Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що 28.11.2018 року він на підставі Договору дарування став власником квартири [ADDRESS] . В грудні 2018 року він з`ясував, що у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] , хоча будь-яких усних чи письмових домовленостей між ним та [PERSON] стосовно її проживання у його квартирі не існує. Будь-яких особистих речей відповідачки в даній квартирі немає. [PERSON] тільки зареєстрована в даній квартирі, але не проживає в ній. В квартирі проживає лише він [PERSON] , здійснюючи ремонтні роботи. Також вказує, що реєстрація відповідачки [PERSON] у даній квартирі впливає на розмір оплати за житлово-комунальні послуги та перешкоджає йому здійснювати реалізацію прав власника квартири. Оскільки він не має жодних відомостей щодо місця проживання [PERSON] , він не має змоги урегулювати це питання самостійно, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися за захистом своїх законних прав та інтересів до суду так, як такі дії [PERSON] порушують його права, як власника вказаної квартири. А тому, просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Нікітюк А.М. про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки вона не мешкає у вказаній квартирі, а її реєстрація у вказаному житлі порушує його права на розпорядження своїм майном та призводить до сплати комунальних послуг, які також нараховуються і на [PERSON] , як особу зареєстровану у вказаній квартирі. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Нікітюк А.М. просив відмовити в задоволенні позову, пославшись на те, що спірна квартира вибула із власності відповідачки з незалежних від неї обставин, що наразі є предметом розгляду в суді. Також просив врахувати, що відповідачка не мешкає у спірній квартирі, в зв`язку з належністю даної квартири іншій особі позивачу [PERSON] . В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. В судових засіданнях 09.07.2019 року, 21.11.2019 року відповідачка [PERSON] просила відмовити позивачу в задоволенні позову. Також пояснила, що вона дійсно не проживає в квартирі, в зв`язку з тим, що позивач повідомив їй що він є новим власником квартири та пред`явив відповідний договір. В зв`язку з цим вона вимушена була залишити квартиру та не проживає в ній. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , пояснення відповідачки [PERSON] (с/з 09.07.2019 року, 21.11.2019 року) її представника адвоката Нікітюк А.М., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. \~ \~ \~ \~Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст.\~391\~ЦК\~України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування квартири від 28.11.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4287, власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Згідно вказаного договору гр. [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] , прийняв у дар квартиру [ADDRESS] . Тож, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності одноосібно належить позивачу [PERSON] , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.01.2019 року. Як вбачається з інформації відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 21.03.2019 року відповідачка [PERSON] , [INFO] з 04.01.1991 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації у вказаній квартирі не заперечувався і самою відповідачкою. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту переходу права власності на вказану квартиру до позивача, а саме з грудня 2018 року. Її особистих речей в даній квартирі немає, домовленості між нею та позивачем щодо проживання та реєстрації її в квартирі немає. В силу\~ст. 386 ЦК України\~держава забезпечує рівний захист всіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень\~ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 389 ЦК\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача [PERSON] порушуються відповідачкою, оскільки останній не може на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю квартирою [ADDRESS] та несе витрати по сплаті комунальних послуг, які також нараховуються і на [PERSON] , як особу зареєстровану у вказаній квартирі, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, в якій зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)\~про позбавлення\~права користування\~житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , особистих речей у вказаній квартирі не має, підстав для збереження за нею права на проживання у вказаній квартирі судом не встановлено, тому суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . При цьому, суд критично оцінює доводи відповідачки та її представника про не проживання відповідачки у спірній квартирі з незалежних від неї підстав та що її виселення з квартири відбувалося без її згоди, оскільки відповідачка в судовому засіданні погодилася із тим, що після пред`явлення позивачем їй правовстановлюючих документів на квартиру вона залишила квартиру та не проживає в ній. Доводи про примусове виселення її з квартири не підтверджені в судовому засіданні належними та переконливими доказами, хоча в силу ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання відповідачки та її представника на спірність набуття позивачем права власності на вищевказану квартиру, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] , оскільки в судовому порядку вищевказаний факт не доведений і на даний час законним одноосібним власником квартири [ADDRESS] є саме позивач [PERSON] . А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved