Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь загальну суму заборгованості в розмірі 42395 доларів США 58 центів, яка складається з основної заборгованості за розпискою від 01 вересня 2008 року в розмірі 30000 доларів США,відсотків за позикою в розмірі 2650 доларів США, три відсотка річних за період з 01 квітня 2009 року по 25 березня 2019 року, нарахованих на основну суму заборгованості, в розмірі 8985 доларів США 21 цент, три відсотка річних за період з 01 вересня 2009 року по 25 березня 2019 року, нарахованих на відсотки за позикою, в розмірі 760 доларів СЩА 37 центів. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 01 вересня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] у борг 30000 доларів США, а той зобов`язався повернути суму боргу не пізніше 01 квітня 2009 року та сплачувати відсотки в розмірі 10 відсотків на рік. 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. За період з 2012 року по 2017 року відповідач [PERSON] повернув позивачу 350 доларів США у якості часткового повернення відсотків, а іншу частину позики не повернув. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року провадження у цивільній справі відкрито, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] посилається на те, що 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] у борг 30000 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути суму боргу не пізніше 01 квітня 2009 року та сплатити відсотки у розмірі 10 відсотків на рік від суми позики. Договір позики позивач і відповідач [PERSON] оформили розпискою. На цій розписці він, [PERSON] , прийняв на себе зобов`язання поручителя у разі несвоєчасного виконання [PERSON] грошового зобов`язання по поверненню коштів та відсотків. Відповідач [PERSON] вважав, що кредитор пропустив строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме трирічний строк із дня настання права вимоги. Зі змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) вбачається, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Розпискою від 01 вересня 2008 року встановлений строк повернення позики - 01 квітня 2009 року, а відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України кінцевим строком звернення позивача з позовом до поручителя є 01 жовтня 2009 року. Надані позивачем у якості доказів розписки від 12 березня 2012 року, 02 лютого 2015 року та 01 грудня 2017 року про часткове повернення відповідачем [PERSON] боргу не є належним доказом часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань, оскільки не містять підпису [PERSON] про передачу коштів, написані власноручно позикодавцем, навіть без вказівки свідків, які б могли підтвердити факт передачі коштів. Доводи позивача щодо вчинення відповідачем [PERSON] дій по поверненню коштів, які свідчать про визнання ним боргу і про переривання строків позовної давності, безпідставні, оскільки жодних доказів на підтвердження цього суду не надано. На думку [PERSON] позивачем сфальсифіковані вказані розписки задля поновлення пропущеного строку позовної давності. Кінцевий строк повернення [PERSON] грошових коштів - 12 квітня 2009 року, що підтверджується розпискою, а з позовом позивач звернувся до суду в квітні 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності. Також [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки розписки про повернення позивачу коштів він не писав, кошти за цими розписками позивачу не повертав, у вказаний в розписках час, а саме, з 21 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року, перебував у с. Велика Рогозянка , Золочівського району, Харківської області на похороні батька. Позивач [PERSON] надав суду відповідь на відзив [PERSON] , в якій просив виключити розписки [PERSON] від 12 березня 2012 року, 02 травня 2015 року та 28 грудня 2017 року з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів, оскільки у позивача відсутні оригінали цих розписок. Також позивач звернувся до суду з клопотанням про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування поважності причин позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу обіцяв повернути борг і сума у 30000 доларів США для нього є дуже значною. Також позивач надав відповідь на відзив [PERSON] , в якій просив виключити розписки [PERSON] від 12 березня 2012 року, 02 травня 2015 року та 28 грудня 2017 року з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів, оскільки у нього відсутні оригінали цих розписок. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт і заборонено відчуження транспортного засобу «HYUNDAI ACCENT», державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску, який зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 23 липня 2019 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і додатково пояснив, що поважними причинами пропуску [PERSON] строку позовної давності є прохання відповідача [PERSON] почекати з поверненням боргу, часткове повернення [PERSON] боргу та юридична необізнаність позивача з цього питання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гончарова З.П. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що відповідач [PERSON] дійсно у 2008 році отримав від позивача позику з кінцевим терміном повернення коштів - 01 квітня 2009 року, про що склав розписку. У передбачений у розписці строк [PERSON] повністю виконав свої зобов`язання перед позивачем, повернув йому усю суму боргу та сплатив передбачені сторонами відсотки за користування грошовими коштами. Після отримання грошей [PERSON] боргову розписку [PERSON] не повернув, посилаючись на те, що її при ньому не має, але склав іншу розписку - про отримання від [PERSON] усієї суми грошових коштів. Останню розписку [PERSON] зберігав протягом тривалого часу, але потім, по закінченню усіх розумних строків можливого пред`явлення йому претензій з цього приводу, знищив. Після повернення боргу у 2009 році і до 2019 року ніяких грошових коштів він позивачу не передавав і ніяких розписок про це не писав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання рекомендованого листа суду з судовою повісткою, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідків [PERSON] і [PERSON] , вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] у борг 30000 доларів США, а [PERSON] , зобов`язався повернути суму боргу не пізніше 01 квітня 2009 року та сплатити відсотки за користування грошовими коштами з розрахунку 10 відсотків від суми боргу за рік. В підтвердження укладання договору та отримання від позивача грошових коштів відповідач [PERSON] склав розписку, яку передав позивачу [PERSON] . На цій розписці відповідачем [PERSON] було вчинено напис, відповідно якого, в разі несвоєчасного виконання [PERSON] зобов`язання по поверненню суми боргу та відсотків, він зобов`язується бути поручителем за виконання [PERSON] вказаних зобов`язань. Зазначені обставини підтверджені копією розписки (а.с. 13) і визнані сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При укладанні сторонами 01 вересня 2008 року договору позики, ними був встановлений строк виконання позичальником зобов`язань і повернення грошових коштів, а саме, 01 квітня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зв`язку з неповерненням відповідачем [PERSON] суми боргу 01 квітня 2009 року, перебіг строку позовної давності за спірним зобов`язанням почався 02 квітня 2009 року і за договором поруки закінчився 01 жовтня 2009 року, у зв`язку з чим зобов`язання відповідача [PERSON] припинило свою дію, а за основним зобов`язанням відповідача [PERSON] - закінчився 01 квітня 2012 року. Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження переривання перебігу строків позовної давності за вищевказаним договором. Покази свідків [PERSON] і [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] звертався до позивача з проханням продовжити строк повернення боргу, не можуть бути прийняті судом у якості належних доказів досягнення сторонами домовленості про продовження цього строку, оскільки це є можливим лише шляхом укладання письмової угоди, якої суду позивачем надано не було. Наведені позивачем причини пропуску ним строку позовної давності за основним зобов`язанням, а саме: обіцянки відповідача [PERSON] повернути борг і прохання почекати з його поверненням, часткове повернення [PERSON] боргу, юридична необізнаність позивача з цього питання та значимість для нього суми боргу, не тільки не доведені позивачем належними та допустимими доказами, але і за своєю суттю не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереробними та істотними труднощами для вчинення процесуальної дії, в даному випадку, для звернення позивача до суду з позовом про стягнення суми боргу, а таких причин позивач суду не повідомив, а тому заявлене позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки судом не встановлено підстав для поновлення позивачу строку позовної давності для звернення до суду з вимогою до відповідачів про стягнення суми боргу, а відповідачі наполягають на його застосуванні, то суд дійшов висновку, що строк позовної давності для звернення позивача до суду про стягнення суми боргу та відсотків на користування грошовими коштами на час звернення позивача з цим позовом до суду сплив, у зв`язку з чим заявлений позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. ст. 12 - 19, 141, 265 - 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 261, 264, 530, 559, 1049 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed