Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із вказаним позовом. Просить суд визнати недійсним договір про надання позики від 15 серпня 2010 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Вісава» та [PERSON], а також визнати недійсними видаткові касові ордери від 21 серпня 2010 року та від 27 серпня 2010 року на суму 100000 грн. і 98000 грн. відповідно. В обгрунтування позовних вимог позивач, зокрема, покликається на те, що спірний договір він не підписував, кошти за ним не отримував, а тому вважає його недійсним. При цьому, позивач вказує на те, що в спірному договорі неправдиво вказано його паспортні дані та вказано місце його проживання: «[ADDRESS]», хоча насправді він зареєстрований та проживає за адресою: «[ADDRESS]», тобто вважає спірний договір підробленим. Крім цього, позивач зазначає, що про існування спірних документів він дізнався лише після того, як ТзОВ «Вісава» звернулось в суд із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за спірним договором. Оскільки, будь-яких документів позивач не заповнював і не підписував, коштів за спірними документами не отримував, а тому вважає наведене беззаперечною підставою для визнання їх недійсними. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити, виходячи із наведених вище мотивів. Також, додали, що вказані документи вважають недійсними, оскільки відповідачем не представлено оригіналів спірних документів, а їх копії не можуть бути доказами в справі. Просять суд позов задовольнити повністю, визнавши договір про надання позики та видаткові касові ордери недійсними. Крім цього, при ухваленні судового рішення, просять врахувати вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач ТзОВ «Вісава» явку свого повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечило, незважаючи на те, що належним чином було повідомлене про час і місце судового розгляду справи. Натомість, в матеріалах справи міститься письмове пояснення відповідача, в яких останній заперечує доводи позивача, вказуючи на те, що ним не надано жодних доказів на підтвердження підстав недійсності спірного договору позики. Крім цього, вказує на те, що оригінали оспорюваних документів надавались для огляду суду до моменту їх вилучення. Проте, згодом ці оригінали були вилучені Рівненським МВ УМВС України у Рівненській області, а подальше їх місцезнаходження відповідачеві не відоме. Вислухавши думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічною за своїм змістом є норма ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. З матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2010 року товариством з обмеженою відповідальністю «Вісава» та [PERSON] було укладено договір про надання позики б/н, згідно якого відповідач по цій справі передає у власність позивача грошові кошти в сумі 200000,00 грн., які останній зобов'язується повернути в термін до 30.09.2010 року, про що в справі є завірена печаткою відповідача його копія (а.с. 13 том 1). Крім цього, в матеріалах справи наявні дві завірені печаткою відповідача копії видаткових касових ордерів від 21 серпня 2010 року та від 27 серпня 2010 року, з яких вбачається, що позивач [PERSON] є одержувачем грошових коштів у два транші на загальну суму 198000 грн. (а.с. 9-10 том 1). 27 січня 2012 року оригінали спірного договору про надання позики та видаткових касових ордерів були вилучені у [PERSON] працівниками міліції в приміщенні Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області за адресою: м. Рівне, вул. Пушкіна, 4, про що складено відповідний протокол (а.с. 99 том 1, а.с. 14-15 том 2). Проте, з листа прокуратури міста Рівне від 24.06.2014 року вбачається те, що відповідно до інформації Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, місцезнаходження вказаних документів не відоме, у зв'язку із чим за цим фактом прокуратурою міста було призначено службове розслідування (а.с. 85 том 2). Разом із тим, як вбачається із листа Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, матеріали дослідчої перевірки за заявою ТзОВ «Вісава» вважаються зниклими, а тому надати суду оригінали документів, вилучених на підставі протоколу огляду від 27.01.2012 року неможливо (а.с. 112 том 2). Крім цього, ухвалою Буського районного суду Львівської області від 6.12.2011 року за клопотанням [PERSON] у даній справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, на яку були поставлені запитання, чи виконаний підпис на оригіналах спірних договору про надання позики та видаткових касових ордерів [PERSON], чи іншою особою. Проведення даної експертизи було доручено експертам Львівського відділення НДІСЕ (а.с. 90-91 том 1). Однак, позивачем по даній справі [PERSON] не було проведено оплати вказаного експертного дослідження, у зв'язку із чим матеріали даної цивільної справи були повернуті без виконання ухвали суду, про що вбачається із листа директора Львівського відділення НДІСЕ від 24.05.2012 року (а.с. 107 том 1). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Тобто, з даного вбачається те, що від проведення експертизи ухилився [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON] співпрацював з ТзОВ «Вісава», про що свідчать наявні у справі матеріали щодо здійснення розрахунків ТзОВ «Вісава» за товар через [PERSON] (а.с. 54-73 том 1). Наведене спростовує доводи позивача [PERSON] про те, що він не перебував у відносинах із ТзОВ «Вісава». Разом із тим, показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які узгоджуються між собою, стверджується сам факт співпраці [PERSON] із ТзОВ «Вісава». Разом із тим, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] стверджується той факт, що [PERSON] в кабінеті директора ТзОВ «Вісава» отримував кошти. При цьому, суд не приймає до уваги показання позивача [PERSON], допитаного судом в якості свідка, який повідомив, що спірних документів він не заповнював та не підписував, а грошей у ТзОВ «Вісава» не отримував, оскільки відповідно до вимог ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються виключно на його показаннях, котрі не підтверджуються жодними іншими доказам по справі, а відтак оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено того, що спірний договір про надання позики та виписані на підставі нього видаткові касові ордери були підробленими, як про це стверджує позивач. Натомість, завірені копії оспорюваних позивачем документів містяться в матеріалах даної цивільної справи, як і письмові докази про їх вилучення працівниками міліції з подальшою втратою цих документів. Крім зазначеного суд констатує, що за змістом п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В силу п. 8 вищевказаної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. З наведено слідує, якщо сторона не підписувала договір, як про це стверджує сам [PERSON], такий договір є неукладеним (є таким, що не відбувся), а тому визнаватися недійсним в судовому порядку не може. Також, суд вважає безпідставними покликання позивача та його представника на норму ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає обов'язок кредитодавця довести те, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, оскільки в даному випадку мають місце правовідносини позики, а не кредитні зобов'язання, що в свою чергу не звільняє позивача від процесуального обов'язку доводити обставини недійсності правочину. Враховуючи те, що у ході судового розгляду справи позивачем не подано належних та допустимих доказів щодо підстав недійсності спірного договору про надання позики, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed