Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [INFO] року під час виступу у програмі з назвою (рос. мовою) «[INFO]», яка транслювалася у прямому ефірі ТРК «Моя Одеса» у мережі Інтернет на веб-сайті з назвою (англ.): [INFO] на якому декілька веб-сторінок. доступних у мережі Інтернет, об`єднаних за змістом, за логотипом (рос.): «[INFO]», та за навігацією, зокрема веб-сторінці з назвою (англ.) [INFO] близько 21. години 31 хвилин поширив інформацію, яка не відповідає дійсності та ганьбить честь достоїнство та ділову репутацію [PERSON] як законослухняного громадянина України, засновника відомого підприємства, колишнього співробітника правоохоронних органів. Даний виступ зафіксований у запису, оприлюднений [INFO] року, близько 8.17 на вказаній веб-сторінці, зберігається у архівному матеріалі, є загально доступним будь якому користувачу мережі Інтернет за посиланням: [INFO] Під час зазначеного виступу відповідач розповідаючи по конфліктну ситуацію, яка склалася у м. Одеса навколо будинку по [ADDRESS] між ним та громадянами [PERSON] і [PERSON], а також про нібито пов`язані з цим конфліктом перевірки його «бізнесу» з боку міських, обласних екологічних інспекцій починаючи, приблизно, з 12 хв. 44 сек до 13 хв. 03 сек., висловив фактичне твердження, зазначивши таке (рос. мовою) «...Со стороны [PERSON] в нашем дворе и не только, были массовые нарушения закона. Такие как уничтожение имущества общего пользования, захват имущества общего пользования, стрельба во дворе,...,я уже не говорю, что мне сожгли машину...» Отже в наслідок даного фактичного твердження [PERSON] у будь якої особи яка отримала цю інформацію, у тому числі і особисто у [PERSON] сформулювалося думка про нібито скоєння ним протиправних, які підпадають під визначення кримінальних правопорушень. Представник відповідача у відзиві зазначає, що відповідач лише розповідав про своє відношення до конфліктної ситуації що склалася навколо будинку по [ADDRESS] , у зв`язку з незаконною реконструкцією [PERSON] будинку. 19 вересня 2019 року за наслідками підготовчого судового засідання, судом призначено справу до розгляду у судовому засіданні 18 листопада 2019 року. У судовому засіданні 18 листопада 2019 року представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав того, що інформація про яку розповідав відповідач у програмі «Вечір на Думській» ні є фактичними обставинами, а є лише оціночними судженнями, заснованими на особистому відношенні відповідача до ситуації про яку він розповідав, а тому такі оціночні судження не підлягає спростуванню. Суд, дослідивши і проаналізувавши матеріали справи, всі докази, надані сторонами, на обґрунтування своїх позицій, переглянувши за участю сторін відеозапис програми, який був наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, дійшов до таких висновків: Судом встановлено: [INFO] року відповідач [PERSON] під час виступу у програмі з назвою (рос. мовою) «[INFO]», яка транслювалася у прямому ефірі ТРК «Моя Одеса» у мережі Інтернет на веб-сайті з назвою (англ.): [INFO], розповідав про конфліктну ситуацію, яка склалася навколо будинку по [ADDRESS] м. Одесі. Дана програма доступна для перегляду у мережі Інтернет на веб-сайті з назвою (англ.): [INFO], за посиланням [INFO] Під час зазначеного виступу відповідач розповідаючи по конфліктну ситуацію, яка склалася у м. Одеса навколо будинку по [ADDRESS] між ним та позивачем громадянином - [PERSON] у проміжок часу від початку програми, приблизно, з 12 хв. 44 сек. до 13 хв. 03 сек., висловився про таке (мовою оргіналу) «...Со стороны [PERSON] в нашем дворе и не только, были массовые нарушения закона. Такие как уничтожение имущества общего пользования, захват имущества общего пользования, стрельба во дворе,...,я уже не говорю, что мне сожгли машину...». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду спору суд судом встановлено, що відповідачам безпосередньо зазначається прізвище [PERSON] як фізичної особи, як під час виступу, і зокрема під час формулювання фраз про які зазначено у позові, тому суд доходить про наявність у позивача права звернутися з позовом до відповідача у розумінні ст. 15 ЦК України. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] виступає від себе особисто, тому суд доходить до висновку про належний склад сторін. У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. За змістом частини першої статті 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення недостовірної інформації про неї та (або) членів її сім`ї, має право звернутися до суду за спростуванням цієї інформації як щодо себе, так і членів родини, якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує її особисті немайнові права. У частині четвертій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У спірних правовідносинах відповідач [PERSON] поширює інформацію щодо особисто позивача [PERSON] інформація стосується його честі та ділової репутації як фізичної особи, оскільки формує його морально-етичний портрет в очах громадськості, а тому це узгоджуються із вимогами статті 277 ЦК України, у зв`язку з чим суд доходить до висновку про наявність у позивача [PERSON] права вимагати визнання розповсюдженої інформації недостовірною, а також вимагати її спростування. Стосовно твердження представника відповідача, про те що вся інформація про яку повідомляв відповідач [PERSON] є лише його ( [PERSON] ) осоистою точкою зору - оціночними судженнями, суд зазначає таке: Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до роз`яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц (провадження № 61-38478св18) визначено, що відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Аналізуючи змістовно - лексичну побудову фраз та тверджень відповідача [PERSON] , які є предметом позову суд доходить до висновку, що твердження (мовою оригінала) « ... Со стороны [PERSON] в нашем дворе и не только, были массовые нарушения закона. Такие как уничтожение имущества общего пользования, захват имущества общего пользования, стрельба во дворе,...,я уже не говорю, что мне сожгли машину...», не може тлумачитися як оціночне судження оскільки у даному випадку ідеться про конкретні факти вчинення та причетності [PERSON] конкретних правопорушень, а саме знищення та захвату майна загального користування, застосування зброї, спалення автомобіля відповідача. Також суд, має констатувати, про відсутність під час монологу [PERSON] , який є предметом позову таких словосполучень та «на мій погляд», « на мою с особисту думку» т.ін, які б завали змогу незалежному спостерігачу зробити висновок про те що відповідач дійсно висловлює своє особисто відношення (думку) до певних фактів. Посилання представника відповідача на певні кримінальні провадження, що знаходяться на стадії досудового розслідування а також цивільні та адміністративні справи, які розглядаються судами різних інстанцій не тільки не хитають вказаний висновок суду, а навпаки надають суду змогу констатувати про вірність висновків, оскільки таке твердження представника відповідача підтверджує наявність певних фактів, про які зазначає позивач, а відсутність вироків про невідповідність дійсності тверджень відповідача. Таким чином суд доходить до переконливого висновку про необхідність задоволення позовних вимог стосовно визнання інформації яка є предметом позову недостовірною та про необхідність її спростування особою яка її поширила. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц. Отже, у даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. На підставі наведеного суд вважає, що позивачу не була спричинена моральна шкода, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial