Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001607 від 17.12.2014 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»; стягнути з відповідача в його користь в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу №001607 від 17 грудня 2014 року у розмірі 20 000,00 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 грудня 2014 року, з метою придбання трактора, попередньо знайшовши підходящий для нього трактор «Чері 244» на сайті ТзОВ «ЛК «Еталон», звернувся у представництво ТзОВ «ЛК «Еталон» у м. Тернополі. Перед укладанням Договору протягом нетривалого часу відбулася бесіда між ним та представником відповідача. Остання не дозволила взяти із собою договір з метою ґрунтовного ознайомлення з його умовами, оскільки він забув свої окуляри вдома (а без них він дуже погано бачить), натомість, запропонувала розповісти про всі умови такого. Представник товариства запевнила, що він отримає трактор на протязі трьох днів після сплати першого внеску. Пояснила, що після отримання трактора, він щомісячно повинен сплачувати певну суму коштів на протязі одного року. Крім того, представник відповідача запевнила його у вигідності умов Договору, оскільки саме в той день, з її слів, 17 грудня 2014 року, діяла акція, згідно якої він міг безкоштовно обрати на вибір один із запропонованих аксесуарів для трактора, а також страхування трактора за рахунок відповідача. Також представниця повідомила, що банк, через який можна провести оплату, скоро закривається, а на наступний день такої акції вже може не бути. Відтак, погодився на укладення спірного договору. Ціна трактора «Чері 244» на момент укладення договору становила 52 900 грн., проте, він мав при собі 20 000 грн., які хотів оплатити, як за перший внесок, так і частково наперед за інші внески, які б повинен був виплачувати протягом року. 17 грудня 2014 року між ним (як Лізингоодержувач) та ТзОВ «ЛК «Еталон» (як Лізингодавець), в особі Скочинської Лесі Володимирівни, було укладено договір фінансового лізингу № 001607. На виконання даних умов договору, на рахунок відповідача 17 грудня 2014 року було перераховано грошові кошти у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень, що підтверджується чеком № 17122014135435. Укладаючи Договір, він мав на меті придбати трактор «Чері 244» за ціною 52 900,00 грн. (як було вказано на сайті), користуватися ним і сплачувати поступово його вартість. У тому, що укладав саме такий договір, його запевнила представник ТзОВ «ЛК «Еталон». Хоча в дійсності виявилось зовсім не так, оскільки коли приїхав додому і детально ознайомився з договором, з?ясувалось, що предметом договору є трактор «Чері 354» за ціною 200 000 грн. На наступний день він звернувся до представника відповідача, однак, остання запевнила його, що трактор «Чері 244» він отримає в понеділок, 22.12.2014 року. Проте, ні в понеділок, ні через тиждень з моменту укладення Договору, нічого так і не отримав. Звернувшись у черговий раз до відповідача, останній повідомив, що у випадку розірвання Договору в 14-денний термін з моменту його укладення, позивач зможе повернути сплачені ним кошти. У зв'язку з цим, 26 грудня 2014 року він надіслав на адресу ТзОВ «ЛК «Еталон» заяву про розірвання договору та інформацію про банківські рахунки, на які можна перерахувати сплачені кошти. Через деякий час його було повідомлено представником відповідача про те, що згідно з умовами договору, який він підписав 17.12.2014 року, сплачені кошти йому не повертаються. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору представник ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» надала йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг відповідачем. Йому не роз?яснили, що сплачена сума 20000 гривень є не авансовим платежем, а комісією за організацію та оформлення договору. Вважає, що п. 12.11. договору про неповернення комісії за організацію у випадку розірвання договору є несправедливим. Також вважає несправедливими умови п. 8.2.1 договору про встановлення першого лізингового платежу, що складається не тільки з авансового платежу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, але й з комісії за організаційні заходи, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Під час підписання договору та специфікації не було досягнуто угоди відносно предмету лізингу, оскільки в пункті 3.1 Договору відсутній запис про предмет лізингу, а згідно Додатку №3 до Договору «Трактор Чері RF354» не визначений індивідуальними ознаками, а саме: не вказано його виробника, комплектацію, рік випуску, колір тощо. Згідно із п. 3.5 Договору Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за гарантійними зобов'язаннями, а відповідає Продавець, який в договорі ніде не зазначений. Згідно з п. 8.15 йому фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлено відповідальність у вигляді розірвання договору в односторонньому порядку і неповернення вже сплачених платежів. Вважає умови договору (п.п. 4.3.5, 5.4, 6.4, 8.15, 8.2.1., 8.2.1, 8.2.3, 12.1, 12.2, 12.3, 12.5, 12.7, 12.9, 12.10, 12.11, 12.12), такими, що вносять істотний дисбаланс між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», а обов'язки викладені таким чином, що складені на шкоду Лізингоодержувача. Вказані обставини змусили звернутися його до суду, а тому просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні уточнили позовні вимоги, просять, окрім вимог, викладених в позовній заяві, також визнати недійсними додатки № 1, 2, 3 до спірного договору. Додатково пояснили, що позивачу не було роз'яснено про те, що після укладення договору лізингу він не буде являтися власником предмету лізингу; не надали часу для детального вивчення умов договору, винесення його за межі офісу представництва відповідача; не було роз'яснено призначення платежу у розмірі 20000 грн., доказом чого є відсутність призначення платежу у чеку. Вважають, що дії представника відповідача під час укладення договору підпадають під ознаки нечесної підприємницької діяльності, а саме: дії, спрямовані на спонукання позивача до прийняття швидкого рішення та позбавлення його достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням спірного договору, яка визначена у додатку №1, розмір такої комісії становить 20000 грн. Вказана комісія не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем. Її розмір є необґрунтованим і таким, що суперечить принципу добросовісності, встановленому п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України. 20000,00 гривень є неспівмірними із затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. Дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» договором не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. Вказаний пункт договору завдає шкоди позивачу, оскільки сплачені ним 20000,00 гривень є дуже великою сумою, а після розірвання договору залишаються у лізингової компанії. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, попередньо подавши заяву про слухання справи у його відсутності, надавши одночасно письмові заперечення. Мотивує тим, що отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору підтверджується особистим підписанням позивачем кожного аркушу договору та заяви про повноту отриманої інформації. Комісія за організацію в сумі 20000 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов Договору відноситься до інших витрат, Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні. Відповідно до п. 12.11 Договору, у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію договору Лізингоодержувачу не повертається. На підставі заяви [PERSON] від 26 грудня 2014 року укладений між ними договір було розірвано. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» комісія за організацію входить до інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а саме: надання консультацій менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору і супроводження забезпечення його виконання зі сторони лізингодавця, а тому представник відповідача вважає необґрунтованим посилання позивача на порушення принципу справедливості і добросовісності і виникнення дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін. Посилання позивача на несправедливість умов договору є необґрунтованими, так як він є прозорим і, на думку відповідача, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вислухавши пояснення позивача та його представника, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2014 року позивач уклав з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу № 001607 з трьома додатками до нього. Відповідно до умов договору фінансового лізингу Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу «Трактор Чері RF354», який в договорі не вказаний, проте зазначений у специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 200 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на Лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.3.3 договору). 17 грудня 2014 року позивач сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» 20 000 грн., що стверджується квитанцією №17122014135435 від 17.12.2014 року. 29 грудня 2014 року Договір лізингу №001607 від 17 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 26 грудня 2014 року. Свідок [PERSON] суду показав, що вони з батьком, позивачем у справі, в інтернеті знайшли інформацію щодо можливості придбати трактор марки «Чері-244» за ціною в розмірі майже 53000 грн. Вони передзвонили за вказаним номером і представник ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» запросила приїхати в м.Тернопіль. Під час розмови з останньою, перебуваючи в офісі відповідача, представник запевнила їх, що документи будуть оформлені на придбання трактора «Чері-244», жодних розмов щодо іншої марки трактора не велося. Батько на той час був без окулярів і вони попросили надати їм час для ознайомлення з договором. Однак, представник товариства запевнила у вигідності пропозиції і наполегливо переконала їх, що не варто гаяти час. Батько підписав, надані представником документи, хоча вони так і не ознайомилися з ними детально, а лише повірили інформації, наданій працівницею відповідача. Лише коли повернулися із згаданим договором додому, то зауважили, що марка трактора вказана зовсім інша, ніж та, яку вони замовляли. Згодом, коли вони знову звернулися в Тернопільське відділення товариства, уже інший представник порекомендувала їм подати заяву про розірвання договору, пояснивши, що таким чином вони ще зможуть повернути оплачені ними кошти. Однак, сплачену батьком суму ніхто так і не повернув. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із законом, правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно п. 3.5 спірного Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Судом встановлено, що заяви про постачальника трактора позивач не подавав. Домовленість з представником відповідача була лише про модель, марку та вартість трактора, про що і зазначено в Специфікації. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед Лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингодавцем, продавець (постачальник) та Лізингодавець несуть перед Лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 3.5 Договору, щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін., суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця; водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, така умова договору є несправедливою. Згідно п. 6.4 Договору, Лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Але, на підставі п. 10.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь Лізингодавця. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Згідно п.п. 8.3, 8.4, 8.8, 8.13 Договору лізингові платежі можуть корегуватися, а Лізингодавець залишив за собою виключне право на односторонню їх зміну. Пунктом 5.4 договору передбачена можливість зміни вартості предмету лізингу і імперативний обов'язок Лізингоодержувача одноразово доплатити різницю такої вартості, а також сплатити різницю комісії за організацію. Однак, у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Пунктом 8.15 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, Лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Нечітке визначення підстав зміни розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, тому ці умови договору відповідно до п.п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Положення п. 6.5.Договору суперечать змісту п.4 ч.2 ст. 10, ч.3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг» в частині обмеження права позивача на відшкодування вартості поліпшень предмету лізингу. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням, згідно п.6.7. Договору визначено, що на його чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування Предметом Лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. У таких випадках зобов'язання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі. Пунктом 8.10 договору передбачено, що Лізингоодержувач не може вимагати від Лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Положення пунктів 8.7, 8.10 Договору суперечать також вимогам ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.2 ч.2 ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду Лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами договору від 17.12.2014 року передбачені наступні лізингові платежі (п. 8.2.1, 8.2.2, 8.2.3 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу. Крім того, позивач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж» (п. 8.2.3 договору), який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначені періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за складною формулою, а саме: ПАП= АП- ПВ/ТС, де ПАП - періодичний авансовий платіж, АП - авансовий платіж, ПВ - початковий внесок, ТС - термін сплати авансового платежу. Такі визначення можуть залишитися незрозумілими для звичайного споживача. У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 200 000,00 грн., відсоток платежів 50 %, авансовий платіж 100 000 грн., щомісячний платіж 8 333,33 грн., комісія за організацію (10%) 20 000,00 грн., комісія за передачу (3%) 6 000,00 грн. У додатку № 2 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу 200 000,00 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 10 000,00 грн., викупна вартість 3 000 грн., відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5% та щомісячний платіж 2 512,22 грн. Рахунок, виданий Лізингодавцем на оплату в сумі 20 000 грн. за договором №001607, без вказівки призначення платежу (аванс, комісійні витрати тощо), оплачений позивачем 17.12.2014 року в день підписання договору, як плата за цим договором, також без призначення платежу (а.с. 28, 30). У зв'язку з цим неможливо встановити, на сплату якого саме платежу за договором внесена позивачем зазначена вище сума. Пунктом 11.5 передбачена відповідальність Лізингоодержувача у вигляді втрати права придбати у власність (викупити) Предмет Лізингу на умовах, передбачених цим Договором, в тому числі за вирішення в судовому порядку будь-якого спору між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем з приводу даного Договору, тобто фактично відповідач обмежив право споживача звернутись до суду за захистом своїх прав, що є грубим порушенням ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України. У п.п. 4.2.5, 4.3.4, 6.3, 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.5, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12, 15.4 Договору передбачена сплата Лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому, адекватного захисту прав Лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Пункт 12.11 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача - Лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Дана умова Договору порушує принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України, тому що 20 000,00 гривень є неспівмірними з затратами Лізиногодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення Лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. По-друге, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» договором не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. По-третє, даний пункт договору завдає шкоди позивачу, оскільки сплачені мною 20 000,00 гривень є значною сумою і після розірвання договору залишаються у відповідача. Отже, зазначені положення Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати справедливого дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту Договору лізингу №001607 від 17.12.2014 року, а саме п.п. 3.5, 4.2.5, 4.3.4, 5.4, 6.3, 6.4, 6.5, 6.7, 8.3, 8.4, 8.7, 8.8, 8.10, 8.13, 8.14, 8.15, 10.3, 11.5, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.5, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12, 15.4, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору та потягне за собою визнання недійсним договору в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, суд вважає, що є достатні правові підстави для задоволення позову. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача, викладені у запереченнях проти позову, відносно того, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами договору, оскільки судом встановлено, що позивач не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, зокрема, зважаючи на його поганий зір (згідно довідки, виданої Дрогобицькою районною лікарнею), враховуючи непрозорість таких умов, а перерахування 20 000,00 грн. на адресу відповідача 17.12.2014 року, тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу, є цьому підтвердженням. Сплата 10% від вартості предмета лізингу в сумі 20 000,00 грн. лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при роз'ясненні якої позивачеві, договір не був би укладений, як такий, що не відповідає принципу справедливості. Його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. Суд також вважає за необхідне, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved