Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Немирівського районного суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказавши в позові, що на праві приватної власності, йому належить житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.50.1993 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Стрільчинецької сільської ради народних депутатів Немирівського району Вінницької області, [PERSON] , реєстраційним посвідченням від 22.12.1993 року. В належному йому житловому будинку зареєстрована його донька [PERSON] , яка вже 2 роки проживає у власному в [ADDRESS] , але добровільно знятись із реєстраційного обліку в його будинку не бажає. З метою досудового врегулювання спору він звернувся до виконавчого комітету Немирівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , однак йому було відмовлено, про що свідчить відмітка в заяві про зняття з реєстраційного обліку від 27.03.2019 року. Відмову обґрунтовано тим, що він не надав необхідних документів, що засвідчують те що він законний представник [PERSON] . Оскільки відповідачка не має ніяких прав до його частини житлового будинку, ні як власниця, ні як квартиронаймач, а тому добровільно обравши інше місце постійного проживання відповідачка втратила право користування належним йому житловим будинком. У вз`язку з реєстрацією відповідачки в його житловому будинку він має ряд незручностей та додаткових фінансових витрат по утриманню житлового будинку, а саме: не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, що змушує його нести додаткові витрати та вільно розряджатися належною йому частиною житлового будинку. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право на користування належному [PERSON] на праві приватної власності житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] , з 2017 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Примакова В.В., яка діє на підставі ордеру та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Кіцула В.І., який діє на підставі угоди та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнають та просять в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження, що він являється власником житлового будинку. Відповідачку та її дочку позивач вигнав з будинку, не пускає їх та поміняв замки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки позивач [PERSON] це її чоловік і житловий будинок належить їм обом, оскільки на місці старого будинку вони спільно побудували новий, тому позивач не може сам розпоряджатись даним будинком і вона не заперечує, щоб дочка була прописана в даному будинку, так як в дочки нема де жити, а чоловік поміняв замки та не пускає її та дочку в будинок. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, їх представників та третю особу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Правовідносини сторін ґрунтуються на вимогах ст. 41 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1993 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Стрільчинецької сільської ради народних депутатів Немирівського району Вінницької області, [PERSON] , реєстраційним посвідченням від 22.12.1993 року, належить житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 10 ). Згідно копії реєстраційного посвідчення Тульчинського бюро технічної інвентаризації, житловий будинок в [ADDRESS] в цілому зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Стрільчинецькою сільською радою народних депутатів від 05.05.1993 року р.№ 16, за реєстровим № 246 від 22 грудня 1993 року ( а. с. 9 ). Однак на місці вищевказаного будинку, який був розвалений, побудований новий житловий будинок за тією ж адресою: Даний будинок придбаний за час шлюбу із [PERSON] , який зареєстровано 25.01.1981 року у Дзвониській сільській раді Тиврівського району, що підтверджується копією свідоцтв про укладення шлюбу серія [NUMBER] ( а. с. 19 ). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі, окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інакше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено правий висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Враховуючи, що позивач [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1981 року, житловий будинок згідно договору купівлі-продажу придбаний [PERSON] за час шлюбу, тому належав їм на праві спільної сумісної власності, який в подальшому вже тривалий час назад був розвалений, на його місці ними побудований інший житловий будинок із цією самою поштовою адресою, який незареєстрований ні на кого, тому позивач не є єдиним власником житлового будинку, а тому не має права ставити питання про факт втрати права користування житловим будинком іншою особою, оскільки належних доказів, що саме він власник майна не надав, відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] , як співвласники майна в судовому засіданні заперечують проти задоволення позовних вимог, крім того, [PERSON] не по своїй волі переїхала проживати з бать кого будинку з с. Стрільчинці Немирівського району [ADDRESS] району, де зараз проживає, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, слід відмовити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved