Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування вимог вказує, що відповідач 28 серпня 2010 року позичив у нього грошові кошти в сумі 7500 доларів США, про що надав письмову розписку, та зобов'язувався повернути позичені кошти за умовами позики до кінця 2013 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку та не повернув йому позичені кошти, просить стягнути із [PERSON] суму боргу за позикою в розмірі 187171,48 грн., що еквівалентно 7500 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на час звернення до суду із позовом 09.02.2015 року. Крім цього, посилаючись на норми ст. 625 ЦК України, просить стягнути з [PERSON] проценти із розрахунку 3% річних за прострочення повернення позики за період з 01 січня 2014 року по 09 лютого 2015 року в сумі 6230,56 грн., а також суму інфляційних втрат за період з 01 січня 2014 року по 09 лютого 2015 року в сумі 46548,79 грн., а також понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити. В подальшому в засідання не з'явився, попередньо надавши суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши суду, що він повернув [PERSON] 2500 доларів США, тому його заборгованість складає лише 5000 доларів США. В подальшому відповідач повторно в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом вручення судової повістки. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явились, підставі наявних у справі доказів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 28 серпня 2010 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 7500 доларів США, а останній зобов'язався повернути дані позичені кошти до кінця 2013 року. Дана обставина стверджуються письмовою розпискою [PERSON] від 28 серпня 2010 року, наданою позивачем. В узгоджений сторонами строк до кінця 2013 року відповідач позичені кошти не повернув. 30.06.2014 року [PERSON] було направлено письмову вимогу, в якій вимагалось негайно в строк до 31 липня 2014 року повернути [PERSON] позику в розмірі 7500 доларів США. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики), що були передані йому у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За нормами ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошових коштів позичальнику. На підтвердження укладення договору позики позивач представив суду розписку від 28 серпня 2010 року, яка свідчить про передання [PERSON] [PERSON] у позику грошових коштів в сумі 7500 доларів США. Наявність оригіналу розписки у позикодавця [PERSON] свідчить про невиконання боржником зобов'язання. Згідно з вимогами ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначених за офіційним курсом відповідною валюти на день платежу, якщо інший порядок визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, станом на 09 лютого 2015 року [PERSON] не повернуто [PERSON] позику в розмірі 7500 доларів США, що згідно курсу НБУ на 09.02.2015 року (24,956198 грн. за 1 долар) еквівалентно сумі 187171,48 грн. Таким чином, суд вважає, що діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики в сумі 187171,48 грн., що еквівалентно боргу 7500 доларів США. Посилання відповідача у судовому засіданні на те, що сума його боргу перед позивачем складає лише 5000 доларів США, оскільки 2500 доларів США він повернув, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем [PERSON] в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано та і відповідно судом не здобуто жодних доказів, які б підтверджували зазначені ним в ході розгляду справи обставини. Також відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З врахуванням того, що відповідач [PERSON] прострочив виконання зобов'язання щодо повернення позивачу суми позики 7500 доларів США, а тому зобов'язаний сплатити на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за період з 01.01.2014 року по 09.02.2015 року у розмірі 6230,56 грн., виходячи із наступного розрахунку: 7500 доларів США (сума боргу) * 3% річних = 225 доларів США/365 днів у році=0,62 долари США на день*405 прострочених днів =249,66 доларів США, що еквівалентно 6230,56 грн. згідно офіційного курсу гривні до долара США станом на 09.02.2015 року. Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції, виходячи із наступного. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Таким чином, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у валюті України - гривні. Вказаний висновок суду відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у рішення в справі №6-36736вов10 від 28 березня 2012 року. Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, дане положення закону не може застосуватись до спірних правовідносин, тому позовні вимоги щодо стягнення суми інфляційного збільшення боргу за період з 01 січня 2014 року по 09 лютого 2015 року в розмірі 1865 доларів США, що еквівалентно 46548,79 грн. до задоволення не підлягають. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики в сумі 187 171,48 грн., що еквівалентно 7500 доларів США, виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 09.02.2015 року та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01.01.2014 року по 09.02.2015 року у розмірі 6230,56 грн., що еквівалентно 249,66 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на 09.02.2015 року. Враховуючи те, що позов задоволено частково на суму 193402,04 грн., тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 1934 грн. понесених судових витрат (судового збору) пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial