Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики в сумі 10 540 доларів США, з яких: 5000 доларів США - сума позики, 450 доларів США - 3% річних за користування позикою за три місяці, 5000 доларів США - штраф (100% від позиченої суми). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.02.2020 року відповідач [PERSON] знаючи його ще з коледжу НАУ у м. Києві, де він підробляв інколи, а відповідач там працював інженером - енергетиком та знаючи те, що в нього були чималі заощадження, попросив позичити йому гроші під проценти на його власні потреби (з його слів на вирішення питань з його кредиторами), на що він погодився. Між ними був укладений договір позики на суму 5 000 доларів США. Грошові кошти відповідач отримав у повному обсязі до підписання вказаного договору. Місцем виконання договору вони визначили адресу, а саме: [ADDRESS] (домовилися, що відповідач привезе йому гроші в Гусятин, бо він певний час перебував саме там у справах). Після сплину терміну повернення коштів відповідач заявив, що грошей в нього немає, що віддавати нічого не буде. Неодноразово були направлені ним відповідачу письмові вимоги про повернення грошей. Ним також було подано до поліції заяву про скоєння [PERSON] злочину (шахрайські дії), паралельно також вирішив звернутися до суду за захистом свого права. У п.5.2 договору також було прописано штраф за порушення умов договору, а саме, 100 % від суми позики. Отже станом на даний час, сума боргу враховуючи штраф становить (розрахунок): 5 000 дол. США (сума позичених коштів) + 450 дол. США (3% від суми позики за три місяці) + 5 000 дол. США (штраф 100 % від позиченої суми) = 10 450 доларів США. Позивач в судове засідання не з`явився, проте, подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений завчасно і належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності не надходило. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також не подано відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 лютого 2020 року між сторонами спору було укладено договір позики (надалі - Договір) грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу 5000 доларів США. Грошові кошти відповідач отримав у повному обсязі до підписання вказаного договору (п.3.2 Договору). Відповідач зобов`язався повернути позивачу позику одним днем не пізніше 03.05.2020 року (п.4.1 Договору). Відповідно п. 2.2 Договору за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю відсотки, а саме, 3% за місяць. Згідно п.5.2 Договору при порушенні позичальником строку повернення позики (п.4.1 Договору) позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф у розмірі 100 % від суми позики. Місцем виконання договору сторонами визначено: [ADDRESS] (п.6.2 Договору). У встановлений договором строк відповідач борг не повернув. Позивач надсилав відповідачу письмову вимогу про повернення грошей згідно договору позики від 03.02.2020 року, що підтверджується описом відправлення Укрпошти від 05.05.2020 року. Проте, відповідач на вказану вимогу не відреагував. Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Даного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, зазначивши що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За нормами ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 03 лютого 2020 року в сумі 10 450 доларів США, з яких: 5000 доларів США - сума позики, 450 доларів США - 3% за користування позикою за три місяці, 5000 доларів США - штраф 100% від позиченої суми. Сума, яку просить стягнути з відповідача позивач, а саме, 10 540 грн. не підтверджується розрахунком проведеним позивачем у своїй позовній заяві. Згідно вказаного розрахунку, який перевірено судом, сума боргу становить 10 450 доларів США, з яких: 5000 доларів США - сума позики, 450 доларів США - 3% за користування позикою за три місяці, 5000 доларів США - штраф 100% від позиченої суми. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 10 450 доларів США, а не сума 10 540 доларів США. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2 811 грн.. На підставі наведеного, ст. ст. 202, 207, 526, 527, 530, 545, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial