Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовними вимогами про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] проценти за користування коштами та трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 20 березня 2013 року по 19 червня 2015 року в сумі, еквівалентній 7\~121 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.10.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики. В забезпеченні виконання відповідачем [PERSON] зобовязань за укладеним договором позики від 014.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] того ж дня був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед позивачем за повернення [PERSON] позичених коштів і став солідарним із нею боржником за зобовязанням повернути позивачу отримані нею кошти, а також сплатити проценти за користування ними, неустойку, компенсацію збитків і відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що [PERSON] порушила умови укладеного між ними договору позики, грошові кошти в розмірі 21000 доларів США в обумовлений строк не повернула. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.07.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 247474,61 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.10.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних в розмірі 914 доларів США, що складає 11836,30 грн., пеню у сумі 547500 грн. Позивач вказує, що незважаючи на наявність вказаного судового рішення відповідачем заборгованість не сплачена, у звязку з чим позивач змушений знову звертатися до суду за захистом порушений прав з вимогою про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими грошовими коштами з моменту подання позову до Московського районного суду м. Харкова з 19.03.2013 року до дату звернення до Київського районного суду м. Харкова. В судове засідання\~\~позивач не зявився, представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вказавши про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просив задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявились, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду до суду не направляла, у звязку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за відсутністю відповідача на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] на підставі доказів наявних в матеріалах справи та з урахуванням фактів, викладених в письмових поясненнях. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Положення ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,\~\~визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 Цивільного кодексу України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі нотаріально посвідченого договору позики, укладеного 01.10.2010 року [PERSON] передав у власність [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі на суму 23500 доларів США, а позичальник [PERSON] зобовязується повернути позикодавцю [PERSON] валютні цінності у вигляді та натурі та на суму 23500 доларів США в порядку та строки, передбачені цим договором (арк. справи 8). Відповідно до копії договору поруки від 01.10.2010 року вбачається, що [PERSON] поручається перед [PERSON] за виконання зобовязання [PERSON] з повернення боргу відповідно до укладеного між ними нотаріально посвідченого договору позики від 01.10.2010 року (арк. справи 9). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.07.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 247474,61 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.10.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних в розмірі 914 доларів США, що складає 11836,30 грн., пеню у сумі 547500 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). З огляду на вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] уклавши договір позики з [PERSON] та договір поруки з [PERSON] у останніх виникли солідарні зобов'язання по поверненню позики. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 Цивільного кодексу України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики з урахуванням вже прийнятого раніше рішення суду у 2014 рік на 821 днів за період з 20.03.2013 року (з моменту попереднього звернення позивача до суду за захистом своїх прав по 19 червня 2015 року (до моменту звернення в суд із позовом), то таким чином, відповідно до приписів статті 625 Цивільного кодексу України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, яка у загальному розмірі становить 14717 доларів США (1/100%*3,0%/365 днів*3). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 20 березня 2013 року по 19 червня 2015 року, що складає 7121 доларів США. Щодо валюти виконання зобов'язання, то це обґрунтовується наступним. Згідно зі ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тому суд,

Outcome: approved