Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Київському районі м. Донецька, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання в розмірі 22000 грн. Посилаючись на те, що 31 березня 1993 року він був прийнятий в АП «Шахта ім. Засядько» водієм згідно наказу №442-к від 31.03.1993 року. У період роботи на шахті ім. Засядько у нього виникло професійне захворювання - хронічна вертеброгенная попереково-крижовий радикулопатия. Також у нього виявилось артеріальна гіпертензія, атеросклеротичний кардіосклероз. Факт виникнення профзахворювання підтверджений актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2003 року, згідно якого причиною виникнення профзахворювання є недосконалість технологічного процесу, тяжка фізична праця в умовах несприятливого клімату. Відсутність малої механізації для заміни ручної праці. Згідно висновку МСЕК від 30.10.2003 року йому встановлено втрату профпрацездатності 50%. Йому було встановлено 3-тю групу інвалідності. У зв'язку з плохим станом здоров'я він вимушений був звільнитися з шахти. За причиною профзахворювання він погано спить, часті головні болі у поясниці, які віддають у ліву ногу і приводять до її оніміння. У наслідку він не може виконувати багато елементарних робіт по дому, із-за чого почуває себе приниженим і безпорадним, так як вимушений просити зробити ці роботи інших людей. Професійне захворювання негативно відобразилось на його образі життя. Він не може знайти роботу, щоб забезпечити свою сім'ю, періодично вимушений проходити курси лікування, не має можливості у повній мірі реалізувати своє право на працю. Усе це супроводжує моральні страждання і хвилювання. У наслідок виниклого у нього професійного захворювання, йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 22000 грн. При оцінці розміру моральної шкоди він виходив з приблизного розміру мінімальної заробітної платні за 1% втрати працездатності. Просить позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Русін В.С., який діє на підставі перевірених судом повноважень позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні спілкування з людьми, у настанні інших негативних наслідків. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму ВС України при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність вини останнього в заподіюванні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно з актом форми П-4 №216 «Про розслідування хронічного професійного захворювання» від 20.10.2003 року професійне захворювання позивача є наслідком вини роботодавця, яка полягає у недосконалості технологічного процесу, тяжкої фізичної праці, відсутність засобів малої механізації для заміни ручної праці. Саме підприємство, на якому працював позивач, і є заподіювачем шкоди в тому числі і моральної, а саме дії або бездіяльність роботодавця, який не виконував вимоги охорони праці, привели до того, що позивач отримав ушкодження здоров'я, а як слідство, і втрату професійної працездатності і можливі моральні страждання. Просить суд при ухваленні рішення за позовом [PERSON] врахувати положення статті 237-1 КЗпП України, а саме: відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином доведено, що професійне захворювання у позивача настало не з вини відповідача, тому підстав для стягнення моральної шкоди з відділення Фонду немає. Довідка з акту огляду на МСЕК від 30.10.2003 року про встановлення позивачу 50% втрати професійної працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, тобто частини втраченого заробітку і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. При розгляді даного питання треба врахувати положення наказу МОЗ України від 22.11.1995 року №212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків». Відповідно до абзацу 2 пункту 3.8. зазначеного Порядку висновком медичних органів, підставою для відшкодування моральної шкоди також може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи або лікарсько-консультативної або медико-соціальної експертної комісії про стрес, який зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва або професійного захворювання або інших наслідків, дані про депресію або інші негативні прояви в стані потерпілого. З урахуванням роз'яснень, що моральної шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань вбачається, що ніяких доказів, які б могли підтвердити факт спричинення моральної шкоди, позивачем не надано. Документи, на які посилається позивач, а саме акт за формою П-4, довідка МСЕК, є документами, які підтверджують настання і встановлення у зв'язку з цим стійкої втрати професійної працездатності, і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Спричинення моральної шкоди не є матеріально-правовою презумпцією, тому повинно бути доведено не тільки сам факт спричинення моральної шкоди, але і обов'язково її розмір. Моральну шкоду позивач оцінив у сумі 22000 грн., не надавши при цьому ніякого обґрунтування, з чого він виходив, вказуючи дану суму відшкодуванням моральної шкоди. У статті 21 Закону України від 23.03.2007 року №717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» підпункту е пункту 1 частини першої, який передбачав виплату фондом потерпілому грошової суми за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди, виключений з 20.03.2007 року. Таким чином, з 20.03.2007 року немає правових підстав для відшкодування потерпілому моральної шкоди за рахунок Фонду. Слід зазначити, що позивачу призначена та виплачена одноразова допомога, регулярно виплачуються щомісячні страхові виплати та фінансуються витрати на медичну та соціальну допомогу. Таким чином, обов'язок щодо відшкодування матеріальної шкоди з боку відділення Фонду виконаний відповідачем у повному обсязі. Просить у задоволені позову відмовити повністю. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Шахта ім. А.Ф.Засядько» з 31.03.1993 року по 21 квітня 2005 року, працював у якості машиніста компресора У розряду з повним робочим днем, звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з переходом на третю групу інвалідності (а.с.5-7). Під час роботи на шахті позивач захворів на професійне захворювання: хронічна вертеброгенная попереково-крижова радикулопатия з помірним лівостороннім корешковим больовим і м'язово-тонічним синдромами (а.с.8-17) . Відповідно до акту №216 розслідування хронічного професійного захворювання від 20 жовтня 2003 року (а.с.18) під час роботи на шахті позивач захворів на професійне захворювання: хронічна вертеброгенная попереково-крижова радикулопатия з помірним лівостороннім корешковим больовим і м'язово-тонічним синдромами, та причина професійного захворювання [PERSON] є недосконалість технологічного процесу, тяжка фізична праця в умовах несприятливого клімату. Відсутність коштів малої механізації для заміни ручної праці. Згідно копії виписки із акту МСЕК від 30 жовтня 2003 року позивачу [PERSON] з 30 жовтня 2003 року по 30 жовтня 2004 року встановлена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 50% та протипоказана робота в підземних умовах в контакті з пилом, газами, в несприятливих метеоумовах, важка фізична праця, а 11 липня 2013 року при повторному огляді йому була залишена третя група інвалідності до 11 липня 2014 року та 30% втрати працездатності з 11 липня 2013 року по 01 серпня 2014 року (а.с.2-4). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1. Визнання права; 2.визнання правочину недійсним; 3.припинення дії, яка порушує право; 4.відновлення становища, яке існувало до порушення; 5.примуслве виконання обов'язку в натурі; 6.зміна правовідношення; 7.припинення правовідношення; 8.відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9.відшкодування моральної (немайнової) шкоди…. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці… Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15.05.1996р. охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров»я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 Закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; - підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; - соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо. Згідно ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Розглядаючи справу, суд виходить з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV. Згідно частини 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21, частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені. Разом з тим, за змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 30 жовтня 2003 року, коли МСЕК йому вперше була встановлена втрата професійної працездатності з професійним захворюванням, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на 30 жовтня 2003 року положення п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди і доводи відповідача про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі. На час виникнення спірних правовідносин існував спеціальний закон, що регулював питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок професійного захворювання, а тому доводи відповідача про те, що моральна шкода позивачу повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не забезпечив належні умови праці, на підставі ст. 1167, ст. 237-1 КЗпП України, не ґрунтуються на законі. Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу. Доводи відповідача про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки відсутній висновок МСЕК про встановлення такого факту, не ґрунтуються на законі. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно було покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Що стосується доводів представника відповідача стосовно того, що по справі треба було призначити медико-соціальну експертизу для встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу, то наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 2012 року № 420 «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», наказ МОЗ України від 22 листопада 1995 року № 212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», на який посилається відповідач, визнано таким, що втратив чинність. «Порядком та Критеріями встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.06.2012 року № 420, який набрав чинності 28 вересня 2012 року, тобто діяв на час звернення позивача до суду, на МСЕК не покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Не покладено на МСЕК такий обов'язок і «Положенням про медико-соціальну експертизу», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», а тому підстави для направлення позивача на МСЕК з метою встановлення факту заподіяння моральної шкоди відсутні. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач, працюючи тривалий час на підприємстві вугільної промисловості, а саме на ПАТ «шахта ім. А.Ф.Засядько» у якості машиніста компресора У розряду з повним робочим днем, загальний стаж роботи складає 21 рік 06 місяців, із них в умовах впливу шкідливих факторів 15 років 09 місяців, отримав внаслідок впливу шкідливих факторів на організм хронічне професійне захворювання та йому встановлений діагноз: хронічна вертеброгенная попереково-крижова радикулопатия з помірним лівостороннім корешковим больовим і м'язово-тонічним синдромами. Вказані факти, підтверджені актом розслідування хронічного професійного захворювання, в якому чітко зазначено, що позивач працював у шкідливих умовах праці і професійне захворювання у позивача виникло через недосконалість технологічного процесу, тяжка фізична праця в умовах несприятливого клімату. Відсутність коштів малої механізації для заміни ручної праці. Враховуючи вищенаведене, та аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивачу завдана моральна шкода, оскільки він відчуває постійний сильний фізичний біль, який не дає йому нормально жити. Внаслідок отриманого професійного захворювання були порушені його нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, праці за обраною професією, порушені стосунки з оточуючими людьми. Внаслідок захворювання він не може навіть виконувати домашню роботу тому, що біль постійно дається взнаки. В результаті цього страждають і його близькі, яким доводиться частину домашньої роботи виконувати самим. Він змушений також часто звертатися до лікарів, багато часу він витрачає на пошуки та придбання ліків, порушений нормальний спосіб його життєдіяльності, у зв'язку з чим він вимушений докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначені розміру моральної шкоди суд виходить з наступного, що життя і здоров'я людини є найвищою соціальною цінністю, оскільки, якщо втрачене здоров'є, немає повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров'ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. Ухвалюючи судове рішення по справі, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача [PERSON], погіршення його здібностей, ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості та справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 50%, а 11 липня 2013 року при повторному огляді йому була залишена третя група інвалідності до 11 липня 2014 року, але встановлено 30% втрати працездатності з 11 липня 2013 року по 01 серпня 2014 року, у зв'язку з чим суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Київському районі м. Донецька 10 000 гривень. Доводи представника відповідача - Русіна В.С., з приводу відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, обґрунтування її розміру суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Згідно з п. 18 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і його відділення. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial