Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ними 24 січня 2019 року, згідно якого відповідач позичив у нього 6 000 грн., які зобов`язувався повернути через місяць, про що надав письмову розписку. Крім того, згідно даної розписки відповідач зобов`язався, у разі прострочення терміну повернення грошових коштів, сплатити [PERSON] 100 грн. за кожен прострочений день такої прострочки. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути позичені кошти, однак, [PERSON] взятого на себе зобов`язання не виконав. Просить стягнути з відповідача в його користь суму неповернутого боргу в розмірі 6 000 грн., неустойку, за період із 25.02.2019 року по 15.04.2019 року, у розмірі 5 000,00 грн., проценти на рівні облікової ставки НБУ, за період із 25.01.2019 року по 15.04.2019 року, у розмірі - 239,67 грн., 30,00 грн. інфляційних нарахувань та 24,66 грн. - 3% річних, на загальну суму 11 294,33 грн. Також, просить стягнути сплачений ним судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав суду заяву із клопотанням про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 24 січня 2019 року [PERSON] , житель [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , жителя [ADDRESS] 6 000 (шість тисяч) грн., та зобов`язувався повернути дані кошти через місяць. У разі прострочення терміну повернення грошових коштів, зобов`язується сплатити 100 грн. за кожен день прострочення. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду, відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, оскільки не повернув отримані від нього кошти в сумі 6 000,00 гривень. Таким чином, суд вважає, що з відповідача слід стягнути в користь позивача суму неповернутого боргу в розмірі 6 000,00 грн. Відповідно до частини першої ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із частиною першою ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, неустойка, за період із 25.02.2019 року по 15.04.2019 року, складає (100 грн. х 50 днів) 5 000,00 грн., проценти на рівні облікової ставки НБУ, за період із 25.01.2019 року по 15.04.2019 року, становлять - 239,67 грн., інфляційні нарахування - 30,00 грн. та 3% річних - 24,66 грн. Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 6 000 грн., неустойку, за період із 25.02.2019 року по 15.04.2019 року, у розмірі 5 000,00 грн., 30,00 грн. інфляційних нарахувань, 24,66 грн. - 3% річних, 239,67 грн. відсотки, а всього на загальну суму 11 294,33 грн. Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 768,40 грн. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на їх користь витрат на правову допомогу адвоката. На підтвердження понесених витрат позивач надав договір про надання правової (правничої) допомоги від 10 квітня 2019 р. із Додатком №1 до Договору, Акт №1 від 08 липня 2019 р. обсягу наданої правової допомоги до Договору від 10.04.2019 р. та виписку за рахунками від 05.06.2019 року по про оплату [PERSON] 3 500 грн. за надання правничої допомоги. Таким чином, враховуючи складність справи та участь у ній адвоката, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу підлягають до часткового задоволення на суму 2 500 грн.. На підставі наведеного,

Outcome: partial