Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Малиновського районного судуу м. Одеси із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка, та, з урахуванням наданих до суду уточнень, які прийняті судом, просив суд ухвалити рішення, яким визнати його особистою приватною власністю 189/1000 частин кв.[ADDRESS], яка складається із: 189/1000 частин коридору - 1; 189/1000 частин вбудованої шафи - 2; 189/1000 частин вбудованої шафи - 7; 189/1000 частин кухні - 8; 189/1000 частин душової - 16; 189/1000 частин коридору - 17; кладова - 18; житлова - 19; житловою площею 12,5 кв.м.; 189/1000 частин санвузла - 22, що належить йому на підставі договору міни, укладеному 09.10.2011 р. з [PERSON], посвідченому [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №1884, та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.10.2011 р. На обґрунтування позову, позивач посилався на те, що спірна частина квартири хоча і була придбана (обмінена) у період шлюбу з відповідачем, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: 189/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] належали позивачу [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченому [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.09.2010 р. за реєстровим №2038. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити. Крім того, [PERSON] пред'явила зустрічний позов, який уточнила та просила суд ухвалити рішення, яким визнати право спільної сумісної власності подружжя 189/1000 частин кв.[ADDRESS], поділити зазначену квартиру, виділивши кожному із подружжю по ? частині квартири та зобов'язати [PERSON] відшкодувати [PERSON] 26479 грн. за ? частину вартості автомобіля «Мазда 121», 1992 р. випуску, держзнак [NUMBER]. [PERSON] посилалась на те, що вищезазначене майно придбане у період шлюбу, тому є спільним майном подружжя і підлягає поділу у рівних частках. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] підтримала зустрічні позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволені. Вислухавши пояснення зявившихся учасників процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у зустрічних позовних вимогах [PERSON] Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] з 17.02.2007 р. знаходились в зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не мали. 25.11.2013 р. на підставі рішення Малиновського райсуду м.Одеси шлюб між ними був розірваний та відповідачка залишила дошлюбне прізвище «[PERSON]». [PERSON] є власником 189/1000 частин кв.[ADDRESS], на підставі договору міни, укладеному 09.10.2011 р. з [PERSON], посвідченому [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №1884, та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.10.2011 р. Належна позивачу частка складається з: 189/1000 частин коридору - 1; 189/1000 частин вбудованої шафи - 2; 189/1000 частин вбудованої шафи - 7; 189/1000 частин кухні - 8; 189/1000 частин душової - 16; 189/1000 частин коридору - 17; кладова - 18; житлова - 19; житловою площею 12,5 кв.м.; 189/1000 частин санвузла - 22. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.716 ЦК України передбачає, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. На підставі п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вимоги вищезазначеної статті закріплені в п.24 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» де зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вбачається з матеріалів справи 189/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] належали позивачу [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченому [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.09.2010 р. за реєстровим №2038. П.2 ч.1 ст.57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Вищезазначене майно у період шлюбу з відповідачкою на підставі договору дарування було особистою приватною власністю [PERSON], мало свою вартість та було оцінено по договору міни у 7114 грн. Міна квартир учинялась без доплати, як зазначено в п.6 договору міни. Тобто, спільні грошові кошти подружжя [PERSON] не були витрачені на придбання спірної квартири. У судовому засіданні доведено, що 189/1000 частин кв.[ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON], т.як були придбані (обмінені) за кошти, які належали йому особисто. В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як вбачається із довідки УДАІ ГУ МВС України в Одеській обл. №7/40аз від 02.04.2014 р. автомобіль «Мазда 121», держзнак [NUMBER], який належав [PERSON], знятий з обліку 11.01.2014 р. Відповідно до постанови Малиновського райсуду м.Одеси від 21.11.2013 р. [PERSON], 03.11.2013 р. керуючі спірним автомобілем, був учасником ДТП, в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Представник [PERSON] - [PERSON] підтвердила, що спірний автомобіль буз знятий з обліку УДАІ зі згоди відповідачки [PERSON], т.як отримав великі механічні пошкодження, не підлягав відновлюванню. Також, представник позивача пояснила, що [PERSON] при розірванню шлюбу у суді зазначала, що не претендує на спірний автомобіль, т.як вважає його особистою власністю [PERSON], а буде претендувати лише на спірну квартиру. Суду не представлено будь-яких доказів, які б свідчили, що [PERSON] зверталась до компетентних органів зі скаргами про незаконне зняття з обліку спірного автомобіля, розшук його, або витребування його у 3-х осіб із незаконного володіння. [PERSON] звернулась з позовом про розподіл спірного автомобіля лише після отримання письмових змін первісного позову [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю чоловіка. У судовому засіданні не доведений факт використовування, здійснення відчуження або приховування позивачем спірного автомобіля проти волі [PERSON] Не може бути прийнята судом, також, середня ринкова оцінка спірного автомобіля, запропонована відповідачкою, т.як не доведено в яким умовах експлуатувався автомобіль, який технічний стан його на день розгляду справи. Суд вважає, що не може бути включений до розподілу спільного майна подружжя спірний автомобіль, т.як він не є наявним на час розгляду справи, та не знаходиться у третіх осіб. Посилання відповідачки на те, що за спільні кошти подружжя були змінені двері в спірній квартирі, спростовуються договором купівлі-продажу дверей №199 від 05.11.2011 р., в якому зазначається, що [PERSON] придбала двері, проживаючі в кв.[ADDRESS]. Договір не містить відомості про місце встановлення дверей. Як вбачається із договору купівлі-продажу та встановлення вікон від 15.10.2011 р., він був оформлений на імя [PERSON] по [ADDRESS]. Будь-яких інших доказів проведення ремонтних робіт по спірній квартирі суду не представлено. Тому, посилання відповідачки на те, що за спільні кошти сторін були проведені ремонтні роботи, що значно вплинуло на стан кімнати є безпідставними та не підтвердженими письмовими доказами. Також, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні посилання відповідачки на те, що 20.09.2010 р. 189/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] були придбані за спільні кошти подружжя [PERSON]. Так, на день розгляду справи відсутнє рішення суду, яке вступило в законну силу, про визнання договору дарування договором купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Ч.1 ст.218 ЦК України передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Ст.ст.10,60 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представлені суду докази в своїй сукупності дають можливість зробити висновок про не обґрунтованість та не доведеність зустрічних позовних вимог.

Outcome: approved