Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що 12.01.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої Відповідач позичив у Позивача грошові кошти в розмірі 8 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 30.04.2020та оскільки Відповідачем боргові зобов`язання у вказані строки не виконані, борг не повернутий. На неодноразові звернення Позивача до [PERSON] з вимогою повернути кошти, останній взяті на себе боргові зобов`язання не виконує та уникає зустрічей з Позивачем. З огляду на наведене, Позивач з метою захисту своїх порушених майнових прав вимушений звернутись з даним позовом до суду. Зважаючи, що на час звернення до суду з даним позовом - 15.01.2021 року- еквівалент суми бору в гривнях становить 224 480,00 грн. (згідно інформації із офіційного веб-сайту Національного банку України станом на 15.01.2021 рік офіційний курс гривні до долара США становить 28.06 грн. за 1 дол. США) Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) основну суму боргу в розмірі 224 480,00 грн., 3% річних в розмірі 7 714,15 грн., індекс інфляції в розмірі - 4 784,76 грн. та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження по справі, визначено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та 04 березня 2021 року надіслав до суду Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Відповідач наголосив, що дана позовна заява є зловживанням правом [PERSON] , оскільки останній, намагається підмінити договірні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі Договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення №2019/1 від 24.04.2019 року (договір підряду) на правовідносини,що виникли за договором позики викладаючи наступні обставини. В 2018 році Позивач звернувся до Відповідача з проханням розробити Програмний продукт для підприємства на якому він працює. Умовою підписання договору було: договір укладається від імені фізичної особи - [PERSON] , кошти сплачуються готівкою, отже 01 грудня 2018 року був підписаний Договір з надання послуг з розробки програмного забезпечення №2018/3 між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого роботи Відповідачем мали бути виконані до 30 квітня 2019 року. Відповідно до п.5.3. Договору №2018/3 передбачена поетапна оплата робіт. Відповідно до п.1.2. Договору №2018/3, умови, робоча назва проекту, вимоги до програмного Продукта, технічні умови погоджуються сторонами у Технічному завданні, який є обов`язковим для Сторін та є невід`ємною частиною цього Договору. Проте, сталося так, що [PERSON] не затвердив жодного Технічного завдання. Станом на квітень 2019 року Відповідачу було сплачено 13 500 дол. США за Договором №2018/3. (кошти отримані Відповідачем під розписки про отримання коштів). Виконані Відповідачем роботи [PERSON] не приймаються без складання відповідних актів та постійно ставиться вимога про додаткові роботи. Оплата коштів весь час затримується. В кінці квітня 2019 року [PERSON] пропонує укласти новий договір, сплатити частину коштів наперед аби закінчити роботи зі створення Програмного Продукту, в результаті сторони підписують Договір з надання послуг з розробки програмного забезпечення №2019/1 від 24.04.2019 року. Отже, суттєвою різницею між договорами в тому, що Договір №2019/1 містить п.5.3., де Відповідачу - [PERSON] передбачена передоплата в розмірі 33 500 доларів США протягом 10 днів з моменту підписання Договору та Технічного завдання. Відповідач зазначив, що фактично робота виконувалась наступним шляхом: Позивач - [PERSON] весь час вносить корективи у вже виконані роботи, Акти та Технічне завдання не підписує, при цьому, [PERSON] розцінює це як обов`язок Відповідача переробити неякісно виконані роботи (п.п.4.2,4.4 Договору), але Відповідач розцінює такі дії як додаткові послуги/роботи та вимагав здійснити додаткову оплату відповідно п. 4.5. Договору №2019/1 Весь цей період - до квітня 2020 року, Відповідач та його субпідрядники - ФОП [PERSON] (відмовився у зв`язку з затримкою оплат), згодом [PERSON] виконували роботу над Програмним Продуктом яку неможливо завершити через відсутність затвердженого Технічного Завдання та внесення постійних правок - додаткових робіт, що неоплачувались. При цьому, не підписання Технічного завдання надало можливість [PERSON] не сплачувати передоплату визначену п.5.3. Договору №2019/1 та сплачувати кошти коли він визнає за потрібне Разом з тим, не виплата коштів [PERSON] , робить Відповідача порушником за договорами з його контрагентами - IT-інженерам, які працювали на підставі підписаних між ними договорами та виконували роботи для створення Програмного Забезпечення [PERSON] 22 січня 2020 року, [PERSON] , умовою виплати Відповідачу 8 000 дол. США, поставив вимогу написати боргову розписку та виконати всі роботи до кінця квітня 2020 року.Оскільки ці кошти призначались на оплату виконаної роботи субпідрядником Відповідача - [PERSON] , а з боку Позивача застосовувався тиск та шантаж, Відповідач вимушений був 22 січня 2020 року написати боргову розписку про, начебто отримані в борг 8 000 доларів США. В березні 2020 року Відповідач вимушений був зупинити виконання робіт з підстав їх не оплати [PERSON] : 1) Відповідач не отримав всі передбачені п.5.3. Договору №2019/1 кошти, 2) Відповідач не отримав кошти за постійне виконання додаткових робіт. Крім того, з метою виконання робіт за Договором №2019/1, Відповідач вимушений був сплатити кошти своїм субпідрядникам [PERSON] з власних коштів, в розмірі 11 000 дол. США, які повернуті останньому Позивачем не були. В жовтні 2020 року [PERSON] надіслав на адресу Відповідача Повідомлення про розірвання Договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення за Договором №2019/1 від 24.04.2019 року та повернення 50% від суми передоплати (33 500 дол. США). 30 листопада 2020 року, Відповідачем направлено поштою та, на прохання [PERSON] електронною поштою Відповідь на Повідомлення про розірвання Договору №2019/1, Звіт про хід та результати виконаних робі, а також акти приймання - передачі. Відповідач наголосив, що жодних коштів у борг він від [PERSON] не брав, вказані кошти в розмірі 8000 дол. США, дійсно, мною були отримані в рахунок виконання робіт за Договором №2019/1 від 24.04.2019 року, тобто, розписка від 22.01.2020 року - це документ, який підтверджує фактотримання [PERSON] коштів від [PERSON] , але, підстава передачі ціх коштів [PERSON] - це Договір з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2019/1 від 24.04.2019 року, а відтак це не є боргом, а є оплатою за виконані роботи. За весь період дії Договорів №2018/3 та № 2019/1 [PERSON] не підписав жодного акта приймання-передачі. Всі розписки про отримані кошти перебувають на руках у [PERSON] , чому, останній вказував, що він їх знищив. Щодо вимоги по сплаті 3% річних та індексу інфляції, Відповідач зазначив, що борги в іноземній валюті не індексуються на підставі статті 625 ЦК України. 11 березня 2021 року до суду надійшла Відповідь на Відповідь на відзив на позовну заяву, в якому Позивач не заперечив факт існування договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення №2019/1 від 24.04.2019 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем. Позивач заперечує будь-яке відношення складеної Відповідачем розписки до Договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2019/1 від 24.04.2019 року, оскільки Розписка від 21.02.2021 року була складена саме фізичною особою [PERSON] , відповідно до якої останній отримав в борг грошові кошти та зобов`язується їх повернути у встановлений строк, а саме 30.04.2020 року. Будь-яких посилань на Договір про надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2019/1 від 24.04.2019 року або згадок про нього текст розписки не містить, натомість текст розписки свідчить про отримання грошових коштів саме в борг та зобов`язання їх повернути. Крім того грошові кошти [PERSON] отримав в борг як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання, адже правовідносини за Договором щодо розробки програмного забезпечення, про який зазначає Відповідач, регулюються господарськими нормами, що стосуються виконання робіт або надання послуг, а сам [PERSON] зазначається як Виконавець. В самій розписці жодних згадок про це немає, проте вказується, що грошові кошти отримані в борг саме фізичною особою. Сторона позивача протягом розгляду справи позовні вимоги підтримали в повному обсязі в судовому засіданні просили позов задовольнити. Сторона відповідача заперечила проти задоволення позовної заяви в повному обсязі. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який підтвердив наявність домовленості між Позивачем та Відповідачем по Договору №2018/3 таДоговору № 2019/1про виконання робіт, де він був контрагентом. Також зазначив, що йому відомо про наявність розписки, яка під тиском Позивача була надана Відповідачем про нібито отриманих 8 000 дол. США у борг, але ці кошти були отримані Відповідачем з метою оплати за виконанні роботи свідку - [PERSON] . Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 22.01.2020 року [PERSON] було написано розписку про отримання в борг грошових коштів в розмірі 8 000 дол. США до 30.04.2020 року. З копії Договорів з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2018/3 від 01.12.2018 року та № 2019/1 від 24.04.2019 року встановлено, що [PERSON] є «Замовник» та [PERSON] «Виконавець» уклали договір з надання послуг з розробки програмного забезпечення. Згідно копії Повідомлення про розірвання договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2019/1 від 24.04.2019 року та повернення 50% від суми передоплати від 27.10.2020 року встановлено, що Позивач - [PERSON] повідомив Відповідача - [PERSON] про розірвання вищезазначеного договору та вимагає сплатити йому протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної письмової вимоги 50% від суми передоплати, що становить 474 695,00 грн. та еквівалентно 16 750,00 дол. США. Згідно копії Відповіді на Повідомлення про розірвання Договору № 2019/1 від 24.04.2019 року Відповідачем - [PERSON] було зазначено, що станом на 20.03.2020 року Позивач відмовився від щомісячної оплати субпідрядникам та від прийому виконаної роботи, внаслідок чого роботи були припинені. Також Відповідач зазначив, що за власні кошти 24.04.2020 року сплатив субпідрядникам 7 000 доларів США. Не заперечив щодо обставини про розірвання Договору, проте з 27 жовтня 2020 року. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13. Суд дійшов до висновку про те, що Позивачем не доведено належними доказами отримання фізичною особою [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за розпискою у власність останнього, вбачається наявність правовідносин щодо здійснення послуг з розробки програмного забезпечення, а тому правовідносини що склалися між сторонами не регулюються ст.ст. 1046-1051 ЦК України. При цьому, суд при вирішенні спору у справі дійшов висновку про недоведеність належними доказами факту отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у позику та відсутність для застосування до цих правовідносин ст. ст. 1046-1051 ЦК України, на які посилався позивач як на правову підставу своїх вимог. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed