Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з вказаною позовною заявою в якій просить суд визначити місце проживання двох малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, посилаючись на те, що він з відповідачем 23 липня 2010 року уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 986. У шлюбі з відповідачем у них народилося двоє синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. Згідно з рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 березня 2020 року по справі № 376/62/20 шлюб між сторонами було розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач не бере участі у вихованні спільних дітей, коштів на їх утримання також не надає, тобто самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням дітей, не бере участі в їх матеріальному забезпеченні та не цікавиться їх життям взагалі. Позивач працює не офіційно, має самостійний дохід і постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, піклується про фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток дітей, намагається якнайкраще забезпечити дітей матеріально. Позивач стверджує, що відповідач зловживає спиртними напоями, негативно характеризується за місцем проживання і майже не займається вихованням дітей, близько двох роки відповідач проживає окремо від дітей, не цікавиться їх розвитком, не бере участі в їх матеріальному забезпеченні та не піклується про них. У судове засідання позивач не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав посилаючись на письмові докази, які наведені в матеріалах справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду клопотання в якому просить суд проводити розгляд справи за її відсутності, вважає, що позивач перешкоджає у спілкуванні з їх спільними малолітніми дітьми та маніпулює ними, а також відповідач стверджує, що вона постійно приїздить до дітей, забезпечує їх продуктами, одягом та ліками. У судове засідання представник третьої особи по справі - Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської районної державної адміністрації не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, заперечень проти позовних вимог позивача не надавав. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судомвстановлено, що сторони 23 липня 2010 року уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 986. У шлюбі з відповідачем у них народилося двоє синів: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1089; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серія [NUMBER] виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 629. Відповідно до медичного висновку Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров`я України» від 25 січня 2021 року, [PERSON] , [INFO] ,має діагноз: ДЦП, спастична диплегія, IV рівень за GMFCS. F88/70, недорозвинення мовлення І рівня. Оскільки молодший син має вищевказаний діагноз, він потребує особливого медичного догляду та піклування, масажів, реабілітацій та спеціальних ліків. Дане лікування є дуже коштовним та потребує значних витрат, що підтверджується матеріалами справи. З Акту від 02 червня 2021 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , де орендує нерухоме майно, разом із [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідченнями сусідів. Позивач працює не офіційно, має самостійний дохід, проте коштів, які він отримую не вистачає для забезпечення належного утримання двох малолітніх дітей, в тому числі і дитини з інвалідністю. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням дітей, не бере участі в їх матеріальному забезпеченні та не цікавиться їх життям взагалі. Відповідач зловживає спиртними напоями, негативно характеризується за місцем проживання, близько двох років відповідач проживає окремо від дітей, не цікавиться їх розвитком та не піклується про них. Оскільки відповідач не допомагає дітям в добровільному порядку, та не цікавиться їх життям та не надає матеріальної допомоги, позивач має сумніви щодо того чи зможе відповідач надати дітям належний догляд та піклування, тому змушений звернутися до суду за захистом прав своїх дітей в судовому порядку, вважає, що дітям буде краще з ним та просить визначити їх місце проживання разом із батьком. Згідно із ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Судом встановлено, що сторони по справі проживають окремо, спільні діти проживають разом із батьком. Батько дітей повністю займається вихованням та матеріальним забезпеченням синів, офіційно не працює, проте отримує стабільний дохід, забезпечує дітей всім необхідним. З наданих сторонами доказів встановлено, що батько приймає активну участь у виховному процесі своїх дітей. Мати хлопчиків участі у їх вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає. Доказів протилежного відповідачем суду не надано та судом не встановлено. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908,00 грн. Таким чином,

Outcome: approved