Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача 34096,95 грн., з яких: 30141,23 грн. - сума позики, 2633,43 грн. - нараховані три проценти річних від простроченої суми, 1322,29 грн. - винагорода позивача за користування позикою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.07.2014 відповідачем видано розписку про те, що він позичив у позивача кошти у сумі 1000 (одна тисяча) Євро (1 Євро станом на дату подання позову до суду 28.08.2017 складає 30,141230 грн.) та зобов'язується повернути кошти до 30 вересня 2014 року. Відповідач ухиляється від виконання свого зобов'язання, а тому просить позов задовольнити повністю. 25.01.2018 позивач подав на адресу суду заяву про слухання справи у його відсутності; просить повністю задовольнити позовні вимоги та у разі неявки відповідача без поважних причин провести заочний розгляд справи; доручив оригінал договору позики від 25.07.2014, який просить повернути після прийняття рішення у справі. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання. Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання , про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 25 липня 2014 року [PERSON] позичив у [PERSON]: «…1000 Євро, які зобов'язується повернути у повному обсязі до 30 вересня 2014 року включно. За користування позикою позичальник виплачує позикодавцю винагороду у розмірі 20 (двадцять) Євро за місяць…», тобто між ними укладено договір позики, де позивач виступає кредитором, а відповідач позичальником. Дана обставина підтверджено оригіналом договору позики від 25.07.2014, копія якого засвідчена суддею та долучена до матеріалів справи. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1050 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК). Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14). Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення позики відповідно до вимог ст.545 ЦК України, те, що відповідач всупереч ст.178 ЦПК України відзив у якому викладає заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення, не надав, а тому судом приймається до уваги розрахунок позивача, який міститься у позовній заяві, згідно з яким встановлено: 30141,23 боргу за договором позики, 3% річних за період з 01.10.2014 по 28.08.2017 у розмірі 2633,43 грн. та винагорода за користування позикою, яка встановлена договором, у сумі 1322,29 грн. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 640,00 грн., що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст.11, 16, 526, 530, 625, 1046, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved