Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 18.08.2015 року, в якому просив суд: встановити факт проживання його та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2007 року по 31.07.2013 року; звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], яка виникла за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 09.08.2002 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, проте 24.10.2005 року шлюб розірвано. В період перебування їх у шлюбі 03.02.2003 року у них народився син [PERSON]. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їх сина в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Після розлучення з відповідачем на деякий час він поїхав на заробітки до Російської Федерації, а повернувшись напередодні нового 2007 року до України, намагався налагодити стосунки з [PERSON] З 01.01.2007 року сторони знову почали проживати разом однією сімю, вести домашнє господарство, мати спільний бюджет та разом виховувати сина [PERSON]. Однак фактичні шлюбні відносини між ними припинились 31.07.2013 року, з того часу він в добровільному порядку почав перераховувати на рахунок відповідача грошові кошти на утримання їх сина в розмірі, що перевищував визначений рішенням суду. Про те, що відповідач подав до суду позов про стягнення з нього аліментів, він не знав, оскільки не допускав цього, адже ще на той момент вони проживали разом та він повністю утримував їх сімю. Не погоджуючись з нарахованою виконавчою службою сумою боргу по сплаті аліментів з 14.01.2011 року, адже на той момент він проживав разом із сином та [PERSON] однією сімєю і повністю утримував їх, за захистом своїх порушених прав він вимушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивача та його представник [PERSON] предявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Додатково позивач зазначив, що постійно надавав допомогу на утримання сина [PERSON] як під час їх сумісного проживання з відповідачем, так і пересилав гроші під час перебування на заробітках за кордоном. Вказував, що на даний момент він проживає в м. Дніпро, де в період канікул з ним проживає син. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] предявлені вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Згідно позиції, викладеної в запереченнях проти позову (а.с.40) та пояснень, наданих в ході судового розгляду, відповідач вказувала, що дійсно з 09.08.2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який в жовтні 2005 року було розірвано. В 2007 році позивач продав належну йому квартиру по вул. 23 Лютого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, натомість вона, намагаючись врятувати сімю, дозволила [PERSON] проживати разом з нею та їх сином в квартирі [ADDRESS], яку вона орендувала. В період з 2007 року по 2010 рік позивач ніде не працював та матеріально залежав від неї, яка окрім того виплачувала за нього кредит в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оформлений на його імя на придбання автомобіля «Daewoo Lanos», шляхом перерахування коштів на кредитку картку позивача через термінал. У 2010 році у них з позивачем стали напружені стосунки, він навіть підняв руку на дитину, проте добровільно виселитись з квартири не бажав. Однією з умов його виселення з квартири було написання нею розписки про відсутність у неї до позивача будь-яких майнових претензій станом на 2010 рік, що не може свідчити про відсутність у неї претензій на теперішній час. Лише після написання розписки 26.09.2010 року [PERSON] переїхав жити до своїх батьків, забравши з її квартири свої особисті речі. Підтвердила той факт, що в період з 01.01.2007 року по 26.09.2010 року (день написання розписки) вони проживали однією сімєю в фактичних шлюбних відносинах, однак позивач їх сімю матеріально не утримував. Оскільки рішення суду від 25.01.2007 року про стягнення з позивача аліментів на утримання їх сина [PERSON] ухвалено судом в заочному порядку, воно тривалий час не набирало законної сили, а тому виконавчий лист вона отримала зі сплином 3-х років після ухвалення рішення. Також підтвердила, що влітку 2010 року [PERSON] дійсно виїжджав на заробітки до м. Києва, а в 2011-2013 р.р. на літній період до Російської Федерації. З 2013 року позивач інколи перераховував їй кошти на утримання сина по безготівковому рахунку. В подальшому позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином. З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, подальший розгляд справи проведено за їх відсутності з урахуванням прийняття участі в судовому процесі їх повноважних представників. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що з [PERSON] він знайомий з 2007 року з часів їх навчання в КТУ, а пізніше підтримували дружні стосунки сімями, однак за браком часу стали спілкуватись рідко. Йому також відомо, що сторони мешкали однією сімєю до літа 2013 року. Востаннє сімями вони зустрічались в 2010 році, протягом 2010-2013 р.р. вони інколи бачились з [PERSON], розмовляли про дружин, дітей, бачив, як позивач возив сина на тренування до ТРК «Ескоріал», біля будівлі якого час від часу бачив припаркований належний позивачеві автомобіль. Вказав, що [PERSON] офіційно не працював, однак займався установкою кондиціонерів, про розмір його доходів йому не відомо, однак знає, що тренування сина позивач сам оплачував, купував йому солодощі, коштів у нього ніколи не позичав. Вважав, що дитину утримували обидва з батьків, стосовно аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] йому нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що з [PERSON] він знайомий, разом з ним займались установкою кондиціонерів приблизно з 2009-2010 р.р. по 2014 рік. Інколи бував в гостях у позивача, декілька разів бачив [PERSON] Підтвердив, що дійсно [PERSON] часто відвозив сина на тренування до ТРК «Ескоріал», забирав звідти додому на своєму автомобілі, особисто бачив, як він купував дитині та додому продукти харчування, проте як часто це було він не може сказати. Про стосунки в сімї йому відомо виключно зі слів позивача. Зазначив, що з [PERSON] він їздив на заробітки до Російської Федерації, звідки позивач перераховував кошти на рахунок [PERSON] Про рівень доходів позивача, як в сімї розподілявся бюджет, йому не відомо, однак в момент їх сумісної роботи по установці кондиціонерів кожний з них заробляв в середньому 3000 5000 грн. в місяць. Про те, що позивач придбав в кредит автомобіль, він знав, однак яким чином погашався кредит, ким саме зі сторін, він не знає. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом, показав, що він добре знайомий з [PERSON], з 2009 року вони товаришують. Йому відомо, що в період з 2010 року до кінця 2013 року він мешкав разом зі своєю дружиною [PERSON] по вул. Мануйлова буд.18 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. До них він іноді приходив в гості. На той момент він займався продажем автомобільних шин з Німеччини, установкою кондиціонерів. На його переконання, [PERSON] працював ФОП, він особисто завозив йому гроші, сплачені клієнтами за замовленнями, неофіційно працюючи на нього. В період з 2010 по 2013 р.р. він іноді бував у квартирі, де позивач проживав разом з дружиною, однак останньої в квартирі не було, вона часто їздила у відрядження. Неодноразово бачив, як [PERSON] купував додому продукти харчування, квіти дружині, відводив сина на тренування до ТРК «Ескоріал» та забирав його, оплачував заняття, разом гуляв з [PERSON] та їх сином в районі кінотеатру «Олімп» в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Про те, що з [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], він дізнався від позивача в листопаді 2014 року, коли ДВС наклала арешт на належний відповідачеві автомобіль. В момент перебування [PERSON] на заробітках в Російській Федерації, останній пересилав гроші своїй матері, яка їх передавала [PERSON] для сина. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що в період з 2008 року по 2013 рік він неофіційно працював у [PERSON] по установці кондиціонерів та заміні шин на автомобілях. З 2010 року він періодично бував в гостях у [PERSON] вдома, де на той момент в квартирі, що знаходилась в районі кінотеатру «Олімп» в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, він проживав разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Він знав, що [PERSON] офіційно працювала у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Востаннє у позивача був вдома в гостях в 2012 році навесні. До якого часу вони мешкали однією сімєю, він не памятає, як у них розподілявся сімейний бюджет, йому не відомо, оскільки про рівень щомісячних доходів кожного з них він не знав. Працював з [PERSON] по установці кондиціонерів він протягом 2009-2010 р.р., після 2010 року [PERSON] почав працювати з іншими робітниками. Йому також відомо, що після 2010 року [PERSON] поїхав на заробітки до м. Воронеж Російської Федерації, звідки пересилав матері кошти, які вона передавала через дружину для сина. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] показала, що зі сторонами вона добре знайома, з [PERSON] перебуває в дружніх стосунках. Їй відомо, що з вересня 2010 року [PERSON] припинили проживати разом однією сімєю у звязку з погіршенням стосунків між ними. Ініціатива була з боку [PERSON], яка вимагала у [PERSON] повернути їй ключі від квартири, боялась навіть залишатись сама вдома, оскільки напередодні [PERSON] її побив, після чого відповідач змушена була написати розписку про відсутність у неї до позивача претензій майнового характеру. Час від часу вона залишалась у [PERSON] на ночівлю, бо вона боялась залишатись сама, побоюючись [PERSON] З 2004 року сторони не мешкали в квартирі, яку орендувала [PERSON] за адресою: вул. Катеринівська 18/15, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, інтересу до сина позивач не проявляв, матеріальної допомоги не надавав, всім необхідним дитину забезпечувала [PERSON] самостійно, працюючи в банку. В свою чергу, [PERSON] стабільного заробітку не мав, оскільки офіційно ніде на працював. Представник відповідача [PERSON], одночасно будучи допитаним і в якості свідка, показав, що він є рідним батьком [PERSON] відповідача по справі. Підтвердив, що сторони знаходились в шлюбі, однак [PERSON] постійно їздив начебто на заробітки, а тому був відсутній вдома. В 2010 році між ними стався конфлікт, в ході якого [PERSON] побив [PERSON] З 2004 року після припинення між сторонами шлюбних стосунків, він не бачив, аби [PERSON] та його донька проживали разом однією сімєю. Офіційно шлюб між ними розірвано в 2005 році. Зі слів онука сина сторін, [PERSON] матеріальної допомоги їм не надавав, оскільки не мав постійної роботи та стабільного заробітку. Зі слів [PERSON], остання самостійно забезпечувала їх сімю за рахунок заробітної плати, отримуваної в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Після 2010 року жодних речей [PERSON] в квартирі, де мешкала його донька та онук, він не бачив. До того часу іноді бачив в квартирі взуття позивача, а тому ймовірно він до них приходив. До 2005 року він з позивачем спілкувався та знав, що [PERSON] планував поїхати на заробітки закордон, однак після розірвання між сторонами шлюбу, він припинив спілкуватись з позивачем та не бачив його. Допитана судом в якості свідка [PERSON] показала, що зі сторонами вона знайома з 2002 року, є хрещеною їх сина. Як їй відомо, починаючи з 2008-2010 р.р. [PERSON] постійно з [PERSON] не мешкала, позивач лише час від часу приймав участь у вихованні їх сина, під час розрахунків користуючись карткою, належною [PERSON], в підтвердження чому особисто бачила на її телефоні смс-повідомлення про проведені розрахункові операції, оскільки власних доходів не мав. Починаючи з 2008 року матеріальної допомоги на утримання дитини він не надавав. Мали місце випадки, що протягом 2008-2010 р.р. позивач намагався відновити стосунки з [PERSON], іноді залишався у неї ночувати, однак з ними постійно не мешкав. Їй також відомо, що сторони придбали в кредит автомобіль, який [PERSON] самостійно виплачувала. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. З урахуванням думки сторін суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності представника третьої особи, неявка якого не перешкоджає розгляду судом справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.08.2002 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №487, який розірвано 25.10.2005 року. Вказані обставини встановлені заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року, яке набрало законної сили 22.07.2013 року, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України окремому доказуванню не підлягають. В період перебування сторін в шлюбі 03.02.2003 року у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії І-КИ № 203644 від 03.03.2003 року (а.с.6). Після розірвання шлюбу в 2005 році син залишився проживати з матірю [PERSON] відповідачем у справі, на утримання якого з позивача [PERSON] на підставі заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.11.2006 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9). На виконання судового рішення 20.11.2013 року [PERSON] видано виконавчий лист, який нею предявлено до виконання 14.01.2014 року, про що державним виконавцем Тернівського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження № 41493907 відповідно до постанови від 14.01.2014 року (а.с.12-14). З інформаційного листа щодо нарахування аліментів [PERSON] (а.