Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер його дядько по бабі, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.07.2004 року. Із заповіту, складеного [PERSON] від 14.06.2004 року, посвід\-ченого секретарем виконкомом Великоозиминської сільської ради Самбірського району Львівської області зареєстровано в реєстрі за № 17 відомо, то він все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він матиме право, в тому числі грошовий вклад в ощадному банку, заповів йому, [PERSON] . Спадкове майно [PERSON] , крім іншого майна, також складає житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , що належав [PERSON] як голові селянського двору на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 12.01.1996 року. За його заявою про прийняття спадщини в Самбірській державній нотаріальній конторі була зареєстрована спадкова справа та державний нотаріус листом від 11.11.2020 року № 1619/01-16 повідомив, що не вправі видати свідоцтво про право на спадщину на дане майно, оскільки ним не надано оригіналу документу, що посвідчує право власності на майно, що належало померлому. Крім того, нотаріус звернув увагу на те, що у свідоцтві про право особистої власності на будинок вказано, що він належить селянському двору, головою якого є [PERSON] . Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2007 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Із копії свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Городищенської сільської ради Самбірського району Львівської області від 12.01.1996 року, відомо, що [PERSON] мав право на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] як голова селянського двору. Оригінал свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок втрачений, про що ним надано повідомлення у газеті «Високий замок» сторінка Самбірщина від 19.11.2020 року. Із довідки Дублянської селищної ради Самбірського району Львівської області № 122 від 24.01.2018 року та № 1614 від 04.10.2018 року відомо, що [PERSON] , котрий помер [INFO] , до дня смерті проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Заповіт від його імені посвідчувався секретарем виконкому Великоозиминської сільської ради Самбірського району Львівської області 14.06.2004 року і зареєстрований в реєстрі за №17. Двір селянський. Останнім і єдиним членом селянського двору був [PERSON] . На день смерті [PERSON] був зареєстро\-ваний один. Згідно ст. 120 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх чле\-нів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У зв`язку з прийняттям Закону України «Про власність» 07.02.1991 року Законом України від 16.12.1993 року №3718- 12 була виключена стаття 120 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, оскільки така форма власності, як власність колгоспного двору, в Україні не визнавалась. А отже, свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, видане на ім`я. [PERSON] , в якому зазначено власність селянського двору, в даний час не визнається державними органами та нотаріусами, так як такої форми власності в Україні не має. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберегло\-ся після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Оскільки, членом колишнього селянського двору, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] , то право на дане будинковолодіння належало йому в цілому. З довідки про технічну характеристику об`єктів нерухомого майна № 382 від 23.10.2020 року відомо про дерев`яний житловий будинок 1959 року забудови загальною площею 73,9 кв.м„ житловою 30,2 кв.м., з належними до нього господар\-ськими будівлями та спорудами, вартістю 134856,00 грн. - ціна позову. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий мас застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, вважає, що його позовні вимоги щодо визнання в порядку спадкування права власності на спадкове майно грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. А тому просить постановити рішення, яким: - визнати його власником житлового будинку загальною площею 73,9 м2, житловою 30,2 м2, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом майна [PERSON] , котрий помер [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав повністю, просить його задовольнити, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а справу слухати у його відсутності. Представник відповідача Новокалинівської територіальної громади Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, просив слухати справу у його відсутності. Суд, розглянувши справу в порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з того, що згідно цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Встановивши вищезазначене, суд задовольняє вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved