Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, в якій зазначає, що відповідачем не виконані договірні зобовязання за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05.11.2013 року, хоч на виконання умов договору [PERSON] отримала від [PERSON] авансовий платіж на загальну суму, еквівалентну 15 тис.доларів США, у подальшому відповідач відмовилась виконувати умови договору, не завершила будівництво житлового будинку, тривалий час обіцяла виконати умови договору, але потім стала уникати вирішення спору у досудовому порядку, тому позивач просив: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 383\~400 грн., що на день предявлення позову до суду є еквівалентом 15\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України відповідно до пункту 4.2 попереднього договору купівлі-продажу квартири № 10 на першому поверсі в індивідуальному зблокованому житловому будинку по вул.Зелений гай,1 в м.Обухів Київської області від 05 листопада 2015 року; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 119 847 грн. 04 коп. відповідно до пункту 4.2 попереднього договору від 05 листопада 2015 року як штраф у розмірі 58,8 % від суми Основного договору, зазначеної в пункті 3.1.1. попереднього договору; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти відповідно до ст.258 ЦК України в сумі 11 533 грн. 51 коп. 3% річних, кошти в сумі 38\~937 грн. 81 коп. в звязку з інфляцією, кошти в сумі 143\~990 грн. 33 коп. як пеня за несвоєчасне виконання грошового забезпечення; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за спричинену моральну шкоду в сумі 10\~000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання договірних зобовязань, не укладає договір купівлі-продажу, будинок досі недобудований, відповідач не повертає отриману ним суму протягом тривалого часу. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, причин неявки суду не повідомив, заяв, клопотань та заперечень суду не надав, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлявся, при цьому відповідачем подано письмові заперечення проти позову, тому суд також вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 05 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири, згідно якого сторони зобовязувались до 05.11.2015 року укласти на умовах цього договору договір купівлі-продажу квартири з будівельним номером 10 орієнтовною (проектною) площею 37 кв.м., яка буде розташована на першому поверсі житлового будинку, який буде збудовано за адресою: Київська обл., м.Обухів, вул. Зелений Гай, 1, що підтверджується договором, планом поверху, витягом із державного реєстру. 05 листопада 2013 року на виконання умов договору позивач [PERSON] передав відповідачеві [PERSON] грошові кошти в сумі 119 895 гривень, що еквівалентно 15 000 доларів США за курсом НБУ на час розрахунку в якості часткового розрахунку за договором, що підтверджується письмовою розпискою. У визначений вказаним вище попереднім договором строк до 05.11.2015 року основний договір купівлі-продажу укладено не було, що підтверджується матеріалами справи, зокрема змістом договору від 05.11.2013 року, а також визнається сторонами. 24.10.2016 року позивач звернувся до відповідача із пропозицією повернення коштів за договором, однак доказів її отримання відповідачем суду не подано. 24.10.2016 року позивач звернувся до Обухівського відділу поліції ГУ НП в Київській області із заявою про вчинення шахрайських дій відповідачем, 04.11.2016 року складено висновок за результатами звернення, відповідно до якого встановлено, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що підтверджується заявою, листом, висновком. При наданні правової оцінки позовним вимогам суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Попередній договір від 05.11.2013 року укладений у письмовій формі, підписаний сторонами, нотаріально посвідчений, ніким не оспорений, тому умови цього правочину підлягають виконанню обома його сторонами. У письмових запереченнях відповідач посилається на те, що не укладення основного договору сталося з вини позивача, однак будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів не подала, тому суд вважає їх непереконливими і безпідставними. При цьому твердження позивача про те, що саме відповідач ухилялась від укладення основного договору і виконання умов попереднього договору ґрунтуються на сукупності досліджених судом доказів та є переконливими. Таким чином, судом встановлено, що всупереч умовам попереднього договору від 05.11.2013 року основний договір з вини відповідача не було укладено ні у визначені сторонами строки, ні у подальшому, будь-які платежі за договором з боку відповідача на користь позивача не здійснювались, отриманий авансовий платіж не повернутий, що узгоджується із матеріалами справи. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач всупереч вимогам закону не виконав свої цивільно-правові обовязки, не виконав зобовязання у встановлений строк та не сплатив передбачені договором та законом кошти, тому він повинен нести обумовлену в правочині відповідальність за порушення зобовязання. Статтею 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За умовами попереднього договору відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти згідно розписки, які з огляду на характер правовідносин сторін слід визнати авансовими платежами, які підлягають поверненню позивачеві. Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частинами 1,2 статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. За приписами ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до пункту 4.2 попереднього договору сторонами обумовлено, що у разі відмови від укладення основного договору до 05 листопада 2015 року, зокрема ухиленню, відмови від його укладення взагалі з боку відповідача, останній зобовязується повернути позивачеві грошову суму у національній валюті України, у сумі, що буде еквівалентна сумі у доларах США, вказаній у пункті 3.1.1 по курсу Національного банку України станом на день повернення коштів та додатково сплатити позивачеві штраф у розмірі 58,8 % від суми основного договору, зазначеної в п.2.1.3 попереднього договору. Відповідно до пункту 3.1.1 попереднього договору сторонами обумовлено, що позивач передав відповідачеві еквівалент 15 000 доларів США. Враховуючи викладене, стягненню на користь позивача підлягає авансовий платіж в розмірі еквіваленту 15 000 доларам США по курсу НБУ станом на 09.11.2016 року (2556,3263 грн. за 100 доларів США) 383\~400 грн., що підтверджується договором, розпискою, довідкою про курс валют. Крім того, згідно умов укладеного між сторонами договору позивач має право вимагати від відповідача сплати штрафу у розмірі 58.8 % від суми основного договору, однак вирішуючи такі вимоги слід прийняти до уваги. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов попереднього договору щонайменше після настання дати укладення основного договору 05.11.2015 року, а позов предявлений до суду лише 11.11.2016 року. Відповідно до п.2 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК України). Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені та штрафу не може перевищувати одного року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-1 ІбцсІЗ. Вище викладено обставини, які свідчать про предявлення позовних вимог відносно пені та штрафу із пропущенням річного строку позовної давності. Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності в частині позовних вимог на момент звернення позивача за цим позовом сплинув. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідач в письмових запереченнях заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо штрафу та пені. Крім того, слід також врахувати, що через те, що час настання права вимоги щодо повернення та сплати коштів позивачеві за умовами попереднього договору не було визначено сторонами правочину, суду не подано допустимих доказів здійснення сторонами позасудового врегулювання спору, суд позавлений можливості обєктивно встановити наявність, строк настання і прострочки грошових зобовязань відповідача щодо сплати коштів, передбачених ст.258 ЦК України, на що посилалась позивач в своїх вимогах, однак на уточнюючі запитання її представник в судовому засіданні не зміг надати обґрунтовані пояснення по суті спірних правовідносин, а також щодо змісту домовленостей сторін, фактичних обставин спору, співвіднесення поданих доказів із позовними вимогами тощо. При цьому додані до позову розрахунки не узгоджуються із вимогами закону та умовами договору. Таким чином, інші вимоги позову в частині сплати коштів за умовами правочину не грунтуються на умовах договору та законі, є непереконливими і необгрунтованими. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Доводи позивача про спричинення йому відповідачем моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо нього, неправомірним невиконанням відповідачем своїх цивільно-правових обовязків, порушенням законних прав та інтересів позивача, під час судового розгляду відповідачем не спростовані, тому суд приймає їх до уваги при вирішенні спору. Відповідні факти порушення відповідачем прав позивача встановлені в межах цього судового розгляду, тому суд вважає, що така неправомірна і тривала поведінка відповідача мала наслідком душевні страждання позивача. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт нанесення відповідачем моральної шкоди позивачеві. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд вважає можливим стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди на користь позивача 5 000 гривень, оскільки такий розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України доведено належними і допустимими доказами позов лише частково, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати відносно сплати судового збору слід стягнути з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки відповідні підтверджуючі докази вказують на те, що особа, якій позивач сплачував кошти за правову допомогу, не є адвокатом, суду не представлено розрахунок таких витрат, який би відповідав вимогам закону.

Outcome: partial