Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до нього, поданих його представником [PERSON] 16 червня 2015 року та 02 листопада 2015 року, просить: визнати незаконним та скасувати рішення сесії [PERSON] міської ради Харківської області від 27 березня 2008 року № 198 про надання [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Люботин, Садівниче товариство «Почвовєд», земельна ділянка № 367; визнати недійсним державний акт, виданий [PERSON], на право власності на земельну ділянку № 367, яка розташована за адресою Харківська область, м. Люботин, Садівниче товариство «Почвовєд»; скасувати реєстрацію державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку № 367, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Люботин, Садівниче товариство «Почвовєд»; стягнути з відповідачів завдану моральну шкоду в сумі 6000,00 грн., яка завдана тим, що його батько зазнав стійких стресових системний переживань після 16 січня 2015 року (з моменту отримання копій документів) та які призвели до госпіталізації в лікарню; судові витрати (судовий збір 250,60 грн., довіреність 200 грн., послуга адвоката 500 грн.) віднести на рахунок відповідачів. В обґрунтування первісного та уточненого позову представник позивача [PERSON] вказував, що його син, [PERSON], є власником земельної ділянки площею 0,119 га, яка розташована в садівницькому товаристві «Почвовєд», ділянка № 367 в м. Люботин Харківської області, на підставі Державного акту про право приватної власності на землю ХР-025-07-057875 від 06 серпня 1997 року. Головою правління садівницькому товаристві «Почвовєд» в період 2007-2010 років був [PERSON], який в 2007 році звертався до нього, [PERSON], з пропозицією продати земельну ділянку сина, на що отримав відмову, Але виявилося, що в 2008 році земельна ділянка № 367 була передана головою правління іншій особі [PERSON] На підставі рішення [PERSON] міської ради Харківської області № 198 від 27 березня 2008 року його земельну ділянку без його відома було безкоштовно передано у власність [PERSON], що в свою чергу порушило права [PERSON] як власника. Також представник позивача [PERSON] вказував в позові про те, що після отримання 16 січня 2015 року документів про право власності іншої особи на земельну ділянку, у нього погіршився стан здоров'я з подальшою госпіталізацією. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю та просив його задовольнити; усно уточнив, що позовна вимога про скасування реєстрації державного акту на право власності на землю предявлена до відповідача [PERSON] управління Держкомзему у м. Люботин і Харківському районі Харківської області, так як саме ця організація видавала державний акт на користь [PERSON], а позовна вимог про стягнення моральної шкоди стосуються інших відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] міської ради Харківської області. В своїх поясненнях [PERSON] посилався на обставини, викладені в позові, та додатково пояснив, що позивач, [PERSON], є членом садівничого товариства «Почвовєд», використовував ділянку за призначенням та її у нього не вилучали. На його думку, земельну ділянку передали у власність [PERSON] за рішенням міської ради на підставі підроблених документів, поданих колишнім головою правління СТ «Почвовєд» [PERSON] Про те, що ділянку його сина передали іншій особі, він дізнався в січні 2015 року він іншого члена товариства Жмурченка, та подав запит до міської ради. Після отримання документів від міської ради його стан здоров'я різко погіршився - з'явилась задишка, погіршився сон, він потрапив до лікарні на 10 днів. Через це він зазнав моральної шкоди, розмір якої оцінений ним у 6000,00 грн., виходячи з витрат на лікування. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, хоча неодноразово була повідомлена про час і місце судового розгляду. Але її представник [PERSON] подала суду заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності. Представник [PERSON] міської ради Харківської області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Так, [PERSON] пояснила, що оскаржуване рішення [PERSON] міської ради Харківської області було прийнято з дотримання вимог діючого законодавства в тому числі на підставі ст.ст. 35, 118 ЗК України. Підставами для прийняття рішення про передачу земельної ділянку у власність [PERSON] були документи, підготовлені заявником та відділом земельних ресурсів м. Люботин, який діяв на той час. Підстав для стягнення моральної шкоди представник відповідача не вбачає, адже вини [PERSON] міської ради Харківської області в порушенні прав позивача немає та немає доказів спричинення такої шкоди, оскільки медичні документи свідчать лише про наявність хронічних захворювань у представника [PERSON], а не у позивача [PERSON] [PERSON] управління Держкомзему у м. Люботин і Харківському районі Харківської області про час та місце розгляду справи було повідомлене належним чином, проте його представник в судове засідання не зявився. Про причини неявки в судове засідання не сповістив, тому суд виходить з того, що неявка відбулась за неповажних причин. Заяв про перенесення розгляду справи до суду не подано. