Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що з 03 грудня 2011 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають неповнолітню доньку. В період шлюбу, в березні 2016 року, він придбав у власність автомобіль ВАЗ 2109, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер VIN XTA210900L0559727, який придбаний за його особисті кошти, подаровані йому матірю [PERSON] в сумі 5\~000,00 грн. та бабусею [PERSON] в сумі 20\~000,00 грн., яка зняла кошти зі свого депозитного рахунку в ПАТ «Ощадбанк» та подарувала йому в присутності її знайомої. Тому просить визнати право особистої приватної власності за ним за вказаний автомобіль. В судове засідання сторони не з'явилися Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її з позивачем відсутності, наполягала на задоволенні заявлених вимог. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позов визнала повністю. Суд, враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом, [PERSON] перебуває з [PERSON]В в зареєстрованому шлюбі з 03 грудня 2011 року (а.с. 7 копія свідоцтва про шлюб), від якого мають неповнолітню доньку Ксенію, [INFO] (а.с.8). В період шлюбу позивачем придбано автомобіль марки «ВАЗ 2109», 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер VIN XTA210900L0559727, що зареєстрований 18.03.2016 р. та який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії СХТ В34899, належить [PERSON] (а.с.9 копія свідоцтва). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05 квітня 2017р. у справі № 6-399цс17. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У звязку з викладеним, враховуючи наявність в матеріалах справи заяви відповідача про визнання позову, яка не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved