Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON], третя особа Марганецький міський центр зайнятості про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, пізніше подав уточнену позовну заяву про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку, посилаючись на те, що 11 травня 2010 року між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] та ним було укладено трудовий договір №0000001023, зареєстрований Марганецьким міським центром зайнятості. Згідно вказаного договору він виконував обов'язки водія-експедитора. Починаючи з липня 2010 року роботодавець заробітну плату йому виплачував невчасно, з порушенням строків, передбачених трудовим законодавством. Починаючи з листопада 2010 року заробітну плату він не отримував, відповідач просив зачекати, посилаючись на відсутність грошей. 24 лютого 2011 року він звернувся з заявою до [PERSON] про розірвання трудового договору 28 лютого 2011 року за ст. 39 КЗпП через порушення роботодавцем законодавства про працю, просив виплатити йому заробітну плату а також вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП. Через небажання відповідача отримувати від нього заяву він направив її рекомендованим листом на адресу, зазначену у трудовому договорі, в якій зазначив, що буде у Марганецькому центрі зайнятості 28 лютого 2011 року о 9-00 год. У зазначений у заяві час відповідач до Центру зайнятості не прийшов, договір з ним не розірвано. 28 лютого 2011 року він повторно звернувся з заявою до відповідача про розірвання трудового договору, але у зазначений ним час, 03 березня 2011 року о 9-00 год. [PERSON] до Центру зайнятості не прийшов. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач позов не визнав та суду пояснив, що позивач дійсно в нього працював, який саме час не пам'ятає, працював водієм на автомобілі ВАЗ, водієм. Яку заробітну плату він платив позивачу не пам'ятає. Трудовий договір він з позивачем не укладав, печатка на договорі дійсно належить йому, але як її відтиск опинився на трудовому договорі пояснити не зміг. Він попереджував позивача, що якщо той не вийде на роботу то він йому не заплатить. Позивач взагалі працював у нього на випробувальному терміні. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала, суду пояснила, що укладений мід відповідачем та позивачем трудовий договір № 0000001023 від 11 травня 2010 року в Марганецькому міському центрі зайнятості не реєструвався, однак вказаний договір завірений мокрими печатками центру зайнятості та ПП [PERSON]. Крім того, в договорі вказано, що він зареєстрований в Марганецькому міському центрі зайнятості посадовою особою [PERSON], однак [PERSON] на момент реєстрації договору в центрі зайнятості не працювала а була звільнена ще 23 березня 2009 року. В подальшому представник третьої особи подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного: Судом встановлено, що відповідачем суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] укладались трудові договори № 0000001023 від 11 травня 2010 року з [PERSON], № 04800800846 від 01 лютого 2010 року з [PERSON], № 04800800331 від 18 березня 2010 року з [PERSON], № 04800800331 від 18 березня 2010 року з [PERSON], які в Марганецькому міському центрі зайнятості не реєструвались, що підтверджується довідкою Марганецького міського центру зайнятості наданою на запит суду. Однак вказані договори завірені мокрими печатками центру зайнятості та ПП [PERSON], Крім того, в договорах вказано, що вони зареєстровані в Марганецькому міському центрі зайнятості посадовою особою [PERSON], як вбачається з довідки наданої на запит суду центром зайнятості [PERSON] на момент реєстрації договорів в центрі зайнятості не працювала а була звільнена ще 23 березня 2009 року. Отже 11 травня 2010 року між відповідачем та позивачем було укладено трудовий договір №0000001023. Згідно вказаного договору позивач виконував обов'язки водія-експедитора, що не заперечує відповідач та підтвердили свідки у судовому засіданні. З липня 2010 року роботодавець заробітну плату позивачу виплачував невчасно, з порушенням строків, передбачених трудовим законодавством. Починаючи з листопада 2010 року заробітну плату позивач не отримував. 24 лютого 2011 року позивач звернувся з заявою до [PERSON] про розірвання трудового договору за ст. 39 КЗпП через порушення роботодавцем законодавства про працю, просив виплатити йому заробітну плату а також вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП. Через небажання відповідача отримувати від позивача заяву він направив її рекомендованим листом на адресу, зазначену у трудовому договорі, в якій зазначив, що буде чекати на відповідача у Марганецькому центрі зайнятості 28 лютого 2011 року о 9-00 год. Відповідач на дану заяву не відреагував, договір з не розірвано. 28 лютого 2011 року позивач повторно звернувся з заявою до відповідача про розірвання трудового договору, але вона також відповідачем була проігнорована. Суд вбачає формальний підхід відповідача до працевлаштування позивача та виконання ним обов'язків як роботодавця покладених на нього законом, оскільки за час роботи позивача роботодавцем не виконувалися вимоги законодавства про працю та умови трудового договору, а саме: Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Всупереч законодавству заробітна плата сплачувалася позивачу не двічі в місяць, а один раз, що не заперечує відповідач та підтверджено показаннями свідків. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Станом на 14 березня 2011 року відповідач не провів з позивачем розрахунок, не сплатив йому компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 504,63 грн., та не провів розрахунок за період з 01 листопада 2010 року по 28 лютого 2011 року у розмірі 3536 грн. (розрахунок надається позивачем, відповідачем він не оспорюється). Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником законодавства про працю, колективного чи трудового договору виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток позивача за два останні місяці складає 884 грн., що не заперечує відповідач, тому розмір вихідної допомоги складає - 884*3=2652 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 2 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. зі змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до пп.3 п.3 ч.З Порядку обчислення середньої заробітної плати усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Як встановлено в судовому засіданні позивач працював з 11 травня 2010 року по 28 лютого 2011 року. Фактичний час роботи для розрахунку компенсації за невикористану відпустку (з 01.06.2010 р. по 28.02.2011 р.) - 9 місяців. Сумарний заробіток складає 7956 грн. (884*9=7956 грн.) Кількість календарних днів за мінусом святкових та неробочих днів - 275 днів). Компенсація за невикористану відпустку (19 днів) становить 549,67 грн. (7956 грн./275 днів* 19 днів=549,67 грн.) Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 884 грн., середньоденний - 884*2/(30+28)=30,48 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється виконати обов'язки роботодавця покладені на нього трудовим законодавством, суд враховуючи вищевикладені обставини вважає, що позов підлягає задоволенню а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 549,67 грн. - компенсації за невикористану відпустку, 3536 грн. - невиплаченої заробітної плати; 2652 грн. - вихідної допомоги, та середній заробіток за затримку розрахунку із розрахунку 30,48 грн. за кожен день затримки, починаючи з 01 березня 2011 року по 25 лютого 2014 року, що складає - 20 391,12 гривень. Згідно ст. 367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст. 88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved