Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівельний завод» (далі ПАТ «ЗАЗ») моральну шкоду заподіяну в результаті трудового каліцтвав сумі 50000 гривень. Позивач [PERSON] і представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, і пояснили, що під час роботи позивача на ПАТ «ЗАЗ», з вини іншого працівника, з [PERSON] стався нещасний випадок, йому придавило кисть лівої руки штампувальним пресом, що призвело до тяжкої травми. Надалі позивачу встановлена інвалідність та часткова втрата працездатності. Через отримання трудового каліцтва позивач зазнає значних моральних страждань, порушився його нормальний образ життя, звички і життєві функції, позбавлений можливості повноцінно працювати. У звязку з цим, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, болі в спині та руці, погано спить. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що дійсно [PERSON] працював у ПАТ «ЗАЗ», та отримав виробничу травму. Однак вважає, що отримання травми повязано із порушенням позивачем правил безпеки, і не містить вини підприємства. Таким чином, оскільки у справі не доведено звязок із незабезпеченням підприємством безпечних умов праці, та спричиненими негативними наслідками і шкодою, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Крім того вказала, що позивач отримує виплати від Фонду страхування від нещасних випадків, що компенсує завдану йому шкоду. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Як вказує позивач, і що визнано відповідачем, [PERSON] працював у ПАТ «ЗАЗ» в період з 11 січня 2012 року по 06 жовтня 2014 року. Згідно акту №7/2013 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 24 жовтня 2013 року (а.с.14-17), з [PERSON], слюсарем-інструментальником 4 розряду, у пресовому цеху №2 ПАТ «ЗАЗ», о 09:15 годині 18 жовтня 2013 року стався нещасний випадок, в ході якого ліву руку [PERSON] травмувало пресом, і спричинено тяжку травму. Як вбачається з висновків акту від 24 жовтня 2013 року про проведення розслідування нещасного випадку (а.с.19-20), нещасний випадок із слюсарем-інструментальником ПрЦ. №2 ПАТ «ЗАЗ» [PERSON] визнано таким, що повязаний з виробництвом. Особою, дії або бездіяльність якого призвели до настання нещасного випадку, є [PERSON], налагоджувальник VI розряду ПрЦ. №2 ПАТ «ЗАЗ», який не перевірив повну зупинку механізму преса моделі КВ2132, чим не виконав вимоги п.3.8 інструкції з охорони праці 098-2011, і порушив п.8 розділу «Обовязки» своєї робочої інструкції. За виписним епікризом із історії хвороби №3311 (а.с.12, 13), [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в ортопедичному відділенні 9-ї МКЛ м. Запоріжжя з 18 жовтня по 04 листопада 2013 року. Діагноз: травматичне руйнування ІІІ пальця лівої кисті до рівня пястно-фалангового суглобу, І пальця до рівня проксимального міжфалангового суглобу. Відкриті переломи проксимальної фаланги ІІ пальця, проксимальної фаланги І пальця, головок П, І упястної кості лівої кисті. Забито-розтрощені рани лівої кисті і 4 пальця з пошкодженням нігтьового ложе. Надалі [PERSON] встановлювалась індивідуальна програма реабілітації інваліда (а.с.21, 22). При цьому, згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреб у додаткових видах допомоги Серії АВ №000297 (а.с.11), [PERSON] за результатом первинного огляду встановлено третю групу інвалідності. Ступінь втрати працездатності 45%. Потреба у додаткових видах допомоги: амбулаторне, стаціонарне лікування, в т.ч. оперативне по показанням травматолога; санаторно-курортне лікування по показанням травматолога; ортопедичне взуття на липучках. Також і за Довідкою до акту огляду МСЕК Серії 10 ААБ від 23 січня 2014 року (а.с.10), [PERSON] встановлена 3 група інвалідності. Причина інвалідності трудове каліцтво. Протипоказана тяжка фізична праця, робота на висоті. Рекомендовані заходи для відновлення працездатності: лікування у травматолога, стаціонарне лікування, в т.ч. оперативне; санаторно-курортне лікування; ортопедичне взуття на липучках. При повторному огляді медико-соціальною експертною комісією 28 січня 2016 року (а.с.8), щодо [PERSON] підтверджено третю групу інвалідності. Причина інвалідності трудове каліцтво. Ступінь втрати працездатності 30%. Потреба у медичній і соціальній допомозі: амбулаторне стаціонарне лікування у травматолога санаторно-курортне лікування; ортопедичне взуття. Протипоказана тяжка фізична праця, робота на висоті, може працювати слюсарем з дрібного ремонту. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача, де під час виконання ним трудових обовязків 18 жовтня 2013 року трапився нещасний випадок, повязаний з виробництвом, і він отримав травму. У звязку з трудовим каліцтвом [PERSON] встановлено третю групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності, при повторному огляді МСЕК [PERSON] встановлено 30% втрати працездатності та 3 групу інвалідності, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем. У відповідності до п.15 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою КМУ від 30 листопада 2011 року N1232, вказаний нещасний випадок є таким, що повязаний з виробництвом. Крім того, при проведенні розслідування нещасного випадку не встановлено будь яких порушень працівником [PERSON] вимог законодавства про охорону праці, положень своєї робочої інструкції (а.с.46-48), чи несправності обладнання (а.с.49, 50), натомість комісія прийшло до висновку (а.с.20), що особою, дії або бездіяльність якого призвели до настання нещасного випадку, є інший працівник [PERSON], налагоджувальник VI розряду ПрЦ. №2 ПАТ «ЗАЗ», який не перевірив повну зупинку механізму преса моделі КВ2132, чим не виконав вимоги п.3.8 інструкції з охорони праці 098-2011, і порушив п.8 розділу «Обовязки» своєї робочої інструкції. Отже, твердження відповідача щодо відсутності вини підприємства при настанні нещасного випадку спростовується вищевказаними обставинами. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. За ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що повязані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоровя, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоровя, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину фізичних і моральних страждань, та суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоровя, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004 Про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача, через настання нещасного випадку, отримав травму, травматичне руйнування пресом пальців лівої кисті, що призвело до ампутації, в результаті чого, з причини трудового каліцтва, йому встановлено третю групу інвалідності із втратою професійної працездатності первинно ступенем 45%, повторно 30%, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у звязку з порушенням життєвих звязків, постійним фізичним болем, наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком каліцтва, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, він позбавлений в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, все це вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоровю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який первинно складав 45%, подальше поліпшення його здоровя, оскільки при повторному огляду МСЕК втрата професійної працездатності встановлена 30%, встановлення у звязку з каліцтвом ІІІ групи інвалідності, а також те, що нещасний випадок є наслідком невиконання іншим працівником вимог п.3.8 інструкції з охорони праці 098-2011, і порушення п.8 розділу «Обовязки» робочої інструкції. Виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоровя, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, повязані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є 25000 гривень. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають. Судовий збір, у розмірі встановленому на час подання позову для вимог майнового характеру відповідно до задоволеної частини позову, згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial