Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. У позові вказав, що в [ADDRESS] розташований триквартирний будинок, котрий перебуває у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON] (умовна квартира [ADDRESS]) - 1/16 частина, право власності виникла на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.05.1977 року, виданого державним нотаріусом 1 Лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 961; громадянки [PERSON].(умовна квартира [ADDRESS]) - ? частина; громадянки [PERSON].( умовна квартира [ADDRESS]) - ? частина; громадянки [PERSON] (умовна квартира [ADDRESS]) - 14/32 частини. В 1979 році [PERSON] придбала 1/16 частину будинку у [PERSON] та [PERSON]. Після укладення фактично договір був повністю виконаний. Покупець повністю сплатила обумовлені грошові кошти, а продавець в свою чергу передав правовстановлюючі документи, на основі яких покупець прописалася у придбаному будинку, вирішивши що з цього моменту відбувся перехід всіх прав власності. В [INFO], після смерті [PERSON] її син - [PERSON], як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після своєї матері, оскільки був зареєстрований та фактично проживав з нею на момент смерті. В 2016 році він вирішив зареєструвати за собою право власності на частину будинку. Але при зборі документів виявив, що право власності на частину будинку зареєстровано за відповідачами, що стало перешкодою для вирішення даного питання в позасудовому порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] продавши спірну нерухомість в 1982 році виїхали в м. Лубни та більше ніколи не поверталися. Зв'язок з ними втрачено. Всі ці роки він - позивач по справі [PERSON] та його мати [PERSON] проживали в будинку безперервно, були прописані (зареєстровані) в ньому, користувалися ним, проводили реконструкцію, ремонтували, утримували та сплачували комунальні послуги, тобто добросовісно та відкрито володіли цим майном більше десяти років, ніхто із третіх осіб претензій не мав щодо частини вказаного будинку. Але на даний час він не може зареєструвати своє право власності на належну йому частину будинку. Позивач прохав суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/16 частину домоволодіння, що розташовано за адресою [ADDRESS], котра належала [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 23.05.1977 року, виданого державним нотаріусом Першої Лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 961. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на задоволенні позову наполягали. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Треті особи по справі [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову не заперечували, пояснили суду, що позивач [PERSON] разом з матір'ю проживають з 1980 року в квартирі [ADDRESS], при вирішення спору покладалися на розсуд суду. Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи були повідомлена завчасно через засоби масової інформації, що підтверджується копією газети «Урадовий Кур'єр» №218(6087) від 18 листопада 2017 року. Про причини своєї неявки у судове засідання відповідачі не повідомили, клопотання від них про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та думку третіх осіб по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що в [ADDRESS] розташований триквартирний будинок, котрий перебуває у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON] (квартира [ADDRESS]) - 1/16 частина, право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.05.1977 року, виданого державним нотаріусом 1 Лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 961 (а.с.7-10); громадянки [PERSON].(квартира [ADDRESS]) - ? частина; громадянки [PERSON].(квартира [ADDRESS]) - ? частина; громадянки [PERSON] (умовна квартира [ADDRESS]) - 14/32 частини. У акті вуличного комітету від 02.05.2017 року зазначено, що в 1980 році громадянка [PERSON] придбала 1/16 частину будинку по вул. [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу між власниками квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] письмово укладено не було. Разом із тим, із 1980 року [PERSON] володіла даний нерухомим майном, зареєструвалася в житлі, отримала від [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючі документи на спірне майно. Таким чином, і покупець і продавець помилились, що факт прописки (за аналогією з діючим на той час порядком надання житла з державного та громадського фонду) свідчить про набуття права на житло, та вирішили що з цього моменту відбувся перехід права власності. В [INFO] померла [PERSON] Її син, позивач по справі - [PERSON], як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після своєї матері, оскільки був зареєстрований та фактично проживав з нею на момент смерті, також володіючи даним нерухомим майном більще 10 років. В 2016 році позивач [PERSON], маючи намір зареєструвати за собою право власності на частину будинку, при зборі документів виявив, що право власності на частину будинку зареєстровано за відповідачами, що стало перешкодою для вирішення даного питання в позасудовому порядку. Як стверджує позивач, про право власності [PERSON] та [PERSON] на 1/16 частину домоволодіння позивачу ніколи не було відомо. Фактичний порядок користування був встановлений в 1982 році, коли спадкодавець сплатила кошти за будинок, вселилася в нього, прописалась там з сином. В 1994 році, після отримання паспорта він вже був прописаний в даному помешканні як повнолітній. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] продавши спірну нерухомість в 1982 році виїхали в м. Лубни та більше ніколи не поверталися. Зв'язок з ними втрачено. Всі ці роки він - позивач по справі [PERSON] та його мати [PERSON] проживали в будинку безперервно, були прописані (зареєстровані) в ньому, користувалися ним, проводили реконструкцію, ремонтували, утримували та сплачували комунальні послуги, тобто добросовісно та відкрито володіли цим майном більше десяти років, ніхто із третіх осіб претензій не мав щодо частини вказаного будинку. Але на даний час він не може зареєструвати своє право власності на належну йому частину будинку. Отже позивач весь цей час проживає та зареєстрований за вищевказаною адресою. При цьому добросовісно, безперервно та відкрито користується спірною частиною будинку, господарськими та підсобними приміщеннями, доглядає за ним, постійно робить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Ніхто цих обставин не оспорював і не оспорює. Частиною 1 ст. 344 ЦК України, передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно(набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч.4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Факт відкритого та безперервного володіння позивачем частиною домоволодіння більше 10 років підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами та ніким не оспорюється. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне визнати за ним право власності на 1/16 частину спірного домоволодіння за набувальною давністю.

Outcome: approved