Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд суд визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , посилаючись на добросовісність володіння та користування нею, законність його проживання в квартирі, яку вважає своєю власністю. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 1997 р. по 2009 р. він працював в органах внутрішніх справ України, та рішенням громадської житлової комісії Довгинцівської районної від 11 листопада 2003 року йому було дозволено заселення в однокімнатну квартиру [ADDRESS] , де він і став проживати з листопада 2003 року та роживає до сих пір. Приблизно у вересні 2018 року йому стало відомо, що право спільної сумісної власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачами на підставі розпорядження УЖКГ Криворізького виконкому № Д 2855 від 23.11.1993 р. Правовстановлюючий документ на квартиру у нього відсутній, з відповідачами він контакту не має. Вважає, що приміщення, яке він отримав в законному порядку, є його власністю, хоча і формально належить іншим особам, яких він ніколи не бачив, з питаннями підстав його проживання в квартирі до нього ніхто не звертався, тому беручи законність набуття його права проживання в квартирі та тривалість його проживання в ній, вважає себе фактичним власником цієї нерухомості та просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 22 січня 2019 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року за клопотанням позивача витребувано з Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» архівну довідку щодо власника квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні позивач [PERSON] на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених в позові, просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомили причини неявки, відзиву не подали. Протокольною ухвалою від 08 серпня 2019 р. в порядку частини п`ятої статті 259 ЦПК України, суд згідно вимог статті 280 ЦПК України ухвалив справу розглянути в порядку заочного розгляду справи на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що приблизно в 2000 році допомагав позивачу із переїздом в спірну квартиру, після того ще кілька разів був в гостях. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS] року та з того часу її сусідом є [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як встановлено судом, згідно з витягом з протоколу № 12 від 11.11.2003 р. засідання громадської комісії Довгинцівської районної ради, згідно з клопотанням відділу внутрішніх справ дозволено [PERSON] заселення до однокімнатної квартири [ADDRESS] , директору КЖП № 15 укласти з [PERSON] договір оренди (а.с. 15 - копія витягу). Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що спірне приміщення він отримав в законному порядку за місцем служби та вважає своєю власністю, оскільки формальні власники до нього претензій з приводу його проживання в квартирі [ADDRESS] , не заявляли. Разом з тим, відповідно до інформації Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 565 від 03 квітня 2019 р., наданої на виконання ухвали суду від 19 березня 2019 р., станом на 31.12.2012 р. право власності на нерухоме майно за вказною адресою зареєстровано на праві приватної власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на імя [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Д2855 від 23.11.1993 р. (а.с. 36). Натомість у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зазначена позицію підтверджена також Великою Палатою Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (№ в ЄДРСР 82095858). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проживає в спірній квартирі на підставі договору оренди, що підтверджується витягом з протоколу № 12 (а.с. 15) та не заперечується самим позивачем. При цьому до суду такий договір оренди позивачем не надано. Квартира [ADDRESS] має власників, які не відмовилися від права власності на належне їм нерухоме майно. Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, показання свідків не спростовують наведені вище обставини, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed