Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] 614 883,22 грн., з яких 596974 грн. основного богу та 17909,22 грн. 3% річних. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що надав відповідачу грошові кошти в сумі 70000 доларів США на строк до грудня 2012 р., що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Однак відповідачем у встановлений сторонами строк виконання обов'язку щодо повернення позикових коштів не було виконане. Станом на момент подання позову, 10.02.2014 р., гривневий еквівалент наявного у відповідача перед позивачем боргу становить 614 883,22 грн., з яких 596974 грн. основного боргу та 17909,22 грн. 3% річних. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять задоволити, стягнувши суму боргу в розмірі 70 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення по справі. Ствердили, що відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, про що написав дві розписки - від 28.09.2007 р. та від 23.08.2012 р. Однак відповідач згадані грошові кошти не повернув. У зв'язку із невиконанням договірних відносин просять також стягнути 3% річних за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення. Ствердили, що жодних договірних відносин між позивачем та ТзОВ «Гронло-Львів» не існувало. Відповідач та його представник у судовому засіданні 27.08.2014 р. проти позову заперечили та просять в такому відмовити, покликаючись на те, що відповідач у позивача грошові кошти не отримував та розписки не писав. Відповідач, як керівник ТзОВ «Гронло-Львів» мав взаємовідносини з батьком позивача [PERSON], оскільки між ТзОВ «Гронло-Львів» та батьком позивача укладався попередній договір купівлі-продажу житлового будинку в с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області, і саме на виконання умов даного договору відповідач отримував кошти від батька позивача [PERSON] Зазначають, що позивач не вправі надавати позику в іноземній валюті, так як немає на це ліцензії НБУ. Заявляють про сплив строку позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Так, з письмових розписок (оригінали яких оглянуто в суді та копію долучено до матеріалів справи) від 28 вересня 2007 року та 23 серпня 2012 р. вбачається, що відповідач [PERSON] (позичальник) позичив у позивача [PERSON] (позикодавець) 70 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до грудня 2012 р. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а за умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. За умовами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відтак, враховуючи настання дати повернення суми позики та відсутність доказів повернення позики відповідно до вимог ст.545 ЦК України, суд приходить до висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача 70 000 доларів США. Разом з тим, відповідно до роз'яснень у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком на день ухвалення рішення. Таким чином, сума боргу в розмірі 70 000 доларів США, враховуючи офіційний курс валют НБУ станом на день ухвалення даного рішення - 17 березня 2015 р., становить в еквіваленті на національну валюту 1523900 грн. Крім цього, в порядку ст.625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи суму боргу та офіційний курс валют НБУ станом на день ухвалення рішення, розмір 3% річних за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. становить 45717 грн. Розглядаючи доводи відповідача та його представника в заперечення позову суд враховує наступне. Заперечуючи факт написання та підписання розписок від 28 лютого 2007 р. та від 23 серпня 2012 р. відповідач [PERSON] в порядку ст.ст.143-144 ЦПК України просив призначити судову почеркознавчу експертизу для визначення достовірності підпису на згаданих письмових розписках. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 10 листопада 2014 р. призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату вартості проведення експертизи покладено на відповідача [PERSON] 29 грудня 2014 р. останній власноручно отримав вимогу експерта щодо оплати вартості згаданої експертизи, в якій зазначено, що в разі відсутності оплати протягом місяця з дня одержання рахунку ухвала про призначення експертизи буде залишена без виконання. Натомість експертом 17 лютого 2015 р. матеріали цивільної справи повернуто без виконання ухвали про призначення експертизи у зв'язку із неоплатою експертизи до даного часу. Так, за умовами ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Таким чином, у зв'язку із неоплатою відповідачем вартості експертизи, суд розцінює таке як ухилення від її проведення, а відтак встановлює достовірність підпису останнього на вказаних розписках, зокрема на розписках від 28 вересня 2007 року та 23 серпня 2012 р., оскільки зворотнє ні відповідачем, ні його представником не доведено. Розглядаючи доводи відповідача про неможливість укладення договору позики в іноземній валюті та необхідність для цього отримання ліцензії НБУ, суд враховує наступне. Так, згідно з положеннями ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». За змістом ст.2 вказаного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, а також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства. Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами договорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено. Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 р. № 270, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 липня 2004 року № 885/9484, затверджено Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам. Зазначене Положення розроблене відповідно до вимог Закону України «Про Національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» від 27 червня 1999 року № 734/99, нормативно-правових актів Національного банку України, та встановлює порядок отримання резидентами (юридичними особами, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, фізичними особами) кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вони не поширюються на валютні операції між фізичними особами-резидентами. Таким чином, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами грошових зобов'язань у іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Щодо показань позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], допитаних за їх клопотанням в якості свідків в порядку ст.184 ЦПК України, то такі в даній справі про стягнення боргу за письмовою розпискою є недопустимими в порядку ст.59 ЦПК України, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, за умовами ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладеним у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Розглядаючи питання застосування строку позовної давності при стягненні боргу, заявленої відповідачем у порядку ст.267 ЦК України, суд враховує наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). У ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Відповідно до письмової розписки від 23 серпня 2012 р., яка стала підставою позову про стягнення боргу, сторонами погоджено строк виконання зобов'язання (кінцевий термін повернення позики), - до грудня 2012 р. Позивач звернувся з позовом до суду 12 лютого 2014 р. Відтак, трирічний строк позовної давності при зверненні до суду з даними вимогами не є пропущеним і доводи відповідача в цій частині є безпідставними. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст.3, 12-15, 20 ЦК України, ст.ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню позики не виконав, а тому право позивача підлягає захисту судом шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 1569617 грн., з яких 1523900 грн. основного боргу та 45717 грн. - 3% річних. Таким чином, позов є підставним, обґрунтованим та підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути 3654 грн. судового збору. На підставі ст.ст.3, 11-16, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України та

Outcome: approved