Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовної заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КЕВ м. Вінниця про виселення із службової квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивував тим, що проходить службу у Вінницькому гарнізоні та забезпечений однокімнатною службовою квартирою за вищезазначеною адресою в складі сім`ї три особи разом із відповідачами. Рішенням виконавчого комітету ВМР від 26 жовтня 2006 року № 2520 на зазначену квартиру видано ордер № 0282 від 02 листопада 2006 року. 26 жовтня 2007 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. У зв`язку з неможливістю сумісного проживання з колишньою дружиною та небажанням останньої висилятись з квартири, позивач змушений був наймати інше житло. 23 листопада 2007 року позивач уклав шлюб з [PERSON] , від якого має двох дітей [PERSON] 2010 року народження та [PERSON] 2015 року народження. На даний час позивач має скрутне матеріальне становище, адже вимушений наймати житло для родини, потребує коштів на лікування внаслідок отримання травми в зоні АТО, при цьому дружина перебуває у декретній відпустці. З посиланням на положення ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями просить висилити відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просив його задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали. В письмових запереченнях від 28 березня 2017 року зазначили, що службове житло є державною власністю і знаходиться у відомчому віданні МО України, а тому, тільки власник житла може пред`являти позов, при цьому зазначає, що права позивача у зв`язку із цим не є порушеними. Крім того, вказує про те, що розірвання шлюбу між подружжям, не позбавляє права [PERSON] права на житло, адже остання також є військовослужбовцем ЗСУ. Своїм переїздом із займаного житлового приміщення позивач в добровільному порядку відмовився від користування ним. Одночасно вказала на те, що посилання позивача на п. 3.16 Інструкції є безпідставним, адже введена в дію наказом МО України 30 листопада 2011 року, а правовідносини між сторонами виникли в 2006 році, а тому зазначені положення інструкції не розповсюджуються на такі правовідносини у зв`язку з тим, що закон не має зворотної сили. За наведеного просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 36-41). Крім того, відповідачкою [PERSON] 28 березня 2017 року подана заява про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, адже на її думку вони виникли в 2007 році, коли позивач в добровільному порядку перестав проживати у службовій квартирі (а. с. 34-35). Представник третьої особи [PERSON] в судовому не заперечувала щодо задоволення позову. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, які врегульовані відповідними нормами Житлового кодексу УРСР щодо житлових прав громадян та їх реалізації при проживанні, зокрема, і у службовому житловому приміщенні. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] м. Вінниця, що підтверджується довідкою від 04 січня 2017 року № 350/154/1/8 (а. с. 7). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби. Відповідно до ст. 118, 121 ЖК УССР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Службові жилі приміщення надаються за рішенням\~ адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 жовтня 2006 року № 2520 «Про заселення 29 квартирного житлового будинку [ADDRESS] », прийнято рішення про видачу ордерів громадянам на підставі списку КЕВ м. Вінниця згідно з додатком та визнати службовими квартири в будинку [ADDRESS] (а. с. 56). Відповідно п. 29 до додатку до зазначеного рішення про розподіл службового житла, квартира [ADDRESS] розподілена полковнику [PERSON] з членами сім`ї [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька) (а. с. 57-61). Крім того, відповідно до довідки КЕВ м. Вінниця від 03 січня 2017 року № 4, [PERSON] забезпечений службовим житлом за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї три особи: він, колишня дружина та донька (а. с. 8). З наведеного вбачається, що квартира [ADDRESS] , має статус службової та отримана позивачем на склад сім`ї\~ в 3 особи (донька та дружина), як діючим військовослужбовцем. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 26 жовтня 2007 року сер. [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 9). Вищенаведені обставини встановлені в судовому засіданні та не заперечуються сторонами. Свої вимоги позивач обґрунтовує абзацом другим п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністра Оборони України № 737 від 30 листопада 2011 р., (далі - Інструкція), зареєстровано у Міністерстві Юстиції України 10 січня 2012 р. за № 24/20337, відповідно до якого підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким законом є Житловий Кодекс України, та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене\~ іпотекою відповідного\~ жилого приміщення. Єдиною підставою для виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення в контексті заявлених позовних вимог, є підстава, передбачена ст. 124 ЖК України: «Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення». Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Перелік підстав для виселення особи з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення є вичерпним. Така підстава як виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення - розірвання шлюбу, не передбачена законом. Позивач не обґрунтовує необхідність виселення відповідачів наявністю обставин, перелічених нормами Закону. Таким чином, підстави для виселення відповідачів, передбачені законом, а п. 3.16 Інструкції суперечить ст. ст. 9, 109, 116, 124 Житлового Кодексу України. Житловий Кодекс України, як закон, має вищу юридичну силу порівняно з Інструкцією, введеною Наказом Міністра Оборони. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Оскільки правовідносини між сторонами врегульовані законом (Житловим Кодексом України), а нормативний акт, яким відповідач обґрунтовує виселення відповідачів - Інструкція, в частині встановлення додаткових, порівняно з законом, підстав для виселення, прийнята за межами повноважень, встановлених законом, то у суду відсутні підстави для застосування п. 3.16. Інструкції, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року (справа № 509/652/16-ц). За наведеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до п. 3.18 Інструкції, виселення здійснюється в судовому порядку за позовом командування військової частини та КЕВ (КЕЧ) району, на обліку в яких перебуває службове жиле приміщення. З зазначеного положення вбачається, що за наявності підстав для виселення осіб із службового житлового приміщення, з позовом до суду мають право звернутись командування військової частини та КЕВ, адже таке житлове приміщення закріплене за останніми на праві оперативного управління. Натоміть із таким позовом звернувся [PERSON] , який у даному випадку є квартиронаймачем житлового приміщення. Щодо заяви відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування строку позовної давності, адже у позові відмовлено з підстав його недоведеності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed