Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 07 лютого 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.09.1996 р. [PERSON], яка є його тіткою, заповіла своїм племінникам - [PERSON] та [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. 07 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала спірну квартиру відповідачу та 22.02.2011 року за останнім зареєстровано право власності на вказану квартиру. Позивач вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, так як він не відповідає внутрішній волі [PERSON], оскільки остання мала намір укласти договір довічного утримання для забезпечення собі належного догляду зі сторони [PERSON] Однак, відповідач не надавав [PERSON] жодної допомоги, на телефонні дзвінки не відповідав, з приводу чого [PERSON] звернулася із заявою до правоохоронних органів. Просить позов задовольнити. Позивач та представник позивача - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17.03.2012 року /а.с.17/, в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили такий задовольнити. Надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що вказаний договір дарування суперечить дійсній волі [PERSON], яка мала намір укласти договір довічного утримання, так як була людиною похилого віку, мала проблеми із здоров'ям, а тому потребувала постійного догляду та допомоги, а відтак має місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідач та представники відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 23.11.2012року /а.с.27/ та адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру /а.с.197/, в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Додатково пояснили, що [PERSON] була тіткою батька відповідача, одинокою жінкою похилого віку, проживала у спірній квартирі сама, часто хворіла, а тому відповідач, його мама та брат здійснювали догляд за нею. 04 березня 2008 року [PERSON] заповіла [PERSON] квартиру [ADDRESS], а в лютому 2011 року вона покликала [PERSON] поїхати в Другу державну нотаріальну контору, де, очевидно за попередньою домовленістю [PERSON] та нотаріуса, були вже підготовлені документи, необхідні для укладення договору дарування. На початку жовтня 2011 р. [PERSON] захворіла та відповідач із своєю мамою поклали її в лікарню. В цей час несподівано повернувся з Іспанії позивач [PERSON], який проживав там останніх 10 років, після чого, через декілька днів, [PERSON] зателефонувала відповідачу та попросила повернути їй квартиру назад, мотивуючи це тим, що дядько [PERSON] бідний та залишився без житла, а тому він буде її доглядати. Про те, що [PERSON] звернулася до правоохоронних органів із завою відповідачу [PERSON] не було відомо до відібрання слідчим у нього пояснень. Вказали, що [PERSON] сама запропонувала укласти договір дарування, такий був укладений з її власної волі, під час його підписання нотаріусом було перевірено її цивільну дієздатність, а тому просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши зібрані по справі докази, відмовні матеріали №340-4052 за зверненням [PERSON] відносно неправомірних дій [PERSON], матеріали інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS], з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що його вчиняє повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, на може суперечити правам та інтересам їх малолітніх та неповнолітніх і непрацездатних дітей. Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається із роз'яснень, даних в п. 19 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 07 лютого 2011 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-200. / а.с.7-8/ Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 29086161 від 22 лютого 2011 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі вказаного договору дарування. /інвентаризаційна справа, а.с.19/. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона проживає на [ADDRESS], її сусідкою була [PERSON] Пояснила, що в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] та її племінник [PERSON], який часто їздив в Іспанію, тому доглядати за [PERSON] та допомагати їй приходив працівник соціальної служби. Інших родичів, які б приходили до [PERSON], свідок не бачила. 14.11.2011 року [PERSON] розповіла свідку, що переписала свою квартиру на свого родича, але це був не [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона працює у відділенні соціальної допомоги, [PERSON] була закріплена за нею як громадянка, що потребує соціальної допомоги. Пояснила, що з 2002 року вона приходила до [PERSON], в квартирі якої бачила [PERSON], який часто їздив за кордон на роботу, інших родичів в її квартирі свідок не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що проживала по сусідству з [PERSON], з якою підтримувала дружні стосунки понад 30 років. Вказала, що про те, що [PERSON] передала у спадщину квартиру своєму родичеві [PERSON] їй стало відомо від [PERSON] Також пояснила, що до лютого 2011 року родичі [PERSON] час від часу відвідували її. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що відповідач - її син, а померла [PERSON] була тіткою її чоловіка. Вказала, що [PERSON] особисто запропонувала подарувати [PERSON] свою квартиру та підписати договір дарування. Крім того, пояснила, що [PERSON] попередньо консультувалась з нотаріусом та особисто подавала нотаріусу необхідні для укладення вказаного договору документи, робила це свідомо. Вказала, що їй відомо, що [PERSON], після приїзду в Україну позивача [PERSON], висловила намір подарувати квартиру позивачу, так як шкодувала його, оскільки у нього не було власного житла, проте на цей час вже було оформлено право власності на квартиру на відповідача [PERSON] та, крім того, позивач подив себе зухвало, погрожував зверненням до правоохоронних органів, вчиняв конфлікти. Свідок [PERSON], 1979 р.н., в судовому засіданні пояснив, що тітка його батька, попередньо порадившись з нотаріусом, запропонувала оформити на його брата [PERSON] договір дарування належної їй квартири [ADDRESS], щоб дядько [PERSON] не міг у випадку її смерті це оспорити. Крім того, вказав, що він особисто возив тітку [PERSON] до нотаріуса для підписання спірного договору дарування квартири та йому відомо, що вона попередньо консультувалась з нотаріусом щодо умов договору та сама запропонувала [PERSON] підписання вказаного договору. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори та нею було посвідчено договір дарування квартири від 07.02.2011 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-200. Вказала, що перед оформленням вказаного договору до неї на консультацію з приводу переліку необхідних документів приходила [PERSON] особисто. Крім того, [PERSON] також особисто зверталась в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» для отримання витягу про оцінку майна, а така процедура триває місяць, що вказує на те, що [PERSON] мала достатньо часу для прийняття свідомого рішення щодо укладення такого договору. Також вказала, що при підписанні договору дарування квартири нею особисто було роз'яснено [PERSON] момент переходу права власності на квартиру, з'ясовано вільну волю [PERSON] на підписання договору. Пояснила, що [PERSON] власноручно писала заяву про належність їй на праві приватної власності дарованої квартири, а також вказала, що [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори про розірвання даного договору дарування квартири. Оцінюючи показання даних свідків, суд не вбачає доказів того, що померла [PERSON] при укладенні договору дарування від 07.02.2011 року помилилася щодо обставин, які мають істотне значення та приходить до переконання, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови передбачено, з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору, а відтак вони погодилися зі всіма істотними умовами. Крім цього, суд надає віри показам свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Суд не приймав до уваги покликання позивача та його представника на показання свідків про те, що відповідач [PERSON] не здійснював догляд за [PERSON], оскільки зазначені показання жодним чином не вказують на помилку щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору дарування та не є підставою для визнання такого недійсним, оскільки договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Крім цього, суд бере до уваги той факт, що показаннями свідків не підтверджено умисних дій обдарованого, направлених на обман дарувальника. Відповідно до ст.44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування квартири від 07.02.2011р., державним нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та у п. 9 договору вказано, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. У п.11 договору дарування передбачено, що нотаріусом встановлено дійсні наміри кожної із сторін правочину шляхом роз'яснення значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Також в матеріалах справи міститься заява померлої [PERSON] від 07 лютого 2011 року, написана нею власноручно перед підписанням договору дарування квартири, якою вона ствердила, що квартира [ADDRESS], є її особистою власністю, що вказує на вільне волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування вказаної квартири. Достовірність та зміст даної заяви, сторони, в ході розгляду справи, не заперечували. Крім того, 14 лютого 2012 року Залізничним РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] ознак злочину, передбаченого ст. 190 КК України за зверненням [PERSON] Вказана постанова на даний час є чинною та суду не надано жодних доказів щодо її скасування та визнання неправомірною. З огляду на наведене суд приходить до переконання, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем та його представником не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту помилки [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення та того, що на момент укладення спірного договору дарування існували обставини передбачені нормами ст. 229 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнано недійсним. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про здійснення відповідачем обманних дій по відношенні до [PERSON] при укладанні даного договору. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З матеріалів справи, а саме актів виконаних робіт від 14.03.2013 року, 31.05.2013 року та 28.03.2014 року вбачається, що загальна вартість наданих виконавцем адвокатським об'єднанням «Мицик і Партнери» послуг замовнику - [PERSON] становить 4000,00 гривень /а.с.198-200/. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача 4000 гривень судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката /а.с.198-200/.

Outcome: dismissed