Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення інфляції за час прострочення сплати боргу, три проценти річних від простроченої суми та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказує, що рішення Рожищенського районного суду від 16.06.2015 року з відповідача [PERSON] в його користь стягнуто 40000,00 грн. боргу за розпискою від 07.08.2012 року. Відповідач борг повернув лише у 2017 році у ході примусового виконання судового рішення органами державної виконавчої служби, чим порушив вимоги ст.1049 ЦК України та зобовязання по вищевказаній розписці. Покликаючись на те, що повне погашення боргу відбулося в лютому 2017 року, тому просить стягнути з [PERSON] 41321,25 грн. індексу інфляції та 5209,00 грн. три процента річних від простроченої суми платежу та 15000,00 грн. моральної шкоди. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилася, суду надана заява про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, суду надана заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав частково. Згідно поданих заперечень від 13.10.2017 року зазначив, що позивач заявив до стягнення інфляційні витрати та 3% річних, які не належать до групи вимог, щодо яких встановлена спеціальна позовна давність, а тому розрахунок повинен бути здійснений за три роки, що передували зверненню до суду. Позивач звернувся до суду 15.09.2017 року, а отже від дати звернення до суду віднімаємо три роки і першим днем періоду прострочення є 16.09.2014 року. Таким чином, загальна сума за даний період становить 32686,26 грн., з яких 2819,23 грн. 3% річних та 29867,03 грн. інфляційних втрат. Що стосується стягнення моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги не визнав, так як позивач не довів факту завдання йому моральних страждань, душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у звязку з бездіяльністю [PERSON]. Тому просив в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди відмовити. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи, які беруть участь у справі не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно ст.ст.526-527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що 07.08.2012 року [PERSON] дав завдаток за приміщення корівника в сумі 40000,00 грн. та зобовязався 40000,00 грн. повернути за півтора місяці двома платежами по 20000,00 грн., що не заперечується сторонами по справі. Згідно ст.1049 ЦК Уккраїни позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 16.06.2015 року, яке набрало законної сили, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто 40000,00 грн. коштів за договором позики (а.с.12-13, 14-16). Державною виконавчою службою за заявою стягувача про примусове виконання рішення суду 16.06.2015 року було відкрито виконавче провадження. З пояснень сторін встановлено також, що погашення боргу відбулося трьома етапами, а саме: 17.11.2016 року [PERSON] сплатив [PERSON] 11800,00 грн.; 29.11.2016 року 4000,00 грн. та 28.02.2017 року 24200,00 грн.. Статтею 625 ЦК України розміщена у розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Про розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання, слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи із системного аналізу ст.ст.526, 599 ЦК України, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої ст.625 ЦК України. У даній справі спір виник у зв'язку з невиконанням зобов'язання про повернення грошових коштів. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До початку розгляду справи представник відповідача подав заяву про застосування до вирішення спору позовної давності. З цієї ж підстави просить позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних витрати задовольнити частково. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права ще в 2012 році, в суд звернувся 15.09.2017 року, а отже першим днем прострочення є 16.09.2014 року. \~\~Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що до моменту фактичного повернення грошових коштів, позивач [PERSON] має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми 2665,82 грн. та 28729,20 грн. інфляційних витрат, виходячи з наступного розрахунку: 1). За період з 16 вересня 2014 року по 17 листопада 2016 року сума боргу становить 40000,00 грн., тому підлягає стягненню 2610,41 грн.\~ (3% х 40\~000(прострочена сума) х 794 (кількість днів прострочення)/365/100); 2). За період з 18 листопада 2016 року по 29 листопада 2016 року сума боргу становить 28200,00 грн., тому підлягає стягненню 25,50 грн.\~ (3% х 28\~200(прострочена сума) х 11 (кількість днів прострочення)/365/100); 3). За період з 30 листопада 2016 року по 28 лютого 2017 року сума боргу становить 4000,00 грн., тому підлягає стягненню 29,91 грн.\~ (3% х 4000(прострочена сума) х 91 (кількість днів прострочення)/365/100). Сума інфляційних втрат за період з 16 вересня 2014 року по 17 листопада 2016 року становить 28608,00 грн. (40000,00 грн. (сума боргу) х 171,52 % (сукупний індекс інфляції за прострочений період)/100%). Сума інфляційних втрат за період з 18 листопада 2016 року по 29 листопада 2016 року становить 0. Сума інфляційних втрат за період з 30 листопада 2016 року по 28 лютого 2017 року становить 121,20,00 грн. (4000,00 грн. (сума боргу) х 103,03 % (сукупний індекс інфляції за прострочений період)/100%). Отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат, слід задовольнити частково, а саме: стягненню з відповідача в користь позивача підлягає три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання в сумі\~\~2665,82 грн. та 28729,20 грн. інфляційних витрат. Посилання позивача на те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі ст.1167 ЦК України (підстави відповідальності за завдану моральну шкоду) не заслуговують на увагу, оскільки положення\~\~глави 82 ЦК України врегульовують правила деліктної відповідальності і не можуть застосовуватись\~\~до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання. Згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір витрати на користь держави в сумі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON]. На підставі ст.ст.526, 530, 625, 1046,1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial