Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що в 2003 р. між відповідачкою - його дружиною було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS]. Просить на підставі ст.ст. 235, 655 ЦК України визнати недійсним договір дарування посилаючись на те, що зазначений договір насправді був договором купівлі-продажу, він вважає, що придбане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вони мають рівні права щодо користування та розпорядження майном. 04 жовтня 2012 року шлюб між подружжям було розірвано та на даний час виник спір про поділ майна і при цьому було з'ясовано, що між відповідачами був укладений договір дарування, а не купівлі-продажу, тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору удаваним правочином та визнання житлового будинку спільною власністю подружжя і оскільки з боку відповідача чиняться перешкоди в користуванні житлом, просить визнати за ним право власності на його 1/2 частину. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник позов не визнали та пояснили, що житловий будинок був їй подарований [PERSON], просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю та застосувати позовну давність до позову. Відповідачка [PERSON] допитана за місцем проживання, позов визнала та підтвердила факт продажу житлового будинку [PERSON], що вона не мала наміру дарувати будинок,про оформлення договору дарування її попросила [PERSON] Третя особа подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, під час вирішення справи покладається на розсуд суду. Вислухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2003 року відповідно до договору дарування житлового будинку [PERSON] прийняла від [PERSON] в дар житловий будинок [ADDRESS](до будинку належать: сарай Б, погріб Пгр, уборна У ,горожа №1) (а.с.6). Згідно ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчиняли, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчиняли. Позивач вважає, що під зазначеним договором дарування прихований договір купівлі-продажу і повинні бути застосовані правила, які регулюють договір купівлі-продажу. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов'язується передати майно у власність покупцеві,а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом також встановлено, що не заперечується, як відповідачкою [PERSON] (яка була допитана згідно судового доручення Лугинським районним судом Житомирської області), яка по зазначеному договору отримала від [PERSON] кошти в сумі 18 000 гривень за відчужений житловий будинок так і відповідачкою [PERSON], яка не заперечила факт передачі (якихось) грошей. Таким чином вказаний договір дарування приховує договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], оскільки по зазначеному договору [PERSON] передала [PERSON], а [PERSON] отримала кошти в сумі 18000 гривень за відчужений житловий будинок. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином судом встановлена обов'язкова ознак вчиненого правочину ,а саме договору купівлі-продажу, передачі певної грошової суми ,а саме 18 000 грн. З урахуванням викладеного має бути визнано договір дарування укладений 06.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON], щодо відчуження житлового будинку [ADDRESS], таким, що приховує договір купівлі-продажу вказаного будинку квартири. При цьому додатково не потрібно визнавати договір дарування недійсним. Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, суд задовольняє позов в частині інших позовних вимогах, а саме у визнанні житлового будинку спільним майном подружжя та у визнанні права власності на 1/2 частину будинку,прибудов за позивачем, так як останні випливають з вимог про визнання угоди удаваною. Відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожна річ, що набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та у разі його поділу, частка майна подружжя є рівними. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної власності майно одного з подружжя набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, але за кошти які належали одному з подружжя. Відповідно до вимог ст. 71 ч.1 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], був придбаний подружжям [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу, який тривав з 12 вересня 1987 року по 04 жовтня 2012 року, за спільні кошти, то даний будинок є спільною сумісною власністю вказаного подружжя. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved