Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 24.07.2014 року в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що за договором позики від 01 квітня 2012 року [PERSON] отримала у нього в борг 15200 доларів США та зобов'язалася повернути гроші з розстрочкою по 1 000 доларів США щомісячно. Однак свої зобов'язання за договором позики відповідач не виконує. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ці рішення судів скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Уточнивши 04.03.2016 року в ході повторного розгляду справи позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача грошовий борг за цим договором позики станом на 04.03.2016 року у складі - 15200 доларів США борг за договором позики, 3 % річних у розмірі 1393,93 доларів США, відсотки від суми позики у розмірі 7080,49 доларів США, а всього 23674,42 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 04.03.2016 року еквівалентно 620506,54 грн., а також судові витрати у справі. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] уточнив позовні вимоги з урахуванням офіційного курсу НБУ щодо дол.США станом на 12.08.2016 року (1 дол.США=24,85 грн.) остаточно просив стягнути з [PERSON] Павлівни на користь [PERSON] 588 309,34 грн. (п'ятсот вісімдесят вісім тисяч триста дев'ять гривень 34 копійок), з яких: - 377 720,00 грн. (триста сімдесят сім тисяч сімсот двадцять грн. 00 копійок) сума позики в еквіваленті 15200,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р. - 34 639,16 грн. (тридцять чотири тисячі шістсот тридцять дев'ять гривні 16 копійок) сума нарахувань у розмірі 3% річних, в еквіваленті 1393,93 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р.; - 175 950, 18 грн. (сто сімдесят п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 18 копійки) - сума нарахованої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в еквіваленті 7080,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р. та сплачений судовий збір. В ході судового розгляду справи позивач та його представники адвокат Осокін С.Ю. і [PERSON] ці позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка та її представник за довіреністю [PERSON] позов не визнавали у повному обсязі. Свою позицію відповідачка пояснювала тим, що насправді ніяких коштів у боргу позивача не брала, а написана нею розписка від 01.04.2012 року стосувалась повернення коштів за товар, який її поставляв позивач і його дружина Наташа. Товар був не ходовий тому до цього часу є не реалізований. Однак під примусом відповідача змушена була написати розписку про повернення боргу за цей товар у розмірі 15200 дол.США.и в розстрочку. Тому просили у позові відмовити у повному обсязі за необґрунтованістю заявлених вимог. Вислухавши сторони, покази свідків та дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з такого. Згідно із ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Викладені позивачем обставини справи у підтвердження його доводів щодо наявності грошового боргу відповідачки перед ним за договором позики підтверджується письмовою розпискою від 01 квітня 2012 року [PERSON] згідно якої вона винна [PERSON] 15 200 доларів США та зобов'язується їх повернути з розстрочкою платежу по 1 000 доларів США в місяць. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], під страхом кримінальної відповідальності за дачу неправдивих показів, суду свідчив, що дуже тривалий час знайомий з родиною відповідачки з якою підтримував гарні стосунки. На весні 2012 року його тодішня дружина Наташа, яка також була в гарних стосунках з відповідачкою та підтримувала з нею бізнесові справи, сказала йому, що відповідачка просить позичити коштів, оскілки має намір купити магазин в м.Крижопіль. Він погодився надати в борг ці кошти. Тому, проїжджаючи проїздом до м.Одеси, 01.04.2012 року він заїхав до м.Котовська і в магазині позивачки який знаходиться на ринку м.Котовска передав останній 15200 дол.США. купюрами по 100 дол.США. Спочатку він не думав брати ніякої розписки. Однак на всяк випадок остання власноруч там же написала йому цю розписку і пообіцяла вернути борг до кінця року, а може раніше, якщо все добре складеться. В подальшому відповідачка стала ухилятись від зустрічей і до цього часу боргу йому не повернула. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно Висновку науково-правової експертизи щодо правової природи відносин, які склались між [PERSON] і [PERSON] стосовно боргових зобов'язань, оформлених розпискою від 01.04.2012 року, складеної науково-правовим експертом кандидатом юридичних наук Богініч О.Л. про наявність між сторонами позикових правовідносин врегульованих ст.ст.1048-1050 ЦК України. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Доказів у підтвердження своїх доводів про неотримання грошових коштів від позивача у борг відповідачка не представила. Її твердження про фактичне отримання нею від позивача на цю суму товару не знайшли свого підтвердження. За умовами положення ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його частин може доводиться письмовими доказами, засобами ауді- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Зокрема відповідачкою не представлено належних доказів у підтвердження отримання нею від позивача товару на суму 15200 дол.США, як то товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури та таке інше. Допитана судом свідок з боку відповідача [PERSON] суду свідчила, що з 1996 року працює продавцем у магазині відповідачки. Остання отримувала товар автобусом з Києва від Наташі, який в подальшому відповідачка передавала їй під реалізацію. Їй також відомо, що відповідачка писала письмову розписку за товар. Однак конкретних даних щодо написання розписки від 01.04.2012 року їй не відомо. Надані відповідачкою в копіях аркуші Журналу ведення обліку товару, на переконання суду, не можуть слугувати доказом спростування доводів позивача про передачу безпосередньо у борг грошових коштів 01.04.2012 року. Також не знайшли свого підтвердження у суді доводи позивачки про тиск на неї з боку відповідача у написані боргової розписки від 01.04.2012 року. Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином відповідачка не виконала взяті на себе зобов'язання перед позивачем за договором позики від 01.04.2012 року. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1048 ч.1 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ч.1 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно 625 ч. 2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачка до цього часу борг за договором позики від 01.04.2012 року не повернула, тобто правовідносини сторін договору не припинені, тому позивач має право на повернення боргу і отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК та процентів за користування чужими коштами, розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України згідно ч.1 ст.1048 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідний правовий висновок, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, яка є обов'язковою для застосування всіма судами при розгляді аналогічних спорів. Таким чином згідно заявлених позовних вимог та наданого позивачем розрахунку, який не оспорював ся стороною відповідача, з відповідачки на користь позивач слід стягнути : - 377 720,00 грн. (триста сімдесят сім тисяч сімсот двадцять грн.. 00 копійок) сума позики в еквіваленті 15200,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р. (1 дол.США=24,85 грн.); - 34 639,16 грн. (тридцять чотири тисячі шістсот тридцять дев'ять гривні 16 копійок) сума нарахувань у розмірі 3% річних, в еквіваленті 1393,93 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р. (1 дол.США=24,85 грн.) за період з 01.06.2012 року по 04.03.2016 року; - 175 950, 18 грн. (сто сімдесят п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 18 копійки) - сума нарахованої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в еквіваленті 7080,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 12.08.2016р. (1 дол.США=24,85 грн.) за період 01.05.2012 року по 04.03.2012 року. У зв'язку із задоволенням уточненого позову понесенні позивачем документально підтвердженні судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 5888,31 грн. слід віднести на рахунок відповідачки.

Outcome: approved