Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з\~\~вказаним позовом та з врахуванням уточненої заяви просив суд: визнати його право власності на накриття для автомобіля, яке у нього було до відносин з відповідачкою і виготовлено за власні кошти; усунути перешкоди зі сторони відповідачки щодо демонтажу накриття для автомобіля, яке є його майном та призначити термін його демонтажу; стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 551.21 гривню на користь Макарівської селищної ради на благочинні потреби, посилався на те, що в період з січня 2010 року по березень 2015 року він знаходився у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою та проживав у неї за адресою: [ADDRESS], вів з нею спільне господарство. У квітні 2010 року він за власні кошти та за згодою відповідачки і сусідом [PERSON] на подвірї встановив накриття для свого автомобіля. Після розірвання відносин з відповідачкою, хотів забрати своє накриття для автомобіля, проте відповідачка перешкоджала демонтажу накриття для автомобіля. З даного приводу він, позивач звертався до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області, проте йому рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був у дворі відповідачки, накриття встановлено для авто у вересні 2011 року, каркас з труби 16 дюймів, стіни з брезенту, дах з метало профілю. За чиї кошти встановлювалось накриття не знає. Приблизно в 2015 році йому зателефонувала позивачка, попросила прийти до неї. Коли прийшов, то побачив, що тен був пошкоджений: брезент був порваний начебто порізаний. Він, свідок за свій рахунок купив брезент на поновив тен. Встановлено, що згідно Акту складеного 17.05.2016 року депутатом Макарівської селищної ради VII скликання [PERSON] спільно із сусідами [PERSON], який зареєстрований та проживає [INFO], [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], про те, що зі слів громадянина [PERSON], вперіод з 2010 року і по 2014 рік він проживав в громадському шлюбі з громадянкою [PERSON] за адресою: смт Макарів, Київська область, вул. Б. Хмельницького, б.62. кв.З, та вів з нею спільне господарство. В 2010 року за вищевказаною адресою [PERSON] було встановлено накриття для власного легкового автомобіля за власні кошти по узгодженню з [PERSON] і сусідом [PERSON]Д. З 2015 року [PERSON] за даною адресою не проживає з [PERSON], не веде спільного господарства. Коли [PERSON] виявив бажання забрати власне майно (накриття для автомобіля) [PERSON] не віддає добровільно майно власнику. На звороті акту [PERSON] зазначена примітка: останній пункт даного акту йому не повністю відомий 18.05.2016 року (а.с.7). Згідно заяви від 11.06.2015 року позивач звертався до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області щодо сприяння для вирішення питання про усунення перешкод з боку [PERSON] щодо демонтажу накриття для автомобіля, яке є його майном (а.с.4). Згідно відповіді від 09.07.2015 року Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області позивачу рекомендовано звернутися до суду для вирішення спірних питань (а.с.5). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім того, доказування не може грунтуватись на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed