Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу освіти Золотоніської районної державної адміністрації про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач мотивує тим, що сторони перебували у трудових відносинах, а саме: позивач працював на посаді інженера з експлуатації машино-тракторного парку інженерно-технічного підрозділу відділу освіти Золотоніської райдержадміністрації. Позивач стверджує, що відповідач вживав дії по відношенню до нього, які порушували вимоги трудового законодавства та створювали для позивача несприятливі умови праці, значні нервові, психічні і фізичні перевантаження. Наведені позивачем причини не давали йому можливості та бажання продовжувати трудові відносини, а тому він 27.06.2019 року подав заяву про звільнення його з роботи відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак 27.06.2019 року на підставі наказу відділу освіти №34-К позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що 27.06.2019 року було зроблено запис в трудовій книжці позивача за №3. Позивач стверджує, що у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю та створення йому несприятливих умов праці ним було подано заяву про звільнення із займаної посади саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому, того ж дня, позивача ознайомлено із наказом про звільнення № 34-К від 27.06.2020р. за власним бажанням, ст.. 38 КЗпП України, аналогічний запис зроблений відповідачем і в трудовій книжці позивача. Таким чином відповідач неправомірно вказав іншу підставу звільнення позивача, крім того позбавив його можливості отримати вихідну допомогу, яка передбачена ст. 44 КЗпП України чим порушив права позивача. За таких обставин позивач просить суд змінити формулювання його звільнення з роботи та зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до наказу про звільнення позивача №34-К та трудової книжки останнього, окрім того, оскільки після звільнення з роботи, відповідач провів із позивачем повний розрахунок передбачений при звільненні працівника за власним бажанням, що не пов`язане із виконанням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного чи трудового договору, а за наявності підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач має право на виплату в день звільнення всіх належних йому сум, як це передбачено ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП України, позивач просив стягнути із відповідача на його користь вихідну допомогу в сумі тримісячного середнього заробітку, яка становить 1431.50 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку , який становить 95440 грн. 80 коп.. Крім того позивач вказує, що внаслідок дій відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки він не міг повноцінно харчуватися, лікуватися та купувати необхідні йому речі по причині відсутності коштів, а тому просив суд стягнути із відповідача моральну шкоду, яку оцінив в 20000 грн.. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2019 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач по справі, а також представник відповідача, надали до суду відзиви на позовну заяву, у якому визнали факт перебування з позивачем у трудових відносинах, та заперечували доводи позивача щодо створення йому неналежних умов праці та порушення вимог трудового законодавства, що призвело до написання ним відповідної заяви про звільнення. Окрім того, після отримання відповідної заяви позивача про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, терміново, 27.06.2019 року був виданий наказ про створення комісії для розгляду заяви про звільнення [PERSON] , яка вирішила, що звинувачення позивача, які викладені у заяві, є надуманими та не відповідають дійсності , а тому підстави для його звільнення за ч. 3 ст. 36 КЗпП України відсутні. Окрім того вказували на відсутність належних доказів порушення відповідачем посадової інструкції позивача, вказували на неможливість виконання вимог позивача щодо введення нових посад чи створення відповідних служб. Положення ст.. 44 КЗпП України може бути застосовано лише у разі звільнення особи у зв`язку із доведеними порушеннями законодавства про працю, а не формального подання найманим працівником заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. У подальшому начальник відділу освіти Золотоніської РДА Денисенко В.В. направила до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій вказала про визнання уточнених позовних вимог позивача у повному обсязі, окрім того до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся представник відповідача, адвокат Кучер Ю.В. із заявою в якій заяву про визнання позовних вимог підтримала повністю та просила розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та відсутності представника, адвоката Чирви О.В., на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Судом встановлено та жодною із сторін не заперечується, що [PERSON] 16.08.2011 року прийнятий на посаду інженера механіка інженерно-технічного відділу відділу освіти Золотоніської РДА, в подальшому назву посади позивача було змінено на інженер з експлуатації машинно-тракторного парку інженерно-технічного підрозділу відділу освіти Золотоніської райдержадміністрації, що стверджується наказом відділу освіти Золотоніської РДА від 16.08.2011 року за №121-К та даними трудової книжки позивача. 27.06.2019 року позивачем подано заяву на звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст. 107 КЗпП України. Також, у заяві наявна вимога виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Наказом відділу освіти Золотоніської районної державної адміністрації від 27.06.2019 року за №124 була створена комісія для розгляду заяви про звільнення інженера з ЕМТП [PERSON] , яка, відповідно до протоколу №1 засідання робочої комісії відділу освіти ЗОлотоніської РДА від 27.06.2019 року одноголосно вирішила, що всі факти звинувачення, викладені у заяві [PERSON] є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки не підтверджені документально та не мають причинно-наслідкового зв`язку. Тому не вбачається можливим звільнення [PERSON] саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Наказом відділу освіти Золотоніської районної державної адміністрації від 27.06.2019 року за №34-К [PERSON] звільнено з посади з 27.06.2019 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Аналогічний запис проведений відповідачем і в трудовій книжці позивача. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц. Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого п. 4 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивачем 27.06.2019 року подано заяву на звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. При цьому провівши перевірку доводів працівника та встановивши відсутність порушення законодавства про працю відповідач не мав права звільняти позивача з підстав, які зазначені в наказі №34-К, а саме за власним бажанням, оскільки таке звільнення може бути лише за ініціативи працівника. При цьому, слід зазначити, що заперечення доводів позивача щодо порушення відповідачем вимог законодавства про працю не спростовує безпідставність його звільнення за тими підставами, які вказані в наказі №34-К та трудовій книжці позивача. Окрім того постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.09.2020 року, яка постановою Черкаського апеляційного суду від 09.10.2020 року залишена без змін, було встановлено, що [PERSON] будучи начальником Відділу освіти Золотоніської районної державної адміністрації порушила законодавство про працю, а саме наказом від 27.06.2019 року за №34-К [PERSON] було звільнено з роботи з 27.06.2019 за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, так як останній звернувся на підприємством з заявою про звільнення його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Адміністрацією Відділу освіти обґрунтована відмова у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України [PERSON] не надавалась. В наслідок вищевикладеного проведення звільнення [PERSON] відбулось з порушенням вимог ст.. 38 КЗпП України. Суд на підставі ч. 6 ст. 82 ЦПК України враховує вказану постанову суду щодо наявності відповідних дій зі сторони відповідача. У подальшому відповідач позовні вимоги визнав повністю. Згідно із ст. 12 та ст. 13 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 49 ЦПК України передбачені права та обов`язки сторін, зокрема, позивач в праві відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-які стадії судового процесу. Згідно ст.. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд переконався, що визнання відповідачем пред`явленого позову, з урахуванням його уточнень, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси учасників справи та третіх осіб, а тому може бути прийнято судом. Частиною 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином відповідач визнав як факт безпідставного звільнення позивача за власним бажання, на підставі ст. 38 КЗпП України, так і факт обґрунтованості вимог позивача про звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У рішенні від 28.03.2018 р. по справі № 522/5656/16-ц Верховний Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. За наведених обставин, суд дійшов переконання, що в порушення норми ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідачем самостійно змінено підстави звільнення позивача. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідно до п.п. »2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, ... вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Згідно з п.2.10 Інструкції у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі З пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Враховуючи наведенні положення закону, підлягають зміні формулювання причини звільнення позивача шляхом винесення відповідних наказів та внесення відповідних змін до трудової книжки позивача. Окрім того, у заяві позивача про звільнення наявна вимога щодо виплати всіх сум, що належать позивачу на день звільнення на підставі ч.І ст. 116 КЗпП України. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За положеннями статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже позивачу належить виплатити тримісячний середній заробіток, що визначено вимогами чинного законодавства. Судом встановлено, що на момент розгляду справи відповідач так і не провів остаточний розрахунок із позивачем, а відтак позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку є обгрунтованими. Розрахунок вихідної допомоги здійснюється відповідно до постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Нарахування вихідної допомоги провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати шляхом множення середньоденного заробітку на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивачем наведено розрахунок середнього заробітку за час затримки, який перевірений судом та сумнівів у собі не викликає, окрім того сам відповідач визнав позов без застережень, а отже визнав і наведений позивачем розрахунок. Отже, вихідна допомога, яка на підставі ст. 44 КЗпП України мала бути виплачена при припиненні трудового договору внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Пред`являючи позовні вимоги позивач вказував, що йому відповідачем була заподіяна моральна шкода, яку він оцінив у 20000 грн.. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає вказані доводи позивача доведеними повністю. Таким чином із відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму коштів у розмірі 129872 грн. 30 коп., яка складається з наступного: вихідна допомога в сумі тримісячного середнього заробітку на підставі ст.. 44 КЗпП України в розмірі 14431,50 грн.; моральна шкода за несвоєчасну виплату вихідної допомоги в сумі 20000 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи із 28.06.2019 року по день винесення рішення судом, тобто по 04.12.2020 року, у розмірі 95440.80 грн.. Оскільки позивач від сплати судового збору був звільнений, суд,

Outcome: approved