Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що знаходиться з відповідачкою у шлюбі з 05.09.2001 року, від якого сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що сумісне життя не склалася внаслідок непорозуміння, різних поглядів на шлюб та сімю. Шлюбні відносини між сторонами фактичного припинені з грудня 2015 року та з цього часу вони мешкають окремо. З огляду на викладене, подальше спільне життя і збереження сімї позивач вважає неможливим та просить розірвати шлюб з [PERSON] Крім того, у період шлюбу за спільні кошти сторони придбали 05 жовтня 2007 року нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, загальною площею 50,6 квадратних метри, житловою площею 28,9 квадратних метри. Договір купівлі-продажу за домовленістю сторін був оформлений на імя дружити [PERSON] та доньки [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровним номером 6782. Згідно укладеного договору [PERSON] та [PERSON] придбали спірний обєкт нерухомості в рівних частках, а отже частка 1/2 квартири належить дитині [PERSON], а інша 1/2 частка є спільною власністю сторін. З огляду на викладене позивач просить визнати 1/2 частку квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/4 частку квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту предявленого позову. При цьому [PERSON] зазначив, що збереження шлюбу є неможливим, у звязку з чим він наполягає на його розірванні. Також [PERSON] зазначив, що фактично квартира 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві була придбана батьками [PERSON] за 42000 доларів США, які надали для цього грошові кошти. Після цього 1/4 вартості квартири у сумі 8000 доларів США була повернута батькам [PERSON] батьками позивача. В квартирі зроблено ремонт за спільні кошти подружжя. Перед придбанням спірної квартири, його дружина, старша дочка та батьки дружини [PERSON] і [PERSON], продали належну їм квартиру 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві за 86000 доларів США. Всі кошти від продажу вказаної квартири перебували у батьків дружини, та саме вони надали їх [PERSON] на придбання житла, яке купувалося для сімї. Згодом, приблизно через рік після придбання квартири, мати [PERSON] повернула батькам [PERSON] частину цих коштів, отже частина спірної квартири, зареєстрована за позивачкою, є спільною власністю подружжя та за [PERSON] має бути визнано право власності на 1/4 частку даного обєкту нерухомості. Аналогічні пояснення були надані у судовому засіданні представником позивача. Відповідач [PERSON] надала суду письмові заперечення, за змістом яких визнала позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, в іншій частині проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що зареєстрована за [PERSON] 1/2 частка квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві була придбана нею на її особисті кошти, отримані [PERSON] від реалізації належної їй на праві власності 1/4 частки квартири 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві. Крім того, грошові кошти були додатково подаровані [PERSON] її батьками. За такого, оскільки зареєстрована за позивачкою частка спірної квартири придбана хоча і період шлюбу, але за її особисті кошти, підстави для віднесення її до обєктів права спільної сумісної власності подружжя відсутні. З грудня 2015 року позивач не приймає участі в утриманні спірної квартири. Таким чином позовні вимоги в частині поділу майна є необґрунтованим та задоволенню не підлягають. У судовому засіданні відповідача просила розірвати шлюб; проти задоволення позову в частині поділу майна заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях. При цьому [PERSON] зазначила, що на придбання зареєстрованої за нею ? частки квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві (вся квартира придбана за 42000 доларів США) були витрачені виключно її особисті кошти, отримані [PERSON] від реалізації належної їй на праві власності 1/4 частки квартири 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві (вся квартира продана за 86000 доларів США). Мати позивача ніяких коштів на придбання квартири не надавала. Пояснення представника відповідача у судовому засіданні відповідають позиції [PERSON] з викладенням аналогічних обставин. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Щодо вимог про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі з 05.09.2001 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії 1-ФП № 130554, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис 886. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на шлюб та сімю, непорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони не бажають продовжувати шлюбні стосунки, вважають неможливим їх відновлення та не згодні на примирення , у звязку з чим шлюб підлягає розірванню. Згідно ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність заявлених вимог чинному законодавству України, суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та не відповідає засадам добровільності шлюбу, визначеним ст. 24 СК України, у звязку з чим шлюб має бути розірвано. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 551 гривні 20 копійок. Щодо вимог про поділ майна суд виходить з наступного. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України по справам №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, №6-612цс15 від 01 липня 2015 року, №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна №82466989 від 15.03.2017 року квартира 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, зареєстрована за відповідачем [PERSON] та спільною дитиною сторін [PERSON], [INFO], у рівних частках по 1/2 частці за кожною. [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі з 05.09.2001 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради 25 лютого 2004 року згідно з розпорядженням №683-в від 25.02.2004 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності, по 1/4 частці за кожним, належала квартира 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві загальною площею 68,8 квадратних метри. На підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], співвласники квартири 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали [PERSON] вказану квартиру за 45346 гривень. Частка [PERSON] та [PERSON] від продажу склала 22673 гривні. Квартира підлягала звільненню продавцями у строк до 01.10.2007 року. Після отримання грошових коштів від продажу зазначеної квартири, згідно договору купівлі-продажу від 05.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, по 1/2 частці, квартиру 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, за 19919 гривень. Зазначені договори недійсними у встановленому законом порядку не визнавались. Свідок [PERSON], яка є матірю позивача, у судовому засіданні пояснила, що сімя його сина [PERSON] з невісткою [PERSON] у 2006-2007 роках проживали разом з батьками відповідачки. Мати [PERSON] [PERSON] запропонувала [PERSON] продати належні їм квартири, щоб придбати своїм дітям - сторонам у справі - окреме житло, на що свідок погодилася. Грошові кошти, отримані від продажу належної [PERSON] частки у квартирі 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві, невістка дійсно вклала в придбання у жовтні 2007 року квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, але їх не вистачило, тому суму, якої не вистачало, добавили її батьки. В подальшому, після продажу [PERSON] своєї квартири, вона у липні-серпні 2009 року через свого сина [PERSON] повернула батькам відповідачки 8\~000 доларів США. На момент придбання спірної квартири грошових коштів на придбання житла у сина не було, але він вклав у неї дуже багато праці. При передачі грошових коштів ніяких розписок не складалося. Таким чином, сукупністю досліджених та узгоджених між собою доказів, встановлено, що 1/2 частка квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, зареєстрована за відповідачем [PERSON], була придбана [PERSON] хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти, отримані нею від продажу належної їй частки квартири 73 у будинку 110 «а» по вулиці Чкалова у місті Миколаєві. Тому, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON], за особисті кошти якої воно придбане. З огляду на викладене, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання зареєстрованої за відповідачкою 1/2 частки квартири 66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частку цієї квартири. Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що укладений в простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений договір від 04.10.2007 року дарування [PERSON] та [PERSON] своїй доньці [PERSON] грошових коштів у сумі 42000 доларів США на придбання квартири №66 у будинку 2 «б» по вулиці Курортній (Бутоми) в місті Миколаєві, з урахуванням норм ч. 5 ст. 719 ЦК України, не є допустимим доказом укладення договору дарування та не може бути використаний при ухваленні судового рішення. До показів свідка [PERSON] про передачу нею грошових коштів у сумі 8000 доларів США в рахунок придбання спірного обєкту нерухомості через два роки після його придбання батькам відповідачки суд відноситься критично з огляду на те, що свідок [PERSON] є матірю позивача і її пояснення не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, в тому числі документом, складеним у відповідності до норм ч. 5 ст. 719 ЦК України.

Outcome: partial