Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, в якому просив визнати недійсним заповіт, посвідчений секретарем Митченківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області 08 липня 2011 року, згідно якого [PERSON] заповідав своєму синові [PERSON] кошти, які знаходяться на депозитних рахунках без права зняття з депозитних рахунків і відсотків на них до 01 січня 2026 року, а потім ці кошти повинні бути використані на потреби внуки [PERSON]. На обгрунтування позову зазначив, що вказаний заповіт містить умову, на виконання якої згоди він не надавав. Він не бажає витрачати власні кошти на оформлення документів, сплачувати податки та передавати кошти третій особі. Вважає зазначений заповіт незаконним, оскільки його текст суперечить нормам діючого законодавства. Також вказує, що при складанні даного заповіту, секретар сільської ради, яка складала його, не роз»яснила належним чином юридичний зміст заповіту, не дотрималася процедури його складання, зокрема вимог ст. 1289 ЦК України. Крім того, з 2010 року його батько хворів та йому було встановлено діагноз атеросклеротичний синдром. Увалою суду від 16 січня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON], інтереси якої, як малолітньої, представляє законний представник мати [PERSON] (а.с.23). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги і просив задовольнити їх. На підтвердження позовних вимог пояснив, що про наявність даного заповіту йому стало відомо зі слів нотаріуса, коли він оформляв спадщину після померлого батька на підставі попереднього заповіту, складеного останнім 24 лютого 2003 року на все своє майно на його (позивача) користь. Вважає, що заповіт, складений 08 липня 2011 року його батьком є незаконним, так як він хворів на час його складення і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними і до 2026 року гроші, які знаходяться на депозитних рахунках, знеціняться. У разі визнання заповіту недійсним, він зможе оформити спадщину на своє ім»я і їх частину використати на потреби своєї доньки [PERSON]. На його думку, батько, складаючи заповіт 08 липня 2011 року, хотів залишити внучці пам»ять про себе. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги і просила суд задовольнити їх, так як даний заповіт не відповідає вимогам закону, не є справедливим, і при його складанні не було дотримано норм діючого законодавства, оскільки відповідно до положень ст. 1289 ЦК України [PERSON] не давав згоди на заповіт з умовою. Останній за даним заповітом не отримує ніякого майна. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Бахмацького району Чернігівської області в судове засідання не з»явився, але у наданій суду заяві просять розглядати справу без їх участі та прийняти рішення згідно закону. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти визнання заповіту недійсним, так як вважає, що у разі отримання [PERSON], який доводиться їй чоловіком, коштів, він поділиться зі своєю донькою ними. Вважає, що [PERSON] склав такий заповіт, так як [PERSON] його єдиний син, а [PERSON] є його єдиною онукою. Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON], який доводився батьком позивачеві (а.с.8), помер 21 серпня 2016 року (а.с. 7). Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України. 24 лютого 2003 року [PERSON] склав заповіт на все своє майно на користь [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до ч. ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. 08 липня 2011 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Митченківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, яким на випадок своєї смерті заповідав своєму сину [PERSON] кошти, які знаходяться на депозитних рахунках без права зняття коштів з депозитних рахунків і відсотків на них до 01 січня 2026 року, а потім ці кошти повинні бути використані на потреби внуки [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається зі змісту свідоцтва про народження останньої, дата народження якої 01 січня 2008 року, її батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 55). Згідно ч. 3 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За приписами ст. 1242 ЦК України заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов»язаної так і не пов»язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народженя дитини, здобуття освіти, тощо). Умова, визначена в заповіті, має існувати на час відкриття спадщини. Умова, виначена в заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить законодавству або моральним засадам суспільства. Особа, призначена у заповіті, не має права вимагати визнання умови недійсною на тій підставі, що вона не знала про неї, або якщо настання умови від її волі не залежало. З повідомлення Бахмацької нотаріальної державної контори вбачається, що спадкова справа до майна померлого 21 серпня 2016 року [PERSON] відкрита 02 грудня 2016 року за заявою про прийняття спадщини [PERSON], якому видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с. 26). За приписами ст. 1289 ЦК України особа може бути призначена виконавцем заповіту лише за її згодою. Згода особи бути виконавцем заповіту може бути виражена на тексті самого заповіту або додана до нього. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як на одну з підстав визнання заповіту недійсним, позивач та його представник посилаються на хворобу спадкодавця, якому було встановлено діагноз атеросклеротичний синдром, в зв»язку з чим він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до абз. 2 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров»я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово- психіатричну експертизу. Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині. В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі за № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертии в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь які зовнішні обставини (показанння свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на припущеннях. По справі позивачем не заявлялося клопотання щодо призначення судово-психіатричної експертизи щодо визначення спроможності [PERSON] в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз»яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Нормою ст. 1251 ЦК України визначено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, що передбачено ч.2 ст. 1247 ЦК України. Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 8 липня 2011 року складено секретарем Митченківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області зі слів [PERSON]. Текст заповіту набраний на комп»ютері. Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідчу і власноручно підписаний ним у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено. Позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність перевірено. На підтвердження позовних вимог представник позивача, позицію якого підтримав позивач, зазначила, що даний заповіт слід визнати недійсним, так як він не відповідає вимогам закону, не є справедливим, і при його складанні не було дотримано норм діючого законодавства, оскільки відповідно до положень ст. 1289 ЦК України [PERSON] не давав згоди на заповіт з умовою. Останній за даним заповітом не отримує ніякого майна. Кошти до часу їх використання, визначеного в заповіті, знеціняться. Проте суд враховує, що особа, на користь якої повинні бути використані кошти, що є умовою даного заповіту, є онукою померлого, а донькою позивача, а не сторонньою особою і саме таким було волевиявлення заповідача, так як саме в такий спосіб, на думку суду, він бажав забезпечити майбутнє єдиної онуки, а тому доводи сторони позивача про знецінення коштів до часу виконання заповіту, а також інші підстави, зазначені позивачем та його представником, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним. Позиція представника третьої особи з приводу того, що у разі визнання заповіту недійсним та успадкуванні коштів позивачем останній поділиться з дитиною даним спадком не заслуговує на увагу, так як волевиявлення спадкодавця полягало в тому щоб кошти, визначені в заповіті, були використані саме на потреби його онуки [PERSON]. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи стороною позивача не надано належних та переконливих доказів, які б свідчили про наявність законних підстав для визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed