Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: визнати недійсною довіреність видану від його імені на ім'я [PERSON], посвідчену Другою державною нотаріальною конторою від 02 серпня 2002 року, реєстровий номер 2-765; визнати недійсним договір дарування, вчинений [PERSON] (представником дарувателя) від його імені від 14 вересня 2002 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л., та зареєстрованого в реєстрі № 2162; визнати за ним право власності на 43/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що він володів 43/100 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 1999 року. В період часу з 18 січня 2002 року по 26 липня 2002 року, з 06 листопада 2002 року по 02 липня 2003 року та з 14 жовтня 2003 по 02 вересня 2005 року він перебував на лікуванні в психіатричних закладах. Лише на початку 2015 року він дізнався, що 14 вересня 2002 року представник [PERSON], який діяв від його імені на підставі довіреності від 02 серпня 2002 року, подарував відповідачу [PERSON] належні йому 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON], її батько, скористалися його хворобливим станом та отримали у свою власність 43/100 частин житлового будинку. Тому видану від його імені довіреність позивач просить визнати недійсною, бо в той момент через психічний розлад здоров'я не розумів значення своїх дій. А від так і договір дарування має бути визнаний недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. В доповнення до обставин, викладених в позові, позивач пояснив, що проживав разом з [PERSON] у цивільному шлюбі з 1995 року, а вже в 1996 році на ім'я дружини був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Згодом 43/100 частин цього будинку [PERSON] продала йому за договором купівлі-продажу. Пізніше він потрапив до психіатричного закладу, де перебував на лікуванні тривалий час. Через півроку перебування в лікарні до нього приїхала дружина та запропонувала забрали його до дому за умови, що він, [PERSON], подарує їй свою частку в будинку. Він змушений був погодитися на це. Після повернення з лікарні він оформив довіреність на ім'я її батька, [PERSON], а через нетривалий час дружина знову відправила його до лікарні. Про те, що від його імені був посвідчений договір дарування він дізнався лише влітку 2015 року, бо фактично до цього часу проходив лікування. Представник позивача [PERSON], який від початку судового розгляду представляв інтереси позивача на підставі договору про надання юридичних (адвокатських) послуг, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Прасолов І.В., який в ході судового розгляду вступив в участь в справі на підставі доручення Першого Харківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, позовні вимоги, заявлені [PERSON], підтримав повністю та просив їх задовольнити. В якості доповнення обставин, викладених в позовній заяві, представником Прасоловим І.В. було подано заяву про поновлення строку звернення до суду, як такого, що був пропущений з поважних причин. В заяві представник позивача вказував на те, що наявні у позивача психіатрі захворюванні завадили його вчасно звернутися до суду з позовом на захист своїх інтересів. Лише коли психічний стан позивача покращився, він дізнався про те, що належна йому частина житлового будинку була переоформлена на відповідача, в чому він мав змогу переконатися, отримавши відповідь з КП «Люботинське БТІ» від 31 серпня 2015 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні. В своїх поясненнях [PERSON] посилалася на обставини, викладені в письмових запереченнях проти позову, в яких вказувала на те, що проживала разом з позивача у фактичних шлюбних відносинах з 1996 по 2000 рік та у них народилась донька. Через ускладнення відносин з [PERSON] вона вирішила переїхати до м. Люботин, аби жити окремо від чоловіка, для чого в квітні 1999 року придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Але влітку 1999 року [PERSON] знову з'явився в її житті та почав вимагати, аби вона переоформила частину будинку на його ім'я. Вона змушена була виконати його вимоги та відступила на його користь право власності на 43/100 частин будинку. В подальшому [PERSON] проявляв насилля по відношенню до неї та доньки на грунті вживання алкоголю, через що вона змушена була звертатися до правоохоронних органів. Напевно через це міліція відправила його на лікування до Харківської обласної психіатричної лікарні № 1. Крім цього відповідач [PERSON] пояснила, що після проходження [PERSON] вдруге лікування в психіатричному закладі, вона повідомила його про намір подали до суду позов про стягнення аліментів на дитину. Натомість [PERSON] запропонував їй свою частину житлового будинку в якості компенсації аліментів, аби тільки вона не зверталася до суду. На виконанні цієї домовленості [PERSON] пішов до нотаріуса та оформив довіреність на її батька, яку і віддав їй в руки, як тільки вийшов з нотаріальної контори. Невдовзі після цього, 01 вересня 2002 року, [PERSON] разом з нею та донькою ходив до школи на свято 1-го Вересня. Після того, позивач ще раз в 2002 році приїздив до неї та вона показувала йому договір дарування. Крім цього, [PERSON] приїздив до неї в той період, коли вона на місці старого дерев'яного будинку будувала новий цегляний будинок. До його появи у 2015 році вона не бачилась з ним сім років. Відповідач [PERSON] наполягала на тому, що [PERSON] від моменту видачі довіреності знав і розумів для чого він це робить, а тому мав змогу вчасно звернутися до суду з позовом. Але через пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності відповідач просила застосувати відповідні наслідки як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала, наголошувала на тому, що позивачем пропущена позовна давність для звернення до суду з вимогами про визнання довіреності та договору дарування недійсними, а тому просила застосувати відповідні наслідки та відмовити в задоволенні позову. Представник Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Радіонова Т.І. в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що за встановленою процедурою державний нотаріус проводить попередню бесіду з особою, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, та перевіряє у неї паспорт. Додатково нотаріус може здійснити перевірку через органи опіки та піклування щодо дієздатності такої особи, якщо для цього виникають підставі під час бесіди. Приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. в судовому засіданні проти позову заперечувала, наголошувала на тому, що позивачем пропущений без поважних причин строк позовної давності, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязію Гонтаренко С.Л. пояснила, що договір дарування був посвідчений нею з дотриманням чинного законодавства, при вчиненні нотаріальної дії нею була перевірена дійсність довіреності та її реєстрацію у відповідному реєстрі. Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, дослідивши подані ними у справі докази, встановив наступне. Спірним є житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та який був зареєстрований на праві власності на ім'я відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 15 квітня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-569. 20 серпня 1999 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1359. За цим договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив 43/100 частин житлового будинку з надвірним будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. 02 серпня 2002 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Іваницькою Н.Е. за реєстровим № 2-765 було посвідчено доручення, згідно з яким [PERSON] уповноважив гр. [PERSON] подарувати на користь [PERSON] належні йому 43/100 частин житлового будинку з надвірним будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згодом, представником за дорученням [PERSON] від імені [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений 14 вересня 2002 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2162. За цим договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 43/100 частин житлового будинку з надвірним будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В позовній заяві [PERSON] стверджував, що доручення, видане ним 02 серпня 2002 року на ім'я [PERSON], є недійсним, бо в момент видачі він не розумів значення своїх дій. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, кріім тих, що пов'язані з його недійсністю. За ініціативою позивача [PERSON] та його представника [PERSON] під час судового розгляду ухвалою від 12 грудня 2016 року було призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, провадження якої було доручено експертам 18-го відділення КЗОЗ Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 40, складеного за результатами проведеної 17 січня 2017 року експертизи, [PERSON] на період часу, якому відповідає вчинення доручення від 02 серпня 2002 року, виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі шизофренії параноїчної, безперервний тип перебігу; відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З боку сторін та їх представників заперечень проти висновку щодо некомпетентності експертів або його неповноти чи неясності в ході судового розгляду не надходило. Надаючи оцінку висновку судово-психіатричного експерта № 40, суд приходить до переконання, що він відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України та складений з урахуванням усієї наявної стосовно позивача медичної документації, а відтак відображає дійсний стан здоров'я позивача в момент вчинення оспорюваного доручення. Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях, викладених у п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, вказує на те, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). За таких обставин, вимогу позивача [PERSON] щодо недійсності доручення, вчиненого ним 02 серпня 2002 року в стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ним керувати, суд визнає обґрунтовано. В зв'язку з цим, таке доручення слід визнати недійсним, та, відповідно, підлягає визнанню недійсним договір дарування, вчинений 14 вересня 2002 року представником [PERSON] від імені [PERSON] на підставі недійсного доручення. Однак в задоволенні позовних вимог суд відмовляє через сплив позовної давності, про застосування якої відповідачем та її представником було заявлено під час судового розгляду. Відповідно до ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З пояснень сторін, [PERSON] і [PERSON], наданих в судовому засіданні, вбачається, що вони разом проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у сторін [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого повторно 16 лютого 2001 року відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова. За ініціативою відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] під час судового розгляду справи по суті було допитано свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Так свідок [PERSON] пояснив суду, що житловий будинок [ADDRESS] в 1999 році у нього за договором купівлі-продажу придбала [PERSON], а він і до тепер проживає по сусідству - в буд. [ADDRESS]. Свідок [PERSON] підтвердив суду, що невдовзі після продажу в будинку у [PERSON] з'явився [PERSON] та залишився в ньому проживати. Через кілька років потому, він, [PERSON], разом зі своїм сином [PERSON] робили покрівлю на власному сараї, їм в цьому допомагав [PERSON] Під час роботи він особисто чув розмову між [PERSON] та свої сином [PERSON], в якій [PERSON] говорив, що хоче подарувати свою частину будинку на користь доньки, аби таким чином не платити аліменти. Згодом, коли [PERSON], поїхав з тривалий час з міста, син [PERSON] розповів йому, [PERSON], що [PERSON] повідомив про те, що вже зробив документи, аби подарувати будинок дочці. Свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили суду, що у 2002 році проживали в буд. [ADDRESS]. Свідки підтвердили, що навпроти них в буд. [ADDRESS] у 2002 році проживала [PERSON] та її цивільний чоловік [PERSON], між яким виникали конфлікти. Від них вони дізналися, що [PERSON] відмовляється від своєї частки в будинку, так як не захотів платити на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки. Свідок [PERSON] також підтвердив суду, що в серпні 2002 року до нього додому приходив [PERSON] та пропонував відсвяткувати подію - він подарував свою частину житлового будинку докері. Але він, [PERSON], категорично відмовився від такої пропозиції, бо необхідно було підготуватися до святкування першого дня народження власного сина. Оцінюючи показання свідків, співставляючи їх з поясненнями сторін, суд відмічає, що показання свідків є чіткими, послідовними та змістовними щодо поведінки позивача [PERSON] та його намірів - подарувати свою частину будинку аби уникнути обов'язку сплати аліментів на дитину, а тому бере їх до уваги як доказ на підтвердження позиції відповідача про розуміння позивачем необхідності вчинення правочину, спрямованого на припинення його права власності. З дослідній частині висновку судово-психіатричного експерта № 40, як це встановлено з медичної документації та особистих пояснень [PERSON], зазначено, що він перебував на лікуванні в психіатричному закладі з 06 листопада 2002 року по 02 липня 2003 року, та з 14 жовтня 2003 року по 02 вересня 2005 року, після чого був виписаний. У 2006 році він, [PERSON], приїздив до доньки, аби її провідати, але невдовзі був знову госпіталізований до лікарні; по завершенню тримісячного лікування [PERSON] був виписаний, почував себе нормально. У 2008 році він пройшов ЛТЕК та був знятий з обліку та виписаний до інтернату, де і проживав до 2015 року. Але потім він, [PERSON], вирішив покинути інтернат та звернутися до суду з позов про повернення свого майна через те, що йому ніде жити. Наведені у висновку експерта обставини свідчать про те, що з 2008 року, коли [PERSON] зняли з обліку, позивач за своїм психічним станом мав змогу усвідомлювати, що він вже не являється власником частини спірного житлового будинку, та, відповідно, міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Додатковим підтвердженням цьому є те, що позивач, розуміючи, що йому інакше як в інтернаті нема де жити, звернувся 28 серпня 2015 року до адвоката за правовою допомогою, але позовну заяву до суду подав лише 28 вересня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність в позовній заяві обставин, які б вказувати на поважність причин пропущення позивачем позовної давності, а також не подання ним належним та допустимих доказів на підтвердження наявності таких причин, суд застосовує наслідки спливу позовної давності на підставі заяви відповідача. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги те, що позивач є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 12 грудня 2012 року, а тому звільнений від їх сплати відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, підстав для стягнення з відповідача судового збору немає. На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed