Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в уточненій редакції якого від 20 вересня 2017 року просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири ; визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. Позовні вимоги вмотивовано тим, що він перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 21.09.1991 року, який розірвано 09.04.2015 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO] . В період шлюбу ними придбано спірні квартири - квартиру [ADDRESS] (оформлена на його ім`я), в якій на теперішній час зареєстровані та мешкають [PERSON] та [PERSON] та квартиру [ADDRESS] , яка оформлена на [PERSON] . Оскільки самостійно вирішити питання поділу майна вони не можуть, він звернувся до суду з позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.107, 108) в судовому засіданні підтримав позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, оскільки вважає, що квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (а.с.42-44) в судовому засіданні позов визнав частково, просив в частині визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 квартири - відмовити. Представник третьої особи - Дзержинського районного відділу ДМС України в м. Кривий Ріг в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, просив розглядати справи за відсутності представника третьої особи (а.с.40). Суд, вислухавши сторони та представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ внесено зміни до ЦПК України від 18.03.2004 року, які набирали законної сили з 15.12.2017 року. Відповідно до вимог частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 11.01.2018 року вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 21.09.1991 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 09.04.2015 року ( а.с.12). Від шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO] , що не заперечується сторонами. 13.02.2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.О., зареєстровано в реєстрі №676, [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.7-11, 23). Відповідно розпорядження Голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року №Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] . 21.09.2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі №3985, [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.25). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17.12.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином - визнано договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованим приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. в реєстрі за №3985 удаваним правочином (а.с.65, 66). Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно з інформацією з Єдиного реєстру судових рішень рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017 року рішення першої інстанції скасовано у позові [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином - відмовлено. Скасовуючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вирішуючи спір , судом не враховано придбання [PERSON] спірної квартири у період шлюбу з [PERSON] , не вирішено питання про залучення до участі у розгляді справи [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19.07.2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.03.2020 року, у позові [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином відмовлено (а.с.225-227). Вищезгаданий позов стосувався квартири [ADDRESS] . Отже станом на день розгляду справи спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, у період шлюбу сторонами придбано у власність квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз`яснень п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Отже, спірні квартири є об`єктом спільної сумісної власності. Вирішуючи питання про їх поділ, суд приходить до висновку, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки інше домовленістю між ними не встановлено та не встановлено вимогами закону. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд задовольняє позов. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved