Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, що складає грошову суму у розмірі 4 328 599, 81 грн., у тому числі 2 549 390, 53 грн. - основний борг, 1 478 493, 46 грн. - неустойка, 247 039, 76 грн. - 3 % річних, 53 637, 23 грн. - інфляційні втрати, посилаючись на те, що 10 лютого 2015 року між ним та відповідачем був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів у розмірі 91 240 доларів США та 151 248 грн. У визначений у розписці строк відповідач кошти не повернув, а тому зобов»язаний повернути основний борг за виключенням 14 800 грн., які він повернув за період з лютого по грудень 2015 року, а також неустойку за користування грошовими коштами, 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати. З цих підстав звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від. 21 вересня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження (а.с.30). Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року витребувано з Головного управління ПФУ в Полтавській області та КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради письмові докази по справі (а.с.40-41). Ухвалою суду від. 19 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.66). У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.35, 45, 50-51, 80-81, 83, 84-85), про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з»явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON], а останній прийняв грошові кошти у сумі 91 240 доларів США та 151 248 грн. строком до 01 травня 2015 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.86). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання), що встановлено ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зі змісту ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що сторони уклали договір позики, зобов»язання за яким позивач виконав, передавши відповідачу грошові кошти у вигляді позики у сумі 91 240 доларів США та 151 248 грн., а останній кошти позивачу до 01 травня 2015 року у повному обсязі не повернув, а поверну лише 14 800 грн., що підтверджується відповідними записами із підписами [PERSON] та показами свідка [PERSON], а також те, що проведений позивачем розрахунок 3 % річних за користування грошовими коштами [PERSON]. у сумі 247 039 грн. 76 коп. та інфляційних втрат у сумі 53 637, 23 грн. є вірним (а.с.16, 18-20), суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 1 478 493, 46 грн. є безпідставними, виходячи з наступного. Правовою підставою для стягнення неустойки з відповідача позивач зазначає статтю 1048 ЦК України. Проте, згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що позивач при розрахунку пені у сумі 1 399 361, 81 грн. ( на основну суму боргу у доларах США 2 412 942, 53 грн.) та пені 79 131, 65 грн. (на основну суму боргу в Українських гривнях 136 448 грн.) керувався ст. 1048 ЦК України, використовуючи розмір облікової ставки Національного банку України, суд вважає, що невірно визначив правову природу виду відповідальності за порушення виконання грошового зобов»язання. Окрім цього, вимога про стягнення вказаної суми із відповідача не підлягає задоволенню і виходячи з того, що За умовами договору позики сторони розмір відсотків за користування грошовими коштами не походжували, а відтак позивач мав право на стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 10.02.2015 року по 01.05.2015 року. Починаючи з 01.05.2015 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики. Враховуючи викладене, суд вважає, що право позичальника нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати проценти у розмірі облікової ставки НБУ, оскільки їх розмір не був визначений договором позики, до повного погашення заборгованості за кредитом. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення неустойки у сумі 1 478 493, 46 грн. та відмову у їх задоволенні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору у сумі 5 814 грн. 60 коп. (пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 66 %) (а.с.1).

Outcome: partial