Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заяву мотивує тим, що позивач та відповідач перебували з 29 квітня 2015 року по 09 липня 2020 року у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . У період перебування в шлюбі ними було придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Вказує, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти, які отримав від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві приватної власності, а тому вважає, що суд має відступити від засади рівності часток подружжя при поділі спільного майна. На підставі наведеного, просить суд, визнати за ним право спільної часткової власності на ѕ частини квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги визнала частково, так як викладене в ній не в повній мірі відповідає дійсності. Зазначає, що гроші на придбання квартири вони вклали порівну. Крім того, частину грошей вона позичала у своєї матері. Відтак, при поділі спільного майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка повинні бути рівними. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху на підставі ст. 185 ЦПК України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2020 року розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони з 29 квітня 2015 року по 09 липня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 липня 2020 року. В шлюбі у сторін народилась дитина дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). За час шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-291, на ім`я відповідача [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10). Відповідно до статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини шостої\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17. Із матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу сторонами, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 2.1 вказаного договору купівлі-продажу квартири сторони погодилися, що продаж вчинено за 62280 грн. (а.с. 9-10). На придбання вказаної квартири, на що вказує позивач та частково погоджується відповідач, були витрачені кошти від продажу попередньої квартири [ADDRESS] , та перебувала в особистій приватній власності позивача [PERSON] , яку продано було за 70913,30 грн. (а.с. 12-13). Судом встановлено, що продаж особистої приватної власності позивача за ціною 70913,30 грн. та купівля спірної квартири, за час перебування в шлюбі з відповідачем, за ціною 62280 грн. була здійснена за особисті кошти позивача. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про купівлю спірної квартири спільно у рівних долях, отримання нею фінансової допомоги у матері в розмірі 15000 грн., суд до уваги не бере, оскільки, такі доводи не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відтак, при поділі спільного нерухомого майна між подружжям, суд вважає, що Ѕ частини спірної квартири належить позивачу на праві особистої приватної власності, інша Ѕ частина належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому є об`єктом поділу між ними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами з врахуванням частки кожного з них, а саме за позивачем слід визнати право власності на ѕ частини майна ( Ѕ частина квартири, що є особистою приватною власністю + ј частина, що є спільною сумісною власністю подружжя), за відповідачем на ј частини квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування відповідачем понесених позивачем та підтверджених належними доказами судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 6608 грн.

Outcome: approved