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не сповістив, тому суд виходить з того, що неявка відбулась за неповажних причин. Заяв про перенесення розгляду справи [PERSON]Д, до суду не подавав. Третя особа - Садівниче товариство «Почвовєд» в особі голови [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але подала заяву про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи і подані сторонам докази, суд встановив наступне. Спірною є земельна ділянка № 367 в Садівничому товаристві «Почвовєд», стосовно якої виконавчим комітетом [PERSON] міської ради було прийнято рішення № 695 від 10 червня 1997 року про безкоштовну передачу [PERSON] та видано державний акт про право власності на землю серія ХР № 025-07-057875 від 06 серпня 1997 року, та, пізніше, прийняте рішення [PERSON] міською радою Харківської області від 27 березня 2008 року № 198 про передачу у власність [PERSON] та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 521086 від 23 червня 2008 року. Згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Здійснення виконавчими комітетами сільських, селищних і міських Рад повноважень, делегованих державою, було передбачено в ст. 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року за № 533-ХІІ. Отже, прийняте виконавчим комітетом [PERSON] міської ради рішення № 695 від 10 червня 1997 року відповідає законодавству, яке діяло на той час. Представник позивача [PERSON] стверджували суду, що спірна земельна ділянка, якою користувався позивач [PERSON] з часу отримання у власність, у позивача не вилучалася. Позивач [PERSON] є членом Садівничого товариства «Почвовєд» та має земельну ділянку № 367, що підтверджується довідкою голови правління [PERSON] від 05 червня 2015 року. Членом товариства була й [PERSON], але її було виключено за несплату з 2009 року членських внесків на засіданні правління товариства 14 серпня 2011 року, про що свідчить протокол зборів № 3 від 14 серпня 2011 року. Отже, позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] були членами садівничого товариства «Почвовєд» та на них розповсюджував свою дію Статут товариства. Так, в п. 2.6. Статуту визначено, що член товариства може бути виключений з товариства за певних обставин, та у разі незгоди з цим його право власності може бути припинено в судовому порядку за позовом товариства. Відповідачами у даній справі не надані докази того, що позивача [PERSON] станом на 2008 рік було виключено з членів товариства в порядку та на підставах, визначених статутом, та того, що належна йому на праві власності земельна ділянка № 367 була вилучена в судовому порядку з подальшим переданням у користування садівничому товариству. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] міська рада Харківської області, приймаючи рішення від 27 березня 2008 року № 198 про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] допустила порушення прав та інтересів [PERSON] як власника, тому суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення від 27 березня 2008 року № 198 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] на підставі цього рішення. Що ж стосується вимоги [PERSON]. про скасування запису про державну реєстрацію державного акту, який виданий [PERSON], суд відмовляє в її задоволенні, оскільки позивачем не залучено до участі в справі відповідні органи, наділені з 01 січня 2013 року повноваженнями на вчинення вказаної дії згідно з Законами України «Про Державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналізуючи викладені норми законодавства, з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що позивач зобовязаний довести шляхом подання належних та допустимих доказів, що мали місце неправомірні дії відповідача, в звязку з чим мала місце реальна моральна шкода, а також у чому вона полягає, та довести наявність безпосереднього причинного звязку між неправомірними діями відповідачів, які призвели до порушення прав позивача, та заподіянням шкоди саме позивачу. Представником позивача [PERSON] подано суду виписку з медичної картки № 994 від 17 лютого 2015 року про перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Харківської міської клінічної лікарні № 27 в період з 07 лютого 2015 року і по 17 лютого 2015 року. У виписці зазначено, що [PERSON] був направлений на лікування в плановому порядку за направленням дільничного терапевта в зв'язку з погіршенням стану здоров'я на фоні чисельних хронічних захворювань. Але належних та допустимих доказів того, що саме позивач [PERSON] зазнав певних душевних страждань через дії відповідачів, в тому числі через протиправну поведінку відповідачів по відношенню до його батька, [PERSON], ані позивачем до позову, ані його представником в судовому засіданні не надані, тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову. Також позивачем та його представником не надані докази, які б підтверджували протиправну поведінку відповідачів [PERSON] і [PERSON] та того, в чому полягала така поведінка по відношенню до кожного з них. З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди. Ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд також пропорційно стягує з відповідачів [PERSON] міської ради Харківської області та [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 30,45 грн. з кожного. На підтвердження понесених позивачем інших витрат його представником подана довідка приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] від 22 квітня 2015 року про сплату 200,00 грн. за посвідчення довіреності [PERSON] та договір про надання юридичних послуг від 05 травня 2015 року, укладений з адвокатом [PERSON], разом з додатком рахунком від 05 травня 2015 року про оплату послуг адвоката в сумі 500,00 грн. Предметом такого договору є написання адвокатом позовної заяви про скасування рішення [PERSON] міської ради Харківської області. Але в присудженні на користь позивача таких витрат суд не вбачає підстав, адже витрати на нотаріальне посвідчення довіреності на представника позивача не відноситься до переліку судових витрат, а також через те, що представником позивача не представлений розрахунок суми наданої йому юридичної допомоги в такому розмірі відповідно до вимог Постанови КМ України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». На підставі викладеного,

Outcome: approved