок не оформив. Після його смерті в 2012 році спадщину прийняла лише вона, [PERSON], подавши нотаріусу відповідну заяву. Іншим спадкоємцем була її мати, [PERSON], але вона подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка, [PERSON] на її користь. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. В доповнення до обставин, викладених у позові, [PERSON] пояснила, що під час будівництва нового будинку батьки проживали в старому будинку, який досі не знесений. Після смерті батька вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Але коли вона звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріус пояснила їй, що може видати таке свідоцтво лише на будинок літ. «А-1», так як на будинок літ. «Б-1» немає правовстановлюючих документів, та порадила звернулась до юриста за консультацією. Новий будинок літ. «Б-1» вона, [PERSON], не вважає самовільним, так як про це написано у відповіді КП «Люботинське БТІ» на адресу приватного нотаріуса [PERSON] Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явилися, але подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позовних вимог. Третя особа Люботинська міська рада Харківської області в судове засідання не зявилася, але направила листа про розгляд справи без участі її представника. В судовому засіданні встановлене наступне. Згідно з відповіддю КП «Люботинське БТІ» від 21 січня 2016 року і від 11 квітня 2016 року, домоволодіння за адресою: м. Люботин, вул. Михайла Вербицького, 22/2 (колишня вул. Пролетарська), яке складається з житлового будинку літ. «А-1» та надвірних будівель і споруд, належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Другою Держнотконторою Харківського району від 09 липня 1969 року за реєстр. № 1246. На земельній ділянці за вказаною адресою також розміщений житловий будинок літ. «Б-1», збудований в 1976 році, який в експлуатацію не прийнятий та право власності на нього не оформлено. Адреса спірного домоволодіння з вул. Пролетарська, 22/2 на вул. вул. Михайла Вербицького, 22/2 змінена на підставі рішення ІІ сесії виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 22 грудня 2015 року № 87. Рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради депутатів трудящих № 19 від 30 вересня 1971 року [PERSON] було надано дозвіл побудувати новий будинок замість старого на земельній ділянці № 22/2 по вул. Пролетарська в м. Люботин. На виконання вказаного рішення [PERSON] було отримано дозвіл від 26 жовтня 1971 року на проведення робіт по індивідуальному будівництву нового будинку по типовому проекту. Перед цим, 21 жовтня 1971 року представниками технічного бюро були виконані роботи по розбивці в натурі на земельній ділянці фундаменту нового будинку у відповідності з планом від 21 жовтня 1971 року земельної ділянки по вул. Пролетарська, 22/2 в м. Люботин під індивідуальну перебудову по типовому проекту № 994-ІІІ. За цим планом [PERSON] повинен був знести старий будинок літ «А-1» та на його місці збудувати новий будинок. Але, як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 06 січня 2016 року, на земельній ділянці по вул. Михайла Вербицького, 22/2 в м. Люботин розташовані житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 23,80 кв.м, в тому числі житловою площею 12,10 кв.м, побудований в 1935 році, та житловий будинок літ. «Б-1» загальною площею 70,80 кв.м, в тому числі житловою площею 46,60 кв.м, побудований в 1976 році. Це свідчить про те, що будівництво нового будинку літ. «Б-1» було здійснено [PERSON] з порушенням проектної документації. Питання набуття права власності в період часу забудови спірного домоволодіння регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку. Але позивач [PERSON] не представила суду належних доказів на підтвердження того, що збудований [PERSON] житловий будинок літ. «Б-1» був прийнятий в експлуатацію та відповідний акт був затверджений виконавчим комітетом Люботинської міської ради. Отже право власності на цей будинок у [PERSON] не виникло. [PERSON] помер 26 жовтня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ВЛ № 372359, виданим відділом державної РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області 26 жовтня 2012 року. Спадкоємцями після смерті [PERSON] за законом є його дружина [PERSON], реєстрація шлюбу між якими відбулась 07 травня 1960 року в бюро ЗАГС м. Люботин (свідоцтво про одруження І-УР № 164401 від 07 травня 1960 року); а також його донька, [PERSON], родинні відносини між якими підтверджуються свідоцтвом про народження І-УР № 529227 від 16 листопада 1960 року і свідоцтвом про укладення шлюбу ІІ-ВЛ № 318257 від 08 серпня 1981 року. У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За повідомленням приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] від 24 травня 2016 року після смерті [PERSON] в шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON]; іншим спадкоємцем, [PERSON], було подано заяву про відмову від спадщини за законом на користь доньки [PERSON] Також приватний нотаріус підтвердила, що заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалось. Отже, [PERSON] має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на нерухоме майно у виді житлового будинку літ. «А-1» з господарських будівель і споруд, який належав померлому на праві власності. Але враховуючи наявність умов для отримання [PERSON] у приватного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, а також того, що таке право позивача не порушено на даний час, то вимоги за її позовом не підлягають судовому розгляду, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed