Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 1500 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 11.08.2020 41401,05 грн як основний борг згідно розписки від 04.05.2019, та 35,26 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 11.08.2020 973,20 грн - 3% річних від простроченої суми боргу згідно розписки від 04.05.2019, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 04.05.2019 він позичив відповідачу [PERSON] 1500 доларів США, що підтверджується власноручно написаною нею розпискою від 04.05.2019, оригінал якої знаходиться у позивача. Тобто 04.05.2019 фактично між ними було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 1500 доларів США. Відповідно до цієї розписки відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути взяті в борг кошти до 30.10.2019, однак станом на 11.08.2020 (день подачі позову) цей борг вона так і не повернула. Позивач в період з 31.10.2019 і по 11.08.2020 неодноразово усно звертався до відповідача в телефонному режимі з проханням та вимогою в добровільному (позасудовому) порядку повернути борг в сумі 1500 доларів США згідно розписки від 04.05.2019, проте такі вимоги були проігноровані. Крім цього, 27.07.2020 позивач надіслав поштою відповідачу [PERSON] на всі відомі позивачу її адреси місця проживання письмові Вимоги-претензії (які відповідач отримала 30.07.2020) з вимогою повернути борг, проте станом на 11.08.2020 борг відповідач не повернула, а тому позивач звертається з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Крім цього, позивач вважає, що з урахуванням ст.625 ЦК України з відповідача слід стягнути 3% річних простроченої суми (1500 доларів США), за період з 31.10.2019 по 11.08.2020, що становить 35,26 доларів США. Вказана цивільна справа передана ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року за підсудністю до Бориславського міського суду Львівської області 09 жовтня 2020 року. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області Слиша А.Т. від 22.10.2020 вказану цивільну справу прийнято до провадження, визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, його представник адвокат Романський С.І. у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~прибула,\~була належно\~повідомлена про\~дату,\~час і\~місцесудового засідання; копію позовної заяви з додатками відповідач отримала, що стверджується\~відповідними зворотними\~поштовими повідомленнями. Причин своєї неявки відповідач не повідомила, правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву не скористалася. За змістом ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті. Якщо\~учасник справи\~або його\~представник були\~належним чином\~повідомлені про\~судове засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки\~в судове\~засідання учасника\~справи (його\~представника)\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин неявки (п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України). Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Матеріали справи містять розписку, написану власноручно 04 травня 2019 року [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ), якою вона підтверджує, що взяла у [PERSON] в борг 1500 доларів США та зобов?язується повернути до 30.10.2019 (а.с.8). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.1, ч.3 ст.1049 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Крім цього, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.525 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, досліджуючи копію боргової розписки від 04 травня 2019 року, оригінал якої є в позивача, написаної власноручно відповідачем [PERSON] та засвідченої її підписом, суд дійшов висновку, що вона містить усі необхідні та достатні ознаки договору позики, за умовами якого, зокрема, позикодавець - позивач [PERSON] 04 травня 2019 року передав позичальнику- відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 1500 доларів США. Отримані кошти відповідач зобов`язалася повернути до 30 жовтня 2019 року (а.с.8). При цьому суд враховує встановлену статтею 204\~ЦК України презумпцію правомірності правочину. Суд установив, що відповідач, отримавши вказані кошти, свої зобов`язання за договором позики не виконала та суму боргу у встановлений строк не повернула позикодавцеві [PERSON] . Суд дійшов до висновку, що неналежним виконанням умов договору позики з боку відповідача (неповернення грошових коштів) були порушені права позивача, внаслідок чого його права підлягають захисту з передбачених ст. 1046 ЦК України підстав, шляхом стягнення зазначеної в письмовій розписці суми - 1500 доларів США. Відповідач на пропозицію суду відзив на позовну заяву не надав, окрім цього не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. Щодо визначення позивачем еквіваленту боргу в гривнях станом на 11.08.2020 (дата подачі позову до суду) - суд зазначає наступне. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у\~зобов`язанні\~визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений\~договором\~або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України в справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду в справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання в національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, «можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи, що за умовами розписки від 04 травня 2019 року між сторонами фактично в позику були передані грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, та беручи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання в національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг в іноземній валюті - доларах США. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму основного боргу 1500 доларів США згідно з розпискою від 04 травня 2019 року. Щодо позовної вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми боргу згідно розписки від 04.05.2019 суд зазначає наступне. Зі змісту позовної заяви та доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики, нараховані в розмірі 3% за місяць та за період з 31.10.2019 по 11.08.2020 (дата звернення з позовом до суду), що становить 35,26 доларів США. За умови невиконання позичальником свого зобов`язання з повернення отриманих коштів, він несе тягар наслідків, передбачених ст. 1050 ЦК України, у якій зазначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 625 цього Кодексу: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторів. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями. З огляду на те, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, у встановлений сторонами у договорі строк до 30 жовтня 2019 року не повернула позивачеві грошові кошти, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд вважає правильним представлений позивачем розрахунок заборгованості за період з 31.10.2019 до часу звернення з позовом до суду в розмірі 35,26 доларів США -трьох відсотків річних (1500\~доларів США\~(прострочена\~основна сума\~боргу)\~х 286\~(кількість\~днів прострочення\~за період\~з 31.10.2019\~по 11.08.2020)\~х 3\~%\~:\~100:365\~(днів\~у році). Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. При зверненні до суду із вказаним позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved