Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 27.09.2018 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд прийняти до розгляду цю заяву. Розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 02 березня 2002 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. В обґрунтування поданого позову [PERSON] зазначає, що з 02.03.2002 р. вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, у шлюбі у них народилася дитина, шлюбні відносини між ними фактично припинені, шлюб розпався через несумісність характерів і поглядів на життя, вони з дружиною зовсім різні люди, втратили почуття любові один до одного, подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки у них відсутнє порозуміння, мають різні погляди на життєво важливі питання і сімейне життя. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 02 березня 2002 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 02.03.2002 року зроблено відповідний актовий запис за № 144. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини [PERSON]. Місце реєстрації: Дзержинський відділ реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Державний орган, що видав свідоцтво: Дзержинський відділ реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року в м. Харкові, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 18.01.2003 р. зроблено відповідний запис за № 07. Його батьками записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Місце реєстрації: відділ реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова. Орган, що видав свідоцтво: відділ реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.01.2003 р. серія [NUMBER] За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.03.2002 р., у шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO]. Аналізуючи зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що сторони однією сім?єю не проживають, позивач не бажає зберегти шлюб, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, в розумінні ч. 1 ст. 24 СК України ніхто не може примушувати жінку та чоловіка до шлюбу, а ст. 56 СК України передбачає право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, спільне господарство сторони не ведуть, мають різні інтереси та погляди, втратили почуття любові та поваги один до одного, сімейно - шлюбні стосунки сторін розпалися, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача по справі, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню, а позов [PERSON] задоволенню. За ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов під час підготовчого судового засідання, тобто до початку розгляду справи по суті, тому суд вважає можливим повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved