Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною дію сільського голови с.Лішня Дрогобицького району по підписанню Державного Акту на право власності на земельну ділянку від 25 жовтня 2012 року, визнати його незаконним та скасувати. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Лішнянської сільської ради від 03.04.2005 року №275 передано у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1184 га. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.11.2005 року сторони являються співвласниками вищевказаної земельної ділянки біля будинку [ADDRESS]. Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 01.03.2010 року в користування 1-ому співвласнику [PERSON], (якій належить 51/100 ід. часток) і в користування 2-му співвласнику [PERSON] ( 49/100 ід. часток) пропонується виділити відповідні частки вищевказаної земельної ділянки площею 0,1184 га, що знаходиться у них на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.10.2012 року на [PERSON] оформлено право власності на 0,0603 га. земельної ділянки на підставі рішення апеляційного суду Львівської області по справі № 22-ц-130/2010 р. Вважає, що цей Державний акт оформлений у спосіб не передбачений чинним законодавством України, його не повинен був підписувати сільський голова с.Лішня Дрогобицького району, останній вчинив незаконну дію, а тому такий повинен бути визнаний незаконним та підлягає скасуванню, посилаючись на ст. 81, 116, 126 Земельного кодексу України. В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] та [PERSON] позов підтримали та доповнили, що позивач не погоджував меж відповідачу [PERSON] і ніколи б не погодив саме такі межі, як вказано в державному акті, оскільки частина приватизованої відповідачами земельної ділянки відноситься до їхньої земельної ділянки, якою вони користувались. Крім цього, ст.81 ЗК України не передбачено набуття права власності на земельну ділянку з підстав, визначених судом порядку користування земельною ділянкою, якщо є чинним і не є скасований Державний акт на право власності на земельну ділянку від 08.11.2005 року. Сільський голова с.Лішня Дрогобицького району порушив процедуру видачі Державного акту, не виніс його на сесію Лішнянської сільської ради, та односторонньо прийняв рішення про його підписання. Просять позов задоволити. Сільський голова с.Лішня - Стасів М.С. позову не визнав, суду пояснив, що діяння Лішнянської сільської ради відповідають нормам законодавства під час виготовлення [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі рішення апеляційного суду Львівської області, оскільки ст. 22 ЗУ «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-IV передбачено, що землеустрій здійснюється на підставі, зокрема, судових рішень ( п. «в»), а згідно ст. 26 вищевказаного закону замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади рада міністрів АР Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі. Таким чином, маючи в наявності рішення Апеляційного суду Львівської області щодо визначення розміру земельних ділянок, гр.. [PERSON] звернулась на підставі п. «а», ч.1 ст. 27 ЗУ «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № №858-IV, яким передбачено право замовника доручати розробникам виконання робіт із землеустрою, в проекту організацію для розроблення нею землевпорядної документації, на основі чого видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, а він підписав його власноручно, а не виніс на сесію Лішнянської сільської ради тому, що даним Державним актом здійснено розподіл земельної ділянки, яка вже була виділена сесією і на яку вже було видано Державний акт у 2005 році. [PERSON] та її представник [PERSON] позову не визнали. Суду пояснили, що жодних порушень при видачі оспорюваного Державного акту з боку Лішнянської сільської ради не було. Такий видано на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області, і не потребував жодних додаткових процедур погоджень з боку позивачів та сесії Лішнянської сільської ради. Представник третьої особи - відділу Держземагенства у Дрогобицькому районі - Піць І.О. з приводу задоволення позову покладається на думку суду. Суду пояснила, що при складанні технічної документації на підставі якої було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] землевпорядною організацією жодних порушень допущено не було. Також, сільський голова с.Лішня Дрогобицького району - Стасів М.С., підписавши вищевказаний Державний акт, не вчинив жодних протиправних дій, оскільки такий видано на підставі рішення суду, що не потребувало виносу його на сесію Лішнянської сільської ради. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом частин першої, другої, шостої - десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Як встановлено в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинковолодіння [ADDRESS]. Позивач [PERSON] є власником 49/100 ідеальних його частин, а відповідач [PERSON] - 51/100 ід. частин. Рішенням Лішнянської сільської ради від 03.04.2005 року №275 передано у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1184 га. про що 01.11.2005 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01.03.2010 року в користування 1-ому співвласнику [PERSON], (якій належить 51/100 ід. часток) і в користування 2-му співвласнику [PERSON] ( 49/100 ід. часток) виділено відповідні частки вищевказаної земельної ділянки площею 0,1184 га, що знаходиться у них на праві спільної сумісної власності. 25.10.2012 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га., що по [ADDRESS]. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено вище, рішення, на підставі якого було видано оскаржуваний позивачем державний акт на право власності відповідачці на земельну ділянку площею 0,0603 га., було прийнято Апеляційним судом Львівської області на підставі ст. 89 ЗК України відповідно до якої співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Звідси, посилання позивача на порушення вимог ст. 81 ЗК України, зокрема, відсутність такої підстави набуття права власності на земельну ділянку як рішення суду, суд не бере до уваги, оскільки в даному випадку рішення суду про поділ земельної ділянки слід вважати цивільно-правовою угодою. Той факт, що попередній Державний акт на право власності на земельну ділянку від 08.11.2005 року є не скасованим, не свідчить про протиправні дії сільського голови та не є підставою для скасування оскаржуваного Державного акту на земельну ділянку від 25.10.2012 року. Таким чином, враховуючи вище наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed