Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказував, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2006 року, укладеного між СГ ЗАТ «ім. Т.Г. Шевченка» та ним, якій рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2008 року визнаний дійсним, належить житловий будинок [ADDRESS] З 02 березня 2007 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області 05 грудня 2016 року. 15 грудня 2009 року за її згодою відповідач був зареєстрований у спірному житловому будинку. З лютого 2015 року [PERSON] залишив родину та мешкає разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] Відповідач не проживає в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, позивач позбавлена можливості використовувати свої права, що зумовлені даною власністю, в тому числі що стосуються витрат з його утримання, на які також впливає кількість осіб зареєстрованих у даному житловому будинку, а також не має можливості оформлення субсидії зі сплати комунальних послуг через реєстрацію відповідача. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснив про вищевикладене, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову пославшись на те, що не має іншого житла, в якому б він міг зареєструвати своє місце проживання. З будинку дійсно пішов з власної волі 14.02.2016 р., але через вживання дружиною спиртними напоями. Спроб вселитися до даного будинку не здійснював, та не бажає. Перешкод у проживанні в даному будинку йому не чиниться. На даний час проживає у бабусі, яка відмовляє йому у наданні згоди з його реєстрації її будинку. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав думку свого довірителя, просив відмовити у задоволенні позову. Вважав, що наявне у відповідача право на користування даним майном ніяким чином не порушує права позивача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06 квітня 2006 року між позивачем та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «ім. Т.Г. Шевченка» (а.с. 12). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19667926 від 25.07.2008 року, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], рішення про державну реєстрацію від 25.07.2008 року (а.с. 13). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2008 року зазначений договір купівлі-продажу визнано дійсним (а.с. 14). Рішенням цього ж суду від 25.10.2017 року, що набрало законної сили 07.11.2017 року, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про поділ даного житлового будинку як спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. З 02 березня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що розірвано рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2016 року (а.с. 15). Житловий будинок за адресою [ADDRESS] є особистою власністю позивача. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Як вбачається з довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 26.10.2017 року №2788, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач, її онук - [PERSON], донька - [PERSON], син - [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Останній за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає (а.с. 17). Факт непроживання відповідача у спірному житловому будинку, також підтверджується актом від 05.10.2017 року, з якого вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2015 року (а.с. 18). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку більше одного року, тобто не використовує надане йому позивачем право житлового сервітуту з власної волі, про що він надав пояснення в судовому засіданні, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратив право з використання даного сервітуту та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з житлового сервітуту, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то вирішення такого питання передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і спору з цього приводу не вбачається.

Outcome: partial