Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати протиправними дії ПАТ «Сумигаз» - незаконним проникнення до його домогосподарства 24.04.2013 року, а також визнати протиправними дії ГУНП в Сумській області організація і забезпечення незаконного проникнення двох працівників ПАТ «Сумигаз» до домогосподарства позивача 24.04.2013 року. Позовна заява вмотивована тим, що є порушення з боку відповідачів вимог статей 30 та 41 Конституції України, статей 311, 381 ЦК України в частині порушення права недоторканності житла фізичної особи, оскільки 24 квітня 2013 року о 13-00 годині дня Позивач приїхав з міста Лебедин і побачив біля свого помешкання автомобіль газової служби марки ГАЗ державний номер [NUMBER] і міліцейську машину УАЗ державний номер 04-30 у якому знаходилися чотири міліціонери, а на території подвір`я Позивача перебували дві невідомих йому особи, чим порушили його право на недоторканність житла. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд позов задоволити. Відповідач АТ «Сумигаз» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суду було подано відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, клопотання про долучення доказів (рішення судів у справі № 580/1228/18), в яких зазначено, що відсутні підстави для задоволення позову так як сплив термін позовної давності в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; позовна заява, відповідь на відзив на позовну заяву та інші письмові матеріали справи, подані позивачем, не містить жодних доказів незаконного проникнення до його домогосподарства представників АТ «Сумигаз» 24.04.2013 року; а також у справі №580/1228/18 місцевий суд встановив, що 30 травня 2018 року начальником СВ Лебединського ВП знову було прийнято постанову про закриття кримінального провадження, на підставі\~ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях працівників Лебединського цеху газового господарства складу кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 162 ч. 1 КК України. Приймаючи таке рішення, слідчий виходив з того, що суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 162 ч. 1 КК України, характеризується прямим умислом, а у кримінальному провадженні встановлено, що в діях працівників Лебединського цеху газового господарства був відсутній умисел на незаконне проникнення, так як вони зайшли до зазначеного господарства з дозволу сестри [PERSON] [PERSON] , яка мала доступ до вказаного господарства та самостійно провела працівників Лебединського цеху газового господарства до подвір`я господарства. Вказані обставини підтверджується показами працівників Лебединського цеху газового господарства, показами [PERSON] та [PERSON] , як свідків у кримінальному провадженні. При цьому слідчим було встановлено, що працівники газового господарства в силу своїх професійних обов`язків мають право доступу до технічного обладнання систем газопостачання у домогосподарствах, в тому числі і у домогосподарстві [PERSON] .. Виходячи з вищевикладених обставин, колегія суддів Апеляційного суду Сумської області в мотивувальній частині ухвали від 19.09.2018 року у справі №580/1228/18 погодилася з висновком слідчого судді про відсутність підстав для скасування постанови слідчого, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що слідчий у ході досудового розслідування, у відповідності з вимогами\~ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність закриття кримінального провадження, зв`язку з відсутністю в діях працівників Лебединського цеху газового господарства складу кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 162 ч. 1 КК України. Відповідач АТ «Сумигаз» наполягає, що суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, а ухвала Апеляційного суду Сумської області від 19.09.2018 року у справі №580/1228/18 містить факти, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили у справі, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідач Головне управління Національної поліції в Сумській області про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з`явився. Суду було подано відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дій протиправними відмовити, оскільки події на які посилається позивач, відбувалися у 2013 році, на той час, коли існувала міліція, а Національна поліція України є новоутвореним органом і не являється правонаступником міліції, а тому не несе відповідальності за події, що відбувалися у 2013 році. Ухвалою від 23.07.2019 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання на 21.11.2020 року, справа слуханням відкладалася з різних причин. Суд, вислухавши позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що статтею 256 ЦК України\~поняття позовної давності визначено як це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою\~статті 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні\~початку перебігу\~позовної давності\~має значення\~не тільки\~безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки, як свідчить текст позовної заяви, [PERSON] дізнався 24.04.2013 року о 13-00 дня про порушення права з боку АТ «Сумигаз» та ГУНП у Сумській області, то в розумінні ч.1\~ст.261 ЦК України, 24.04.2013 року - це є моментом початку перебігу строку позовної давності, тому суд приходить до переконання, на підставі аналізу доказів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права позивачем не наведено. Між тим, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи по суті позову на підтвердження своїх вимог або заперечень. Судом проаналізовано висновки судів у справі №580/1228/18, які встановили факти відсутності 24.04.2013 року в діях працівників Лебединського цеху газового господарства складу кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 162 ч. 1 КК України. Тому, при винесенні цього рішення судом враховано, що суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до\~ст. 9 Конституції України,\~є частиною\~національного законодавства,\~передбачено,\~що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд констатує той факт, що позивачем не надано належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та не спростовано аргументи відповідачів про те, що стороною позивача не пропущений строк давності при зверненні в суд з зазначеним позовом. Зважаючи на наведені вище обставини та норми закону, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed