Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування позову зазначив, що 20 липня 2003 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12. Враховуючи те, що заповіту за життя батько не склав, то спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є він та його рідний брат відповідач у справі [PERSON] Оскільки з травня 2002 року по день смерті батька він постійно мешкав разом з останнім за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12, без реєстрації, вважав, що прийняв спадщину після його смерті у звязку з чим й не подавав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. 10 лютого 2015 року він звернувся до державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька, однак постановою нотаріуса від 10.02.2015 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що він в установлений шестимісячний строк прийняття спадщини не подав заяву про її прийняття до нотаріальної контори. На підставі викладеного, просив суд встановити факт свого постійного поживання зі спадкодавцем, його батьком [PERSON], померлим 20.07.2003 року на день відкриття спадщини за однією адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON], надавши пояснення по суті позову, підтвердив фактичні обставини справи й наполягав на задоволенні заявлених ним вимог. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову пояснив, що дійсно влітку 2002 року [PERSON] приїхав з Харківської області до міста [PERSON] з метою прописки у домоволодінні № 12 по вулиці Верді, де він проживав разом зі своєю сімєю та батьком. Оскільки брату не вдалося прописатися, то він повернувся до Харківської області, село Олексіївка, де мешкав разом з дружиною та донькою, а потім знову приїхав до міста [PERSON] й тривалий час знаходився на лікуванні стаціонарно в ПНД міста [PERSON] й тільки за 2 місяці до смерті батька проживав разом з ним. Після смерті батька, через деякий час [PERSON] повернувся до Харківської області. Враховуючи ці обставини, вважає, що позивач не проживав постійно з батьком на день його смерті, а тому не має жодних прав на спадкове майно, що залишилося після смерті останнього. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача суду пояснили наступне. Свідок [PERSON], зазначила, що вона мешкає разом з матірю по вул. Якушкіна, 12 у м. Кривому Розі. [PERSON] був її сусідом й мешкав на паралельній вулиці - вул. Верді, 12 разом з сином [PERSON] та його сімєю, а також з сином [PERSON], який приїхав з Харківської області до нього навесні 2002 року з метою працевлаштування й постійно проживав без прописки з батьком по день смерті останнього. Свідок [PERSON] пояснив, що з квітня 2002 року по листопад 2003 року він разом з позивачем [PERSON] працювали у приватного підприємця м. Кривого Рогу й виконували роботи із встановлення домофонів. В період роботи [PERSON] на тривалому лікуванні не знаходився. Йому відомо, що [PERSON] приїхав з Харківської області до міста [PERSON] на постійне місце проживання з метою працевлаштування й мешкав разом з батьком по вул. Верді, 12 у м. Кривому Розі, а виїхав з міста тільки у листопаді 2003 року після смерті свого батька. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживала у цивільному шлюбі з двоюрідним братом сторін у справі до 2006 року і їй відомо про те, що з квітня 2002 року по листопад 2003 року з Харківської області до міста [PERSON] з метою працевлаштування на постійне місце проживання приїхав [PERSON], який проживав разом з батьком по вул. Верді, 12 без реєстрації. У листопаді 2003 року [PERSON] повернувся до Харківської області у звязку з примиренням з дружиною. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача, надали суду наступні пояснення. Так, свідок [PERSON] пояснив, що він доводиться двоюрідним братом [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] дійсно приїздив до міста [PERSON] у 2002 році, але з батьком не мешкав постійно, оскільки повертався до Харківської області. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає за адресою: [INFO] й померлий [PERSON] був його сусідом. Йому відомо, що в 2002 році [PERSON] приїздив до батька тільки гостювати, а не на постійне місце проживання, він також приїздив на похорони батька. Свідок [PERSON] пояснив, що з 1959 року він мешкає по вул. Верді у м. Кривому Розі, знав померлого [PERSON] та знає його синів, йому відомо, що [PERSON] приїздив до батька у 2002 році гостювати, працював на приватному підприємстві після смерті батька. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON], який проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO], 20 липня 2003 року помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим повторно 08.09.2015 року, актовий запис № 1381 (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, право на прийняття якої за відсутності заповіту спадкодавця, отримали спадкоємці першої черги за законом рідні сини померлого - [PERSON] та [PERSON], які є сторонами у справі. 10 лютого 2015 року [PERSON] звернуся до державного нотаріуса з заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало померлому батьку [PERSON] Постановою державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори від 10 лютого 2015 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що він в установлений шестимісячний строк прийняття спадщини не подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с. 6). Частиною першої ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 5 діючого ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із п.4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 діючого ЦК України, так і ст. 525 ЦК Української РСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлого 20.07.2003 року, визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.1 постанови від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, з огляду на вищенаведене, положення п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначеній в постанові від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13). Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі, спадщина після смерті [PERSON], померлого 20.07.2003 року, відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців протягом шести місяців з дня її відкриття. За таких обставин, й враховуючи те, що строк на прийняття спадщини не закінчився до 1 січня 2004 року, до врегулювання спірних правовідносин слід застосовувати норми діючого на теперішній час ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку (ч.1 ст. 1270 ЦК України) він не заявив про відмову від неї. З аналізу вказаної норми закону вбачається, що для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо, оскільки необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством розкривається поняття тільки місця проживання фізичної особи (ч. 1 ст. 29 ЦК України), й не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (п.2 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов'язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. У судовому засіданні встановлено, що позивач у справі [PERSON] своєчасно не звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, бо вважав, що фактично прийняв її, оскільки з померлим постійно проживав без реєстрації за однією адресою у місті Кривому Розі, по вул. Верді, будинок № 12. Саме не звернення [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк й стало підставою для відмови в оформленні спадщини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, окрім фактів, перелік яких визначено ч.1 вказаної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 вказаної статті передбачає, що ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Актом від 07.09.2015 року, складеного сусідами відповідача в справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та завіреного уповноваженою квартального комітету № 29 підтверджується факт спільного мешкання [PERSON] разом з батьком [PERSON] з травня 2002 року по день його смерті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12 (а.с. 9). Крім того, заявою [PERSON] від 21.07.2002 року до Жовтневого РВВС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в якій він просив прописати його за адресою: місто Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12 зі згоди власника житла [PERSON], посвідченого підписом останнього, підтверджено намір позивача у справі здійснити реєстрацію місця проживання у липні 2002 року за місцем проживання спадкодавця свого батька (а.с. 21). Однак, як пояснено позивачем та не спростовано відповідачем у справі, [PERSON] було відмовлено у реєстрації за вказаною адресою у звязку з наявністю боргу за житлово-комунальні послуги. Також, факт вибуття позивача з місця свого проживання за адресою: [INFO] й прибуття його до Дніпропетровської області м. Кривого Рогу на постійне місце проживання у звязку з працевлаштуванням підтверджується адресним листком вибуття, в якому міститься відмітка про зняття його 18.04.2002 року з реєстраційного обліку у Харківській області, а також адресним листком прибуття до Дніпропетровської області, де він мав намір здійснити прописку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Верді, будинок № 12. Доведено позивачем й факт його працевлаштування у м. Кривому Розі, про що суду надано договір підряду від 01.04.2002 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що [PERSON] за рік до смерті свого батька - [PERSON] проживав разом з ним по вулиці Верді, будинок № 12 в місті Кривому Розі. При цьому, суд критично ставиться до показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони суперечать встановленим в ході судового розгляду дійсним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Щодо заперечень відповідача у справі [PERSON], якими він по суті обґрунтовує незаконність вимог позивача, а саме: відсутністю постійного проживання позивача [PERSON] разом з батьком на день його смерті по вул. Верді, 12 у м. Кривому Розі з підстав знаходження його на лікуванні та тимчасового проживання у батька, суд вважає ці доводи безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодними належними та допустимими доказами вони не підтверджені, а у відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Таким чином, оцінивши усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд вважає, що факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час його смерті та відкриття спадщини, по вул. Верді, будинок № 12 в м. Кривому Розі знайшов своє підтвердження під час судового розгляду. Оскільки факт, про встановлення якого просить позивач у справі, має для нього юридичне значення, так як надає право на отримання свідоцтва про право на спадщину, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд вважає за необхідне позовну заяву [PERSON] задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved