Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, вказавши, що він та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]: йому належить 2/3 частини квартири, відповідачці - 1/3 частина. Посилаючись на відсутність згоди між ними з питань оплати комунальних та експлуатаційних витрат по квартирі, просить суд визначити порядок користування житловим приміщенням: квартирою № [ADDRESS] Дніпропетровської області з врахуванням того порядку, який вже склався фактично та частки сторін у праві власності, а саме: виділити йому в користування житлову кімнату площею 17,40 кв.м., з балконом 0,90 кв.м., залишивши в користування відповідачки та її неповнолітнього сина житлову кімнату площею 10,90 кв.м., залишивши в спільному користуванні побутові приміщення - кухню площею 5,8 кв.м., санвузол площею 2,90 кв.м. та коридор площею 6,00 кв.м. Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, звільнено позивача від сплати судового збору, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав з підстав, викладених в позові, від вимог щодо стягнення з відповідачки судових витрат відмовився. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову визнала. Представник третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при винесенні рішення виконком покладається на розсуд суду. Суд, враховуючи вимоги ч.1 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 01 березня 1996 року та договору дарування квартири від 05.09.1997 р., [PERSON] є власником 2/3 частин, а [PERSON] власником 1/3 частини - квартири [ADDRESS] (а.с. 8-10 - копії свідоцтва, витягу, договору). За вказаною адресою, згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби від 01.10.2018 р., зареєстровані [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] (а.с.12). Згідно технічного паспорта, квартира [ADDRESS] загальною площею 43,9 кв.м. та житловою площею 28,3 кв.м., складається з 1-ї кімнати площею 10,9 кв.м., 2-ї кімнати площею 17,4 кв.м., кухні площею 5,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., коридору площею 6,0 кв.м. та обладнана балконом (терасою) площею 0,9 кв.м. (а.с. 11 - копія техпаспорту). Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За частинами 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із ч.1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Зазначена норма права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, існує можливість звернення із відповідним позовом до суду. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1-3 ст 12 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи той факт, що між сторонами не склався порядок користування жилим приміщенням, виникає спір з цього приводу, технічні характеристики квартири, план, її конструктивні особливості свідчать про неможливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися співвласниками спірної квартири без порушення прав один одного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, враховуючи заяву відповідача [PERSON] про визнання позову, суд дійшов висновку про встановлення між сторонами порядку користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] При визначенні порядку користування квартирою, суд виходить з рівності часток кожного із співвласників у праві приватної спільної часткової власності, та дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування житлом у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників та у повній мірі забезпечує житлові права кожного із співвласників. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), однак враховуючи заяву [PERSON] про відмову від вимог в цій частині, судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 321, 358, 364 ЦК України, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved