Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені, інфляційних виплат та трьох процентів річних. Позивач, посилаючись на положення ст. 536 та ч.2 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на його користь 61516 грн. 82 коп., з яких 34095 грн. 50 коп. інфляційні втрати, 4667 грн. 06 коп. - три проценти річних, 22754 грн. 27 коп. пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання, та судові витрати по справі. Розрахунок наданий позивачем з травня 2013 року по травень 2015 року та знаходиться в матеріалах справи на а.с.50. В обґрунтування позову позивач вказує, що 23.02.2011 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалене рішення, яким зобов'язано відповідача сплатити йому 51856 грн. 26 коп. основного боргу та 518 грн. 56 коп. судових витрат. Вказане рішення набрало чинності 15.11.2011 року. З січня 2012 року ВДВС Голосіївського району м. Києва відкрило виконавче провадження, в межах якого боржник сплатив в січні 2012 року лише 500 гривень. З того моменту відповідач ніяких дій щодо погашення боргу не сплатив, а тому сума боргу за рішенням суду залишається непогашеною. В судовому засіданні позивач позов підтримує в повному обсязі, справу просить розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначені на 02.03.2016 р. на 16 годин 30 хвилин, на 24.05.2016 року на 14 годин 20 хвилин не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судові повістки направлені відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання повернулись до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідача. У відповідності до ч.4 ст.167 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 23.02.2011 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалене рішення, яким зобов'язано відповідача сплатити позивачу 51856 грн. 26 коп. основного боргу та 518 грн. 56 коп. судових витрат.(а.с.42-45). Ухвалою апеляційного суду це рішення залишене без змін (а.с.46-48). Вказане рішення набрало чинності 15.11.2011 року. З 21.12.2012 року ВДВС Голосіївського району м. Києва відкрило виконавче провадження (а.с.49). З того моменту відповідач ніяких дій щодо погашення боргу не вчинив, а тому сума боргу за рішенням суду залишається непогашеною. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Позивач посилається не те що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. У ст.625 ЦК України, правила якої просить застосувати позивач встановлюється відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з розрахунком суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми. Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день несвоєчасного виконання зобов'язання, які позивач обґрунтовує існуючою судовою практикою, то у цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені. Стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день несвоєчасного виконання зобов'язання врегульоване Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачене стягнення пені від суми простроченого платежу в розмірі, що не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Але цей Закон не може бути застосований до спірних правовідносин по справі оскільки в преамбулі цього закону визначено коло суб'єктів до яких застосовуються норми цього Закону - підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відповідно до ст.536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного Банку України. Як вбачається з рішення Голосіївського районного суду м. Києва, яке не виконує відповідач, правовідносини між позивачем та відповідачем склались з приводу неповернення суми боргу за укладеним договором безвідсоткової позики, укладеним між фізичними особами. Але позовних вимог щодо застосування правил ст.1048 ЦК України про стягнення процентів позивач в заявленому позові не заявляв, а суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова сума в розмірі 38762 грн. 56 коп.( 34095,5 інфляційних +4667,06 три проценти річних) за період з травня 2013 року по травень 2015 року. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 615 грн. 20 коп., сума якого на підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial