Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобальні комунікації» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні. Мотивував вимоги свого позову тим, що з 01 вересня 2017 року по 18 січня 2019 року він знаходився у трудових відносинах (на посаді начальника відділу маркетингу та продажів) з ТОВ «Глобальні комунікації» (далі - Відповідач). 18 січня 2019 року він був звільнений за угодою сторін (п. ст. 36 КЗпП України), згідно наказу № ВК-2 від 18 січня 2019 року. При його звільненні йому видали лише трудову книжку, а розрахунок по заробітній платі здійснили частково. Згідно інформаційної довідки, наданої позивачу разом із трудовою книжкою станом на 18 січня 2019 року борг по заробітній платі складає 41 632.26 гривень за період роботи 01 листопада 2018 року по 18 січня 2019 року. Потім, протягом періоду з 18 січня 2019 року по 04 червня 2019 року різними частинами йому частково була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 37 536.82 гривень. Так він отримав 18 січня 2019 року - 6429.58 грн.; 05 лютого 2019 року - 9 000.00 грн.; 14 лютого 2019 року- 8 000.00 грн.; 05 березня 2019 року - 6000,00 грн.; 22 березня 2019 року - 4107.24 грн., 08 квітня 2019 року - 2 000.00 грн., 04 червня 2019 року - 2 000.00 грн. Станом на дату подання позовної заяви заборгованість Відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 4095.24 гривень. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при його звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 126 робочих дні, позивач вважає, що з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 196 806.96 гривень. Крім цього, беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01 листопада 2018 року до 04 червня 2019 року (дата звернення до суду) та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач просив стягнути з відповідача на його користь відповідну компенсацію у розмірі 503.14 гривень. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.07.2019 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.09.2019 року до суду надійшло письмове клопотання від позивача у справі про витребування доказів, яке ухвалою суду від 02.10.2019 року було задоволено судом. 02.10.2019 року від відповідача у справі до суду надійшла заява про продовження процесуального строку, яка ухвалою суду від 02.10.2019 року була задоволена. 06.11.2019 р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача позовні вимоги не визнає, посилається на те, що відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі на момент звільнення позивача з роботи від 05.11.2019 року відповідна заборгованість склала 41 429 грн. 58 коп. і була остаточно погашена відповідачем 25.07.2019 року. Крім того, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на думку відповідача здійснений позивачем не у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки ним при розрахунку середньго заробітку за час затримки розрахунку при звільненні включено виплати, які проводилися одноразово та не мали систематичного характеру. Водночас, визначений у позовній заяві розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 196 806 грн. 96 коп. на думку відповідача є явно не співмірним із розміром заборгованості по заробітній платі, яка існувала на день звільнення і така вимога позивача не підлягає задоволенню у повному обсязі, що в цілому відповідає позиції ВСУ наведеній у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16. 06.11.2019 року до суду надійшла заява від представника відповідача про зупинення провадження у справі, на розгляді якої судом в подальшому представник відповідача в судовому засіданні не наполягав. 04.12.2019 року від позивача у справі до суду надійшла письмова відповідь на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд про часткове задоволення вимог позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивачакомпенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 503 грн. 14 коп.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 31 607 грн. 04 коп. з підстав викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях. В задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом з 01 вересня 2017 року по 18 січня 2019 року позивач знаходився у трудових відносинах, а саме займав посаду начальника Відділу маркетингу та продажів в ТОВ «Глобальні комунікації». (а.с. 15). 18 січня 2019 року позивач був звільнений за угодою сторін (п. ст. 36 КЗпП України), згідно наказу № ВК-2 від 18 січня 2019 року. (а.с. 15). Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки від 05.11.2019 року про заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу на момент звільнення з роботи та стан її погашення (а.с. 56-57) відповідна заборгованість склала 41 429 грн. 58 коп. і була остаточно погашена відповідачем 25.07.2019 року. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Відповідно до проведених позивачем розрахунків, що ним були надані суду середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 196 806 грн. 96 коп. При цьому, відповідно до здійсненого позивачем розрахунку для визначення середньоденної заробітної плати за попередні 2 місяці, що передуються даті звільнення, ним було взято за основу заробітну плату за листопад 2018 року у розмірі - 34 172 грн. 85 коп.; заробітну плату за грудень 2018 року у розмірі - 31 429 грн. 57 коп. Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2018 року позивачу виплачувалась премія до дня працівника радіо, телебачення та зв`язку у розмірі - 19 500 грн. 00 коп. (а.с. 54). Розділом III Порядку № 100 визначено виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати. Так, абзацом 1 пункту 3 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками- почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Водночас пунктом 4 цього розділу передбачено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством. Зокрема, підпунктом «б» абзацу 1 пункту 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Також, відповідно до підпункту «и» абзацу 1 пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо. Аналіз вищезазначених положень, вказує на те, що при обчисленні середньої заробітної плати при виплаті працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з такого заробітку виключається сума премії, що виплачена працівнику одноразово, не має систематичного характеру і не пов`язана з результатами праці. Вказані доводи знаходять підтвердження також у постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 910/6968/16, який вказав на те, що виходячи з приписів статей 94, 117 КЗпП України та пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, при виплаті працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з такого заробітку виключається сума премії, що виплачена працівнику одноразово та не має систематичного характеру. Окрім цього, відповідно до пункту 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаиійні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До них належать, зокрема, винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер. Зокрема: премії, що виплачуються у встановленому порядку за спеціальними системами преміювання, виплачені відповідно до рішень уряду; одноразові заохочення, не пов`язані з конкретними результатами праці (наприклад, до ювілейних та пам`ятних дат, як у грошовій, так і натуральній формі) (підпункт 2.3.2. цього пункту). Таким чином виплата премії у листопаді 2018 у розмірі 19 500 грн. 00 коп. не повинна враховуватися при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку оскільки не пов`язана з конкретними результатами праці. З урахуванням викладеного, 42 450 грн. 51 коп. (заробітна плата у листопаді) - 19 500 (одноразова грошова премія) = 22 950 грн. 51 коп. Що з урахуванням утриманих ПДФО (18%) та військового збору (1,5%) становить 18 475 грн. 16 коп. Проте, з урахуванням виплати винагороди за підсумками роботи за рік вказана сума підлягає збільшенню на 1 308 грн. 13 коп. і становить -19 783 грн. 29 коп. Крім того, у грудні 2018 року позивачу виплачувалася винагорода за підсумками роботи за рік у розмірі 19 500.00 грн. (а.с. 55). Відповідно до абзацу 1 пункту 3 премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. Таким чином, для визначення частки винагороди за підсумками роботи за рік для включення її до заробітку у листопаді та грудні 2018 року необхідно визначити її розмір у кожному місяці: 19 500 грн. 00 коп. (винагорода за підсумками роботи за рік) / 12 місяців = 1 625 грн. 00 коп. Що з урахуванням утриманих ПДФО (18%) та військового збору (1,5%) становить - 1 308 гри. 13 коп.; Також у грудні 2018 року Позивачу здійснювалась виплата коштів за час його перебування у відпустці, що становила - 4 570 грн. 64 коп. (а.с. 55). Проте, відповідно пункту 4 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином, розмір заробітної плати позивача у грудні 2018 року для обчислення середньоденного заробітку повинен визначатись наступним чином: 39 042 грн. 95 коп. (заробітна плата у грудні) - 4 570 грн. 64 коп.(виплата за час перебування у відпустці) - 19 500 грн. 00 коп. (премія за підсумками роботи за рік) + 1 625 грн. 00 коп. (премія за підсумками роботи за рік у місячному еквіваленті) = 16 597 грн. 31 коп. Що з урахуванням утриманих ПДФО (18%) та військового збору (1,5%) становить - 13 360 грн. 83 коп. Вказані обставини підтверджуються Наказом від 30 листопада 2018 року № ВК-39/1, наказом від 29 грудня 2018 року № ВК-43 та довідкою про заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] на момент звільнення з роботи та стан її погашення від 05 листопада 2019 року (а.с. 54-57). З урахуванням вищевикладених положень Порядку № 100, практики застосування положень цього Порядку у постановах Верховного Суду та здійснених розрахунків середньоденна заробітна плата за попередні два місяці, що передують даті звільнення становить: (19 783 грн. 29 коп. + 13360 грн. 83 коп.) / 42 р.д. = 789 грн. 15 коп. Зважаючи на те, що днем остаточного погашення заборгованості (день фактичного розрахунку) є 25 липня 2019 року, час затримки усіх виплат, які належали позивачу у день звільнення складає - 127 днів (січень 9 роб. днів, лютий 20 роб. днів, березень - 20 роб. днів, квітень - 21 роб. день, травень - 21 роб. день, червень - 18 роб. днів, липень - 18 роб. днів - з урахуванням остаточного погашення заборгованості 25 липня 18). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає: 789 грн. 15 коп. (середньоденна заробітна плата, розрахована згідно з вимогами Порядку № 100) * 127 днів (весь час затримки розрахунку) = 100 222 грн. 05 коп. Щодо вимог позову про визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Відповідача, з урахуванням обставин справи та практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, судом встановлено наступне. Позивач в своїй позовній заяві посилався на те, що заборгованість із виплати йому заробітної плати на момент звільнення становила 41 632 грн. 26 коп. Проте, як вбачається із довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] на момент звільнення з роботи та стан її погашення від 05 листопада 2019 року, на момент звільнення відповідна заборгованість відповідача складала - 35 107 грн. 24 коп. Вказаний розмір заборгованості виплачувався відповідачем на особистий рахунок позивача у наступних розмірах: 05 лютого 2019 року - 9 000.00 грн, погашено 25,6% заборгованості, 14 лютого 2019 року виплачено 8 000.00 грн., загалом 17 000.00 грн., погашено 48,4% заборгованості; 05 березня 2019 року виплачено 6 000.00 грн. , загалом 23 000.00 грн., погашено 65.5% заборгованості; 22 березня 2019 року виплачено 4 107 грн. 24 коп. (загалом 27 107 грн. 24 коп.), погашено 77.2% заборгованості; 08 квітня 2019 року виплачено 2 000 грн. 00 коп. (загалом 29 107 грн. 24 коп.), погашено 82.9% заборгованості; 04 червня 2019 року виплачено 2 000 грн. 00 коп. (загалом 31 107 грн. 24 коп.), погашено 88.6% заборгованості; 25 липня 2019 року виплачено 4 000 грн. 00 коп. (загалом 35 107 грн. 24 коп.), погашено 100% заборгованості. Таким чином, заборгованість по заробітній платі була повністю погашена на момент звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18): «за змістом приписів статей 94, 116,-117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку пуи звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених, працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати». Таким чином, Велика Палата Верховного суду у наведеному висновку чітко визначила правову природу відповідальності роботодавця за час затримки розрахунку при звільненні та її спеціальний характер, який полягає у: 1) порядку її застосування, передбаченому статтями 116, 117 КЗпП України; 2) її виключною спрямованістю - захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу; 3) спеціальній санкції. В свою чергу, у спірних правовідносинах зміст та обсяг порушеного права полягали у невиплаті позивачу 35 107 грн. 24 коп. у день звільнення 18 січня 2019 року. Таким чином, зміст порушеного права залишався незмінним (невиплата належних звільненому працівникові сум, проте його обсяг, в силу погашення заборгованості відповідачем постійно змінювався. Зокрема, як вбачається із вишенаведеного графіку погашення заборгованості, станом на 05 березня 2019 року було погашено 65.5% заборгованості перед позивачем. При цьому, невиплата належних звільненому працівникові сум у строки визначені законом, будучи за своєю правовою природою триваючим правопорушенням, повинна характеризуватись тим, що роботодавець після вчинення такого правопорушення (невчинення дій передбачених законом, тобто бездіяльності) і надалі продовжує перебувати у стані безперервного продовження цієї бездіяльності. Вказані доводи кореспондуються із позицією Верховного Суду України, наведеній у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, відповідно до якої «при прийнятті судом рішення щодо задоволення вимог (повного або часткового) працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, судам необхідно враховувати і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.» Вищенаведена позиція Верховного Суду України підтверджується і практикою застосування норм закону (статей 116, 117 КЗпП України) Верховним Судом. Так, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 міститься висновок, що «...право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.» Окрім цього, Верховний Суд у цій же постанові підтвердив об`єктивність та законність врахування судом апеляційної інстанції таких обставин «...як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.» У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 676/4533/16-ц взято до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та наведено наступний висновок за результатами розгляду касаційної скарги: «За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати. При цьому, враховуючи неістотність суми із сумою, яку позивач просить стягнути у порядку визначеному статтею 117 КЗпП України судами застосовано принцип співмірності й зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.» Аналогічна практика застосування положень статей 116, 117 КЗпП України щодо врахування таких обставини, як розмір недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дій відповідача щодо її виплати спостерігається і у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 456/2853/11-ц та від 16 квітня 2018 року у справі № 759/13334/16-ц. Таким чином, враховуючи вище викладене, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід здійснювати наступним чином: Період Залишок заборгованості у % Кількість робочих днів Розмір середнього заробітку 19 січня - 04 лютого (включно) 100% 11 8 680 грн. 65 коп. 05 лютого - 13 лютого (включно) 74,4% 7 4 109 грн. 89 коп. 14 лютого - 04 березня (включно) 51,6% 13 5 293 грн. 62 коп. 05 березня - 21 березня (включно) 34,5% 12 3 267 грн. 08 коп. 22 березня - 07 квітня (включно) 22,8% 11 1 979 грн. 19 коп. 08 квітня - 03 червня (включно) 17,1% 38 5 127 грн. 90 коп. 04 червня - 24 липня (включно) 11,4% 35 3 148 грн. 71 коп. Загалом - 31 607 грн. 04 коп. Наведений розрахунок був здійснений представником відповідача виходячи із добутку середньоденної заробітної плата за попередні два місяці, що передують даті звільнення (789 грн. 15 коп.) на залишок заборгованості у відсотковому співвідношенні та кількість робочих днів у відповідному періоді. Судом береться до уваги такий розрахунок, оскільки він виконаний правильно. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ік виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 вищевказаного закону компенсація громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, зокрема, і заробітну плату. Згідно п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Беручи до уваги те, що відповідачем не виплачувалася заробітна плата в повному обсязі, починаючи з 01 листопада 2018 року до 04 червня 2019 року (дата звернення до суду) та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 503,14 гривень. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З урахуванням обставин справи та викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 503 грн. 14 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 31 607 грн. 04 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Outcome: partial