Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 22.04.2019року у розмірі 12000000 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що 22.04.2019 року ним надана позика [PERSON] у сумі 12000000 грн., що на дату позики еквівалентно 44861,30 доларів США, з терміном повернення 22.05.2019 року, про що укладено договір. Проте, відповідач належним чином свої зобов`язання не виконує, сума позики до теперішнього часу не повернута та відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Також [PERSON] подав заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача. Ухвалою від 07.06.2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою від 07.06.2019 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] 24.09.2019 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 22.04.2019 року. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що у договорі позики від 22.04.2019 року підпис в графі «підпис позичальника [PERSON] » виконано невідомою особою із наслідуванням його підпису. В договірних відносинах з [PERSON] не перебував, договір позики від 22.04.2019 року не укладав, його не підписував та коштів від [PERSON] не отримував. Посилаючись на вимоги ст. 203,215 ЦПК України вважає договір позики є недійсним, оскільки було відсутнє його волевиявлення на укладення договору та його підписання. 11.10.2019 року представник позивача надав заяву про розгляд справи на його відсутності. 28.01.2020 року представник позивача надав заяву про розгляд підготовчого судового засідання за його відсутності та призначити справу до судового розгляду. Ухвалою від 27.02.2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним зустрічний позов [PERSON] , закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення позовних вимог та в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити. В судове засідання позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним [PERSON] та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали та не надали заяв про розгляд справи за їхньою відсутністю. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, 22.04.2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, за яким передав відповідачу грошові кошти гривневий еквівалент 446861,30 доларів США по курсу НБУ (26,853970 грн. за 1 долар США) на дату укладення договору, що складає 120000000 грн.( п.2.1 Договору). Відповідно ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.1ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1ст.1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 22.04.2019 року був укладений договір позики. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. Згідно п. 3.1 Договору, позикодавець надає позику позичальникові в день підписання сторонами цього Договору. Підписання цього Договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця суми позики. Належним чином підписаний Договір є доказом передавання грошей від позикодавця до позичальника. Отже, [PERSON] отримав зазначену в договорі грошову суму та зобов`язався повернути її у строк до 22.05.2019 року (п. 4.1 Договору). Згідно п. 4.2 Договору повернення позики підтверджується розпискою позикодавця. Проте, незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює критично посилання [PERSON] у зустрічному позові про те, що договір позики від 22.04.2019 року є недійсним, оскільки суду не надано жодних доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавця [PERSON] у передбаченому ст.ст. 76, 81 ЦПК України порядку, клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи Черноморенка А.І. не подавалось. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9989,20 грн., у зв`язку з відмовою у задоволенні позову [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок останнього.

Outcome: approved