Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовними вимогами про зміну формулювання підстав звільнення в наказі № 325-к від 14.12.2016 року з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 4 ст. 36 КЗпП України; про стягнення з відповідача неправомірно утриманих під час розрахунку 4\~200,00 грн; про стягнення невиплаченої заробітної плати з урахування премій, доплат та інших виплат, в тому числі матеріальної допомоги на оздоровлення; про визнання незаконним і скасування наказу № 325-К від 14.12.2016 року про звільнення, та про поновлення на роботі; про стягнення заробітної плати в сумі 4200,00 грн; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; про скасування наказу, яким було внесено зміни до штатного розкладу в частині, що стосується директора юридичного департаменту; про скасування п. п. 1, 2 наказу № 270-К від 25.10.2016 року «Про переведення працівників»; про стягнення компенсації за час виконання нижчеоплачуваної роботи в сумі 5\~400,00 грн; про стягнення 150\~000,00 грн моральної шкоди. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що з 11.01.2016 року, на підставі наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (надалі Центр ДЗК)\~ від 06.01.2016 року № 5-к «Про прийняття на роботу [PERSON]П.» його було прийнято на роботу на посаду директора юридичного департаменту. У подальшому, на підставі наказу Центру ДЗК від 25.10.2016 року № 270-К «Про переведення працівників» його було переведено з посади директора юридичного департаменту на посаду заступника юридичного департаменту начальника відділу нормативно-правового забезпечення юридичного департаменту згідно із штатним розписом. 14.12.2016 року відповідачем був виданий наказ № 325-К про його звільнення 16 грудня 2016 року, за угодою сторін, п. 1\~ст. 36 КЗпП України.\~ 15.12.2016 року позивачем була подана заява про відкликання своєї раніше поданої заяви від 12.12.2016 року про звільнення на підставі п.1\~ст. 36 КЗпП України, оскільки вона була написана під психологічним тиском і про зміну підстави розірвання трудового договору на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивач вважає, що між ним та відповідачем не було досягнуто угоди щодо підстав звільнення, а звільнення його на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, замість звільнення на підставі абз. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, не проведення з ним остаточного розрахунку, а також незаконне утримання відповідачем 4\~200,00 грн. призвело до порушення його прав. Просить суд: - скасувати наказ, яким було внесено зміни до штатного розкладу в частині, що стосується директора юридичного департаменту, п. п. 1, 2 наказу № 270-К від 25.10.2016 року «Про переведення працівників», стягнути з Відповідача компенсацію за час виконання нижчеоплачуваної роботи в сумі 5\~400,00 грн, моральну шкоду у розмірі 150\~000,00 грн; - змінити формулювання підстав звільнення в наказі № 325-к від 14.12.2016 року «Про звільнення з роботи [PERSON]П.» замість «за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України» на «на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, у звязку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно абз. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнути з Відповідача грошові кошти, утримані при розрахунку у сумі 4\~200,00 грн, невиплачену заробітну плату з урахування премій, доплат та інших виплат, в тому числі матеріальну допомогу на оздоровлення, у відповідності до колективного договору, які не були виплачені при звільненні; - визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача від 14.12.2016 року № 325-К «Про звільнення з роботи [PERSON]П.», стягнути невиплачену заробітну плату у сумі 4\~200,00 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати покласти на відповідача. У ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньої заробітної плати у розмірі 272,62 грн за кожен робочий день вимушеного прогулу. Представник Центру ДЗК позови не визнала. Вважала, що твердження позивача про те, що між ним та відповідачем не досягнуто угоди про звільнення, не мають правового підґрунтя. Вказала, що посада, яку займав [PERSON] підпорядковується безпосередньо директору департаменту та генеральному директору керівнику технічних програм підприємства, а тому позивач не мав виконувати будь-які розпорядження заступників генерального директора, в тому числі [PERSON] Твердження позивача про психологічний тиск на нього з боку заступника директора-керівника технічних програм [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними. Звертала увагу суду на те, що при ознайомленні з наказом Центру ДЗК від 14.12.2016 № 325 к «Про звільнення з роботи [PERSON]П.» позивач поряд з особистим підписом власноруч проставив час ознайомлення і дату ознайомлення 16.12.2016 року. Будь-якої іншої інформації про відсутність згоди розірвати трудовий договір позивач не повідомляв ні усно, ні письмово, а також у наказі від 14.12.2016 року № 325 к позивач не висловив не згоди з підставою припинення трудового договору і не зазначав про наявність заяви від 15.12.2016 року про відкликання раніше поданої заяви про звільнення або про анулювання домовленості про звільнення з підстави передбаченої п. 1 ст. 36 КЗпПУ. Наголошувала, що будь-якої заяви про звільнення з інших підстав ніж згідно із п. 1 ст. 36 КЗпПУ і безпосередньо з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, у період перебування Позивача у трудових правовідносинах з Центром ДЗК, [PERSON] не подавав, а також не звертався до роботодавця із заявами про порушення його права при виплаті заробітної плати у період жовтень-грудень 2016 року та припинення таких порушень. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, утриманих відповідачем при розрахунку у сумі 4\~200,00 грн представник відповідача повідомила, що під час оформлення [PERSON] Обхідного листа при звільнені, було встановлено, що у позивача відсутній ноутбук Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA), інвентарний номер 119236, який він отримав у користування згідно із Актом №ЗК-0000054 передавання від 28.03.2016 року. На виконання наказу Центру ДЗК від 15.12.2016 року № 392 «Про проведення службового розслідування» було проведене службове розслідування та за його результатами складений Акт службового розслідування від 16.12.2016 року. У ході службового розслідування був встановлений факт самовільного винесення Позивачем матеріальних цінностей підприємства, а саме ноутбуку Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA) і порушення ним Пропускного режиму в приміщеннях Центру ДЗК. Позивач не надав жодних пояснень щодо причин відсутності матеріальних цінностей. [PERSON] своїми винними протиправними діями наніс пряму дійсну шкоду Центру ДЗК у звязку з чим Центром ДЗК був виданий наказ від 16.12.2016 року № 396 «Про відрахування із заробітної плати» і з позивача було утримано 4\~200,00 грн. У судовому засіданні представник відповідача також повідомила, що підприємство, відповідно до ст. 64 ГК України, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. З метою забезпечення організації господарської діяльності Центру ДЗК наказом від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» був затверджений та введений в дію перелік змін № 1 до штатного розпису працівників Дирекції Центру ДЗК, яким були внесені зміни до штатного розпису юридичного департаменту та введена посада заступника директора департаменту начальника відділу нормативно правового забезпечення, на яку за згодою позивача та на підставі поданої ним заяви про переведення, наказом Центру ДЗК від 25.10.2016 року № 270-к «Про переведення працівників» був переведений позивач. З зазначеним наказом [PERSON] особисто ознайомився 26.10.2016 року і підтвердив свою згоду на переведення своїм особистим підписом. Представник відповідача зазначила, що позивач, у відповідності із вимогами [PERSON] договору, не звертався до відповідача з заявою про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення під час оформлення щорічних відпусток, а тому, враховуючи положення [PERSON] договору, підстав для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток позивачу не було. Також представник відповідача наголосила, що у день звільнення з позивачем був проведений остаточний розрахунок та видана трудова книжка. Враховуючи той факт, що при звільненні позивача відповідачем не були порушені норми трудового законодавства підстав для задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу також немає. Треті особи, без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] також заперечували проти задоволення позовів позивача, вважали, що порушень законодавства при переведенні їх та позивача, звільненні [PERSON] не було, просять суд відмовити у задоволенні позовів [PERSON] повністю. [PERSON] просила суд проводити подальший судовий розгляд справи без її участі. Наказом Центру ДЗК від 15.02.2018 № 25-к [PERSON] була звільнена з роботи 16.02.2018 за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. У судове засідання 11.05.2018 року [PERSON] не зявився, подав до суду клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні у звязку із його участю в якості представника в іншій справі. Суд, заслухавши думку представника відповідача, вважає можливим розглянути справу за відсутності [PERSON], оскільки останній про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом належним чином, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, причини неявки позивача у судове засідання зазначені ним у клопотанні не є поважними. Ухвалою суду від 11.05.2018 року суд відмовив у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судово-психологічної експертизи. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовів необхідно відмовити з таких підстав. \~У судовому засіданні судом встановлено, що наказом Центру ДЗК від 06.01.2016 року № 5-к позивача [PERSON] було прийнято на посаду директора юридичного департаменту з 11.01.2016 року згідно зі штатним розписом. З метою забезпечення організації господарської діяльності підприємства, наказом Центру ДЗК від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» був затверджений та введений в дію перелік змін № 1 до штатного розпису працівників Дирекції Центру ДЗК, затвердженого та введеного в дію наказом Центру ДЗК від 01.12.2015 року № 349. Зазначеним Переліком змін № 1 були виведені 4 штатні одиниці і безпосередньо: директора юридичного департаменту, начальника відділу нормативно-правового забезпечення юридичного департаменту та введені посади директора департаменту-державного реєстратора і заступника директора департаменту начальника відділу нормативно правового забезпечення. Судом встановлено та не спростовано позивачем, що 25.10.2016 року позивачем особисто була написана та подана заява, на імя в.о. генерального директору керівника технічних програм Центру ДЗК [PERSON], про переведення його на посаду заступника директора департаменту начальника відділу нормативно правового забезпечення з посадовим окладом згідно штатного розпису. 25 жовтня 2016 року відповідачем був виданий наказ № 270-к «Про переведення працівників» у тому числі і позивача на посаду заступника директора департаменту начальника відділу нормативно правового забезпечення з посадовим окладом 6\~970 грн. та у відповідності із ст. 114 КЗпПУ збережено попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення. З наказом Центру ДЗК від 25.10.2016 року № 270-к позивач особисто ознайомився 26.10.2016 року і підтвердив свою згоду на переведення про що свідчить його особистий підпис в графі наказу: «Ознайомлені та згодні». Також судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача із заявами про порушення порядку його переведення або відсутність його згоди на таке переведення. Оскільки у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці, а Позивача, згідно із ч. 1 ст. 32 КЗпПУ, за його згодою, було переведено на вакантну посаду правових підстав для застосування ч. 3 ст. 32 КЗпПУ немає. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при прийнятті останнім наказу від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» є необґрунтованим, оскільки згідно із ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис та узгоджувати такі дії з працівниками підприємства чинним законодавством не передбачено. Таким чином, у ході розгляду даної справи судом не встановлено порушення вимог законодавства України при прийнятті відповідачем наказів Центру ДЗК від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» та від 25.10.2016 року № 270-к «Про переведення працівників». Також судом встановлено, що не відбулося порушення прав третіх осіб, а саме [PERSON] та [PERSON], оскільки останні були переведені за їх згодою на вакантні посади введені до штатного розпису підприємства наказом Центру ДЗК від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання». Судом встановлено та не спростовується позивачем, що 12 грудня 2016 року заступником директора департаменту - начальником відділу нормативно-правового забезпечення юридичного департаменту [PERSON] особисто була написана та подана заява про звільнення його із займаної посади 16 грудня 2016 року за угодою сторін. На підставі поданої позивачем заяви, був виданий наказ Центру ДЗК від 14.12.2016 року № 325 к «Про звільнення з роботи [PERSON]П.». Зазначений наказ був доведений до відома позивача в день його звільнення, останній був ознайомлений під особистий підпис і згодний із зазначеною в наказі підставою припинення трудового договору (за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпПУ), а також датою розірвання трудового договору про що свідчить особистий підпис [PERSON] у зазначеному наказі. На підставі поданих учасниками справи доказів, судом встановлено, що при ознайомленні з наказом Центру ДЗК від 14.12.2016 року № 325 к позивачем у графі наказу: «З наказом ознайомлений та згодний» поряд з особистим підписом власноруч був проставлений час ознайомлення, а саме: 12 год. 38 хв. та дата ознайомлена 16.12.2016 року. Судом встановлено, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.12.2016 року, через курєрську службу, ним було подано заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення від 12.12.2016 року, яку Центр ДЗК отримав 16.12.2016 року о 12 годині, тобто до моменту ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення. Проте суд зазначає що, згідно із п. 1\~ст.\~36\~КЗпП України трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.\~Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників. Отже, подання позивачем заяви про звільнення з вищенаведених підстав та погодження Відповідачем звільнення позивача вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) у дату, зазначену у заяві позивача про звільнення. Розірвання трудового договору за вказаною підставою застосовується у випадку досягнення взаємної угоди сторін трудового договору про це та визначення дати такого припинення. Пунктом 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1\~ст. 36 КЗпП\~(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.\~Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.\~\~ Відмова, у разі її наявності, від своєї заяви є одностороннім актом, спрямованим на припинення двосторонньої домовленості, тобто направлена вже після того, як між сторонами трудового договору було досягнуто згоди про звільнення, а отже не має юридичної сили та не може за своєю суттю скасовувати двосторонню домовленість. Окрім зазначеного вище, суд встановив, що ознайомившись з наказом Центру ДЗК від 14.12.2016 року № 325 к о 12 год. 38 хв. 16.12.2016 року позивач підтвердив своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпПУ) в момент ознайомлення з наказом про звільнення і своїми діями анулював раніше направлену ним 15.12.2016 року заяву про відкликання заяви про звільнення від 12.12.2016 року. Посилання позивача на підтвердження доводів про те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиском з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON], суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки заява про звільнення від 12.12.2016 року написана позивачем власноручно, містить його підпис та дату проведення звільнення, що свідчить про його вільне волевиявлення на звільнення із займаної посади саме на підставі п. 1 ч.1\~ст. 36 КЗпП України\~за угодою сторін, та Позивачем у відповідності до ст. ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України не надано достатніх, належних, достовірних доказів на підтвердження факту тиску на нього з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON], і цього факту не встановлено судом. Факт власноручного написання заяви про звільнення від 12.12.2016 року позивачем не оспорюється. Суд зазначає, що долучений відповідачем лист від 30.12.2016 року № Б-1-2/305, а також пояснення його представника свідчать про те, що угоди між [PERSON], як працівником, та Центром ДЗК, як роботодавцем, щодо анулювання попередньо досягнутої угоди щодо звільнення не було досягнуто. Судом також встановлено та враховано, що відповідачем не було порушено процедуру звільнення працівника, у тому числі проведено повний розрахунок при звільненні 16.12.2016 року, що підтверджується копією розрахункового листа за грудень 2016 року та копією платіжного доручення № 10 від 16.12.2016 року. Судом встановлено, та не спростовується позивачем той факт, що згідно із п. 1.4, 5.4, 6.4 Положення про юридичний департамент Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», затверджене наказом Центру ДЗК від 28.11.2016 № 359 юридичний департамент та директор департаменту державний реєстратор безпосередньо підпорядковується генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК, а директору департаменту державному реєстратору безпосередньо підпорядковуються керівники структурних підрозділів Департаменту. Отже, позивач перебуваючи на посаді заступника директора департаменту начальника відділу нормативно-правового забезпечення юридичного департаменту, підпорядковувався безпосередньо директору департаменту та генеральному директору керівнику технічних програм підприємства і не перебував в жодному підпорядкуванні будь-кого із заступників генерального директора керівника технічних програм Центру ДЗК і безпосередньо [PERSON] З даним Положенням позивач був ознайомлений 06.12.2016 року. Також судом встановлено та не спростовується позивачем, що згідно із пунктами 9.4.5. та 9.4.9. Статуту Центру ДЗК єдиною посадовою особою Центру ДЗК, яка має право здійснювати прийом та звільнення з роботи працівників підприємства, а також видавати/підписувати накази з кадрових питань, є його керівник, тобто [PERSON] У зв'язку з тим, що факт тиску на позивача з приводу написання заяви на звільнення не доведено, тому подану ним заяву від 12.12.2016 року про звільнення 16.12.2016 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) слід розцінювати як його власну волю з усвідомленням відповідних наслідків. Дії відповідача щодо розірвання трудового договору з позивачем за п. 1 ст. 36 КЗпП України не суперечать положенням трудового законодавства. Так як при припинені трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачено. Таким чином, у ході розгляду даної справи судом не встановлено порушення вимог законодавства України при прийнятті відповідачем наказу про звільнення позивача. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зміни формулювання підстав звільнення у наказі Центру ДЗК № 325-к від 14.12.2016 року на абз. 3 ст. 38 КЗпП України. Звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є самостійною підставою розірвання трудового договору, яка ініціюється безпосередньо працівником. Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2016 року позивачем на імя в.о. генерального директора керівника технічних програм Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] була написана та подана заява про звільнення із займаної посади 16.12.2016 року за угодою сторін. Як встановлено судом і не спростовується позивачем, будь-якої іншої заяви про звільнення з інших підстав ніж згідно із п. 1 ст. 36 КЗпП України і безпосередньо з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивачем не подавалися, а також позивач не зверталася до роботодавця із заявами про порушення його прав, умов колективного чи трудового договору, законодавства про працю та припинення таких порушень. Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для застосування ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за весь час затримання виплат. Як встановлено судом, між адміністрацією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та радою профспілок Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» був підписаний та укладений [PERSON] договір на 2010-2012 роки, зареєстрований УПСЗН Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації за № 224-10 від 21.09.2010 (із змінами та доповненнями). [PERSON] договором (із змінами та доповненнями) позивач був ознайомлений під особистий підпис 11.01.2016 року. Так, пунктом 7.1 [PERSON] договору (із змінами та доповненнями) передбачено, що один раз на рік при наданні\~щорічної відпустки\~або її\~частини виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення за заявою у розмірі до середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують щорічній відпустці або її частині, але не менше посадового окладу (тарифної ставки, місячного фонду заробітної плати (відповідно до штатного розпису) працівника, для якого застосовується відрядна форма оплати праці)». Проте, як встановлено судом та не спростовується [PERSON], позивач не звертався до відповідача з відповідною заявою, а тому, враховуючи положення [PERSON] договору, підстав для виплати відповідачем матеріальної допомоги на оздоровлення, при наданні щорічних відпусток позивачу, у Центру ДЗК не було. Також судом встановлено та не спростовано [PERSON], що 15 грудня 2016 року під час оформлення останнім Обхідного листа, у відповідності із вимогами п. 28 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центру ДЗК, зясувалась відсутність ноутбук Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA), інвентарний номер 119236, який він отримав у користування згідно із Актом №ЗК-0000054 передавання від 28.03.2016 року. Відповідачем на підставі наказу від 15.12.2016 року № 392 було проведено службове розслідування та за його результатами складений Акт службового розслідування від 16.12.2016 року, а також з метою встановлення ринкової вартості втраченого майна, проведена незалежна оцінка ноутбуку Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA) у незалежного субєкта оціночної діяльності. У ході службового розслідування був встановлений факт самовільного винесення позивачем матеріальних цінностей підприємства, а саме ноутбуку Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA) і порушення ним Пропускного режиму в приміщеннях Центру ДЗК, затвердженого наказом від 23.11.2015 року № 337, з яким позивач був ознайомлений. 15.12.2016 року об 15 год. 50 хв. [PERSON] особисто отримав від начальника сектору внутрішнього аудиту [PERSON] службову записку від 15.12.2016 № Вн-1547 щодо надання пояснень з питань нестачі матеріальних цінностей. Позивачу був надано час для надання відповідних пояснень щодо причин відсутності матеріальних цінностей, але жодних пояснень від нього не надійшло. Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно із ст. 136 КЗпПУ покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Судом встановлено, що позивач своїми винними протиправними діями наніс пряму дійсну шкоду Центру ДЗК, а тому

Outcome: approved