с.15-16) слідує, що за період з 14.01.2011 року по 28.04.2015 року останньому нараховані аліменти в розрахунку від середнього заробітку по регіону в загальному розмірі 45\~628,314 грн., з яких ним сплачено всього 20\~270 грн., з яких: 1005 грн. липень 2013 року, 1510 грн. вересень 2013 року, 1005 грн. жовтень 2013 року, 2500 грн. січень 2014 року, 500 грн. лютий 2014 року, 4065 грн. червень 2014 року, 997 грн. липень 2014 року, 1097 грн. серпень 2014 року, 1013 грн. вересень 2014 року, 1100 грн. жовтень 2014 року, 1100 грн. листопад 2014 року, 1100 грн. грудень 2014 року, 1100 грн. січень 2015 року, 978 грн. лютий 2015 року, 100 грн. березень 2015 року; залишок заборгованості становить 25\~358,31 грн. Вважаючи неправомірним нарахування заборгованості по аліментам за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року, позивач предявив вимогу про встановлення факту проживання його та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, оскільки саме в цей період він матеріально забезпечував сімю, у тому числі утримував сина [PERSON] Перевіряючи обґрунтованість, доведеність вказаної вимоги та відповідність її дійсним обставинам справи, суд виходить з наступного. Згідно ч.ч.1,2 ст.21 СК України шлюб це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Натомість, відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце. Згідно з ч.2 ст.3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім'я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст.8 Конвенції ООН про права дитини, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. В судовому засіданні відповідач [PERSON], що також підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON], з [PERSON] після розірвання шлюбу вони знову почали проживати разом із січня 2007 року, маючи намір відновити подружні стосунки та зберегти сімю, Як вказувала відповідач, після розірвання шлюбу 25.10.2005 року та до 01.01.2007 року сторони стосунків не підтримували. При цьому, в ході судового розгляду відповідач визнала той факт, що 01.01.2007 року сторони примирились та відновили стосунки, почавши знову проживати разом однією сімєю, мали спільний побут, вели спільне господарство, проживаючи в орендованій квартирі [ADDRESS]. Зазначені обставини також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що в період до 2010 року він бачив в квартирі [PERSON] речі позивача. Аналогічні обґрунтування предявлених вимог та час, з якого сторони почали знову проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007 року узгоджуються з наведеними позивачем, у звязку з чим суд приходить до висновку про їх доведеність. Однак, не визнаючи в повному обсязі заявлений позивачем період перебування в фактичних шлюбних відносинах, відповідач вказувала, що влітку 2010 року у них ускладнились стосунки, а тому вони почали проживати окремо, крім того невдовзі позивач [PERSON] поїхав на заробітки до м. Києва, а в 2011 році за кордон до Російської Федерації, що також не спростовували допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Так, наданий позивачем акт з місця проживання від 09.06.2015 року (а.с.17), який засвідчує факт його проживання разом з [PERSON] в період з січня 2007 року по червень 2013 року суд оцінює критично та визнає неналежним, недопустимим доказом, оскільки отриманий він з порушенням порядку, встановленого законом, зокрема він не засвідчений органом місцевого самоврядування або житлово-комунальною організацією за місцем складання, містить виправлення в зазначенні адреси проживання свідка [PERSON] по вул. Мелешкіна 22/49, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, яка з обєктивних причин її проживання в іншому районі не могла посвідчити факт проживання [PERSON] з [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Виїзд на заробітки за кордон [PERSON] в контексті встановлених судом обставин, підтверджених показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та припинення ведення спільного господарства, побуту, окреме проживання з відповідачем суд визнає за причини, які не є поважними не проживання спільно, а відтак є свідченням припинення з 2010 року фактичних шлюбних відносин, притаманних подружжю, що також узгоджується з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Доводи позивача щодо проживання з відповідачем в цивільному шлюбі до 31.07.2013 року не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно сумісного проживання сторін і в 2013 році суд не приймає до уваги, оскільки вони є суперечливими з показами свідка [PERSON] та іншими його показами, зокрема стосовно того, що востаннє він бачив сторін разом в 2010 році, коли вони збирались разом сімями, однак надалі за браком часу вони практично не спілкувались. Крім того, покази свідка [PERSON] в своїх хронологічності викликають сумнівність в їх дійсності, а тому оцінюються судом в цій частині критично. Позаяк, в ході судового розгляду відповідач визнала, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу до 26.09.2010 року. Саме того дня між ними виник конфлікт, який став причиною остаточно припинення їх стосунків. Вказані обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], а факт складання розписки (дійсність оформлення якої підтвердив позивач) в сукупності із встановленими обставинами підтверджують умови її складання. За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення предявленої позивачем вимоги в частині встановлення факту його проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, із встановленням періоду з 01.01.2007 року по 26.09.2010 року. Період їх проживання після 26.09.2010 року до 30.06.2013 року в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами. Предявляючи вимогу про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання сина [PERSON], 03.02.2003 року, позивач посилався, що проживаючи разом з [PERSON] в цивільному шлюбі, він самостійно матеріально забезпечував їх сімю. Згідно відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] з 27.06.2001 року значився зареєстрованим як субєкт підприємницької діяльності за КВЕД 74.87.0. Надання інших комерційних послуг, діяльність припинено 16.10.2014 року, запис в реєстрі за № 222701000002029784. Як слідує з відомостей про доходи [PERSON] за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року (а.с.115-116), перебуваючи на обліку як ФОП в ДПІ у Жовтневому районі м. Кривого Рогу, а з квітня 2014 року в ДПІ у Тернівському районі м. Кривого Рогу, [PERSON] не мав доходів, декларацій не подавав. За даних обставин суд критично ставиться до доводів позивача, що він самостійно забезпечував сімю в обумовлений період, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, які б свідчили про дійсність таких доводів та наявність у нього доходів. Надані свідками покази стосовно цього за відсутності будь-яких інших доказів в підтвердження їх достовірності в їх сукупності суд вважає недостатніми для підтвердження предявлених позивачем вимог. Крім того, обставини прийняття позивачем участі у вихованні їх спільного сина [PERSON], зокрема купування йому солодощів, їжі, забезпечення можливості відвідування тренувань в ТРК «Ескоріал» суд приймає до уваги, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, однак по своїй суті вони є виключно свідченням виконання ним батьківських обовязків по забезпеченню умов для виховання, розвитку сина, що не є предметом спору, а тому не можуть свідчити про його повне матеріальне забезпечення. Довідка ТОВ «Чемпіон» СРК «Ескоріал» від 10.01.2017 року (а.с.119) хоча і містить відомості про те, що в період 2007-2013 р.р. [PERSON] оплачував абонемент сина на відвідування спортивної секції, однак вони не дають підстав встановити, чи власні кошти позивач вносив. Крім того, за відсутності первинних фінансових документів (чеків, платіжних доручень, рахунків), надана позивачем довідка викликає сумнівність в її дійсності та допустимості як доказу. Посилання [PERSON] на складену відповідачем розписку від 26.09.2010 року про відсутність у неї будь-яких претензій майнового характеру (а.с.7) суд оцінює критично, оскільки в розписці не конкретизовано, стосовно яких саме майнових зобовязань позивача в розписці йшла мова. Крім того, наявність такої розписки не є безумовною підставою, яка б свідчила про відсутність у відповідача претензій до позивача стосовно наявності заборгованості по аліментам, існуючої за період після 27.09.2010 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.15-16). Доказів, які б підтверджували факт надання позивачем допомоги на утримання сина в період його перебування на заробітках в м. Києві та за кордоном, а так само обставин його трудової діяльності в Російській Федерації, м. Києві в ході судового розгляду позивачем не надано, а судом не встановлено. За даних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року з огляду на їх недоведеність, необґрунтованість та невідповідність дійсним обставинам, у звязку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України суд виходить з часткового задоволення позову, який включає дві взаємоповязані вимоги немайнового характеру, з яких вимогу про встановлення факту задоволено частково, а в задоволенні вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 121,80 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат (а.с.18) пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial