Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 20 листопада 2017 року у розмірі 6 333 739,58 гривень, з яких 649 225,50 гривень - сума основного боргу, 5 661 246,36 гривень - пені, 23 267,72 гривень - 3% річних. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 20 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 649 225,50 гривень, що на день укладення договору за курсом НБУ становить еквівалент 24 500 доларів США. Цього ж дня для забезпечення виконання договору позики [PERSON] уклав договори поруки з [PERSON] та [PERSON] .. Станом на 20 грудня 2017 року [PERSON] свого зобов`язання за договором позики не виконав. За умовами договору позики визначено зобов`язання позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, неустойку у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність згідно ст. 625 ЦК України. Тому, станом на 01 березня 2019 року заборгованість [PERSON] перед позивачем складає 6 333 739,58 гривень, з яких: 649 225,50 гривень - сума позики, 5 661 346,36 гривень - пеня (2% в день), 23 267,72 гривень - 3% річних. 25 березня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі. 27 червня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розглянути дану справу за відсутності представника позивача, задовольнити в повному обсязі позовні вимоги, та не заперечила проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не з`являлись, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, суд про причини неявки не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 20 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 649 225,50 гривень, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 24 500 доларів США, яку останній зобов`язався повернути у строк до дванадцятої години ранку 20 грудня 2017 року. Відповідно до п. 6 договору позики позикодавець набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, позичальник не поверне позикодавцю суму позики в повному обсязі, а також у разі припинення договору позики з будь-яких підстав (розірвання договору позики угодою сторін чи рішенням суду та ін.). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. На підтвердження укладеного договору позики, [PERSON] було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що останній, на підставі договору позики від 20 листопада 2017 року отримав від [PERSON] грошові кошти у позику у розмірі 24 500 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 20 грудня 2017 року. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, 20 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки, за якими поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 20 листопада 2017 року, який був укладений між кредитором та боржником, а саме щодо повернення позики у сумі 649225,50 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить 24 500 доларів США 00 центів. Відповідно до п. 3.1 договорів поруки від 20 листопада 2017 року поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розмір забезпеченого зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За приписами ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Судом встановлено, що в договорах поруки від 20 листопада 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] та [PERSON] , не встановлено строку, після якого порука припиняється. Отже, договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 20 листопада 2017 року з [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернув отримані від позивача кошти у розмірі 649 225,50 грн. в обумовлений у договорі позики строк, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з [PERSON] вказаної суми заборгованості. Відповідач [PERSON] належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 649 225,50 грн. суду не надав. Крім того, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] не виконав свої зобов`язання по договору позики, суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річнихза період з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних за період розрахунку з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року складає 23 267,72 грн. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 23 267,72 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики від 20 листопада 2017 року за період з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року виходячи з наступного розрахунку: 649 225,50 грн. сума боргу *3%/100%/365*436 днів прострочення. Частинами 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до п. 4 договору позики від 20 листопада 2017 року у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума неустойки за період розрахунку з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року складає 5 661 246,36 грн. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 5 661 246,36 грн. неустойки за прострочення виконання збов`язання за договором позики від 20 листопада 2017 року за період з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року виходячи з наступного розрахунку: 649 225,50 грн. сума боргу / 100%*2*436 днів прострочення. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідачів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 9 605,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial