Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування від 07.05.1984 року №13, визнання недійсним договору дарування від 26.06.2001 року №1-365, визнання права власності на ? частину будинковолодіння. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 07.05.1984 р. між відповідачами [PERSON], яка є його тіткою та [PERSON], яка є його колишньою дружиною було укладено договір дарування будинку [ADDRESS]. Попередньо між ним, позивачем та [PERSON] було домовлено,що він здійснює будівництво даного будинку за власні кошти та власними зусиллями, після введення даного будинку в експлуатацію [PERSON] зобов'язувалась переоформити право власності на його сім'ю. Оскільки відповідачка [PERSON] зробила переуступку земельної ділянки, на якій позивач разом з дружиною побудував спірний будинок, то позивач з дружиною заплатив за це їй гроші, однак в той час вони не могли належним чином оформити таку угоду, оскільки переуступка земельної ділянки не допускалась. Тому одержавши гроші відповідачка [PERSON] оформила договір дарування №13 від 13.05.1984р., однак тільки на відповідачку [PERSON] Тим самим позивача [PERSON] було позбавлено права на його половину. Вважає, що переоформивши право власності на спірне будинковолодіння шляхом укладення договору дарування його тітка [PERSON] та колишня дружина [PERSON] позбавили його права спільної сумісної власності на дане будинковолодіння. За допомогою такого обману колишня дружина позивача стала єдиним власником даного будинковолодіння. Вважає, що договір дарування №13 від 13.05.1984р. укладений внаслідок обману. Оскільки даний будинок був побудований подружжям під час перебування у шлюбі і було здійснення ряд покращень будинковолодіння, тому є їх спільною сумісною власністю. 26.06.2001р. згідно договору дарування відповідачка [PERSON] подарувала будинок їхньому синові, відповідачу [PERSON], позивачем того ж дня була написана заява про надання згоди на дарування. Однак, перед укладенням даного договору, позивач домовився зі своєю колишньою дружиною проте, що він свою частку будинку передасть у власність сину тільки після своєї смерті, а з умовами договору дарування він не був ознайомлений і нотаріус не повідомляла його про наслідки укладення даного договору. У січні 2008р. позивач дізнався у сільській раді с Драгомирчани Тисменицького району про те, що власником будинку є відповідач [PERSON], тому про порушення свого права він дізнався саме тоді, а отже не пропустив строку позовної давності. Вважає, що договір дарування №1-365 від 26.01.2001р. було укладено на той момент коли позивач перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керуватись ними, так як хворів після травматичною ангіодистонією з частими вегето-судинними кризами по симпато-адреналовому типу, астено-цефалгічним синдромом, а тому договір дарування просить визнати недійсним. Та визнати за ним право власності на ? частину спірного будинковолодіння. 18 червня 2009 року [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні, вселення у будинок, стягнення моральної шкоди у сумі 5000 грн. та судових витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що будинок [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 26.06.2001р. Його батько [PERSON] надав письмову згоду в присутності нотаріуса на укладення вищевказаного договору. У листопаді 2007р. батько безпричинного вигнав його разом з дружиною з будинку і вони змушені були шукати собі інше житло. Дані дії [PERSON] породжують у ньому відчуття беззахисності, він відчуває моральне страждання від того, що немає реальної можливості відновити себе у праві користуванні будинком. Просив зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS], вселити його [PERSON] у будинок на відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 5000 грн. та судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Драгомирчанська сільська рада у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлений [PERSON] позов не визнала, вважає заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідач [PERSON] у судове заідіння не з'явився, у поданому зустрічному позові просив його позовні вимоги задоволити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити з таких підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1ст .57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 07.05.1984року відповідачка [PERSON] подарувала житловий будинок, що в [ADDRESS] відповідачці [PERSON] про що свідчить договір дарування, посвідчений секретарем Старолисецького виконкому сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області. На підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради від 09.11.1988 року [PERSON] 26.06.2001 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на зазначене будинковолодіння. Проте фактично дане будинковолодіння було власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Вході розгляду даної справи [PERSON] та її представник визнали факт, що фактично будівництво спірного будинковолодіння здійснювалось нею та [PERSON] під час перебування в шлюбі. Під час розгляду даної справи у судовому засіданні було проведено прослуховування звукозапису розгляду даної справи у Апеляційному суді Івано-Франківської області. Прослухавши звукозапис на диску RED 80 M-79956 80 за 08 .10.2009р., встановлено, що представник відповідачки [PERSON]- її чоловік [PERSON] при наданні пояснень з приводу будівництва та дарування спірного будинковолодіння підтвердив той, факт що спірне будинковолодіння було побудоване подружжям [PERSON] та [PERSON] і всі витрати по будівництву були понесені ними, також він підтвердив той, факт що договір дарування №13 від 07.05.1984р. укладений між його дружиною [PERSON] та [PERSON] був формальним, так як на той час [PERSON] зробити фактично переуступку земельної ділянки немогла, і не могли в той час належним чином оформити таку угоду, оскільки переуступка земельної ділянки не допускалася. Тому [PERSON] оформила договір дарування №13 від 07.05.1984р.. Статтею ч.1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Встановлено, що спірне будинковолодіння побудоване [PERSON]у шлюбі з [PERSON], а тому воно було об'єктом їх спільної сумісної власності. Під час укладення договору дарування №13 від 1984р. між [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] не був присутнім, а тому не міг знати про наслідки укладення вищевказаної угоди. Відповідності до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Згідно з ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» у випадку, коли будівництво велось подружжям під час перебування в шлюбі або за рахунок їх спільної праці, житловий будинок вважається їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Оформивши право власності на спірне будинковолодіння шляхом укладення договору дарування [PERSON] та [PERSON] позбавила [PERSON] права спільної сумісної власності на дане будинковолодіння. За допомогою такого обману [PERSON] стала єдиним власником даного будинковолодіння . За таких обставин, суд вважає, що право позивача на спільну сумісну власність порушено. Статтею 57 ЦК УРСР ( в редакції 1963р.) передбачено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на край невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації . Встановлено, що 26.06.2001 р. відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування будинку [ADDRESS] зареєстрований в реєстрі №1-365 посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького району нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] У відповідності до вищевказаного договору спірне майно перейшло у власність їхньому синові -[PERSON]. Позивач [PERSON] у позовній заяві вказує, що 26.06.2001р. ним власноручно була написана заява, що він дав згоду [PERSON] подарувати їхньому синові [PERSON] будинок [ADDRESS], однак він вважав що дає згоду на заповіт. На той момент [PERSON] страждав психічним розладом-органічним тривожним розладом. Ухвалою Тисменицького районного суду від 04.11.2010 р. було призначено амбулаторну судово - психіатричну експертизу. Висновком амбулаторно судово-психіатричної експертизи від 22.11.2010року встановлено, що підекспертний [PERSON] страждав психічним розладом-органічним тривожним розладом і що зазначене захворювання суттєво вплинуло на здатність під експертного [PERSON] усвідомлювати свої дії та керуватись ними на час укладення договору дарування будинку [ADDRESS] від 26.06.2001р.та на час написання заяви [PERSON] від 26.06.2001р. Вході розгляду даної справи викликано спеціаліста судового експерта 4-го кваліфікаційного класу Михайлів Н.П., для надання роз'яснень з приводу захворювання позивача [PERSON] Спеціаліст Михайлів Н.П. роз'яснила, що [PERSON] на час укладення договору дарування 26.06.2001р. перебував в хворобливому стані (тривожний розлад органічного генезису з параноїчними включеннями), що не позбавляв, але суттєво впливав на його здатність усвідомлювати свої дії та віддавати їм звіт. Статтею 55 ЦК УРСР передбачено, що угода укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій,або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина . Ухвалою Тисменицького районного суду від 23.05.2011Р. призначено судово будівельно-технічну експертизу. Висновком судово будівельно-технічну експертизи від 01.11.2011р. передбачено, що розподіл житлового будинку та господарських споруд, які знаходяться по [ADDRESS] по ? частині між його співвласниками, відповідно до належних їм часток у сіввідношенні ? і ? частини провести можливо. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про вирішення судом питання про застосування строку позовної давності щодо спірних правовідносин. Відповідно до ст. 257-258 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, враховуючи вимоги ч.5 ст.261 ЦКУкраїни, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у позивача не пропущено, так як вбачається із матеріалів справи позивач-[PERSON] про порушене своє право довідався 20 червня 2008р., коли були отримані належним чином завірені копії документів по договору дарування спірного будинковолодіння у приватного нотаріуса Тисменицького районного округу Івано-Франківської області [PERSON] Щодо договору дарування від 26.06.2001р. зареєстрований в реєстрі за №1-365 посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького району нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON], то 25.12.2007р. [PERSON] було направлено виконкомом Драгормирчанської сільської ради відповідь на його звернення за № 74/2-32 (115 с), де вказано, що спірне будинковолодіння згідно договору даруванням від 26.06.2001р. належить [PERSON]. Тому, враховуючи вимоги ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права , або про особу, яка його порушила. Про те, що право власності на спірний будинок порушене, [PERSON] довідався в січні 2008р. - на сесії сільської ради с. Драгомирчани, при вирішенні питання приватизації земельної ділянки спірного будинку, що було підтверджено і поясненнями, що надавались сільським головою Сидором Я.Ф. Що ж стосується вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкодта вселення, стягнення моральної шкоди, то суд приходить до висновку про його необґрунтованість з таких підстав. Свідчення які надавались [PERSON] не співпадають зі свідченнями які надавались свідком [PERSON] [PERSON], спочатку надаючи пояснення в судовому засідання стверджував, що батько вигнав його з дружиною з будинку пригрожуючи зброєю, а потім у змісті зустрічного позову [PERSON] вказує, що батько просто викинув їх речі коли вони були на роботі. Свідок [PERSON], стверджувала, що чула через вікно, квартирку сварку, однак вона не бачила чи виганяв [PERSON] свого сина. Судом взято до уваги і той факт, що згідно з даних по господарських книгах Драгомирчанської сільської ради, [PERSON] виписався з [ADDRESS] у лютому 2001року за власною заявою. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000грн, дана позовна вимога до задоволення не підлягає, бо [PERSON] не подано доказів та не доведено спричинення моральної шкоди. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини право позивача за зустрічним позовом на вищевказане спірне будинковолодіння жодним чином не порушено. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 22, 23 КЗпШС Української РСР, ст.ст. 55, 57, 243, 224-227 ЦК Української РСР, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність»,ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного Кодексу України та

Outcome: dismissed