Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, де просить винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 8000 гривень, 1120 гривень відсотків від суми позики за користування коштами, 243,60 гривень сплаченого судового збору та 1200 гривень за надану юридичну допомогу. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він 24.09.2013 року надав в борг відповідачеві [PERSON] 8000 гривень на строк до 30.11.2013 року. За користування кредитом [PERSON] зобов'язувався сплатити 7% від суми боргу щомісячно. Грошові кошти позивач [PERSON] передав відповідачеві при підписанні письмової розписки. У встановлений договором строк [PERSON] своїх зобов'язань за договором не виконав та кошти до цього часу не повернув. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON] не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач надав суду заяву, де позовні вимоги підтримав просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст..202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом між сторонами, [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини на підставі договору позики. [PERSON] 24.09.2013 року написано розписку про те, що він взяв у борг у [PERSON] 8000 гривень, які зобов'язується повернути в строк до 30.11.2013 року та сплатити за користування коштами 7% від суми боргу щомісячно. В розписці також зазначено, що грошові кошти отримані позичальником при її підписанні. Суд вважає, що дана розписка за своєю правовою природою є договором позики. Укладений між сторонами правочин відповідає загальним вимогам, що передбачені ст..203 ЦК та додержання яких є необхідним для чинності правочину, форма правочину відповідає тій, що вимагається законом, договір підписаний його стороною. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, письмовими доказами підтверджується, що позикодавець [PERSON] свої зобов'язання за договором позики виконав. Позичальник [PERSON] своїх зобов'язань не виконав та не сплатив обумовлену суму коштів, про що свідчить наявність у позикодавця оригіналу договору позики (розписки). В силу ст..610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст..611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст..612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст..1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Стаття 1050 ЦК встановлює правило за яким, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] суми основного боргу 8000 гривень. Позивач також просить суд стягнути з [PERSON] відсотки за користування коштами в сумі 1120 гривень, що відповідає 7% суми боргу за 2 місяці, тобто з 24.09.2013 року по 23.11.2013 року (8000 гривень : 100% * 7% = 560 гривень щомісячно). Дані вимоги підлягають задоволенню, оскільки чинним Цивільним кодексом України (ст.1048) передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З відповідача на користь позивача підлягають також стягненню судові витрати. Разом з цим суд вважає недоведеними вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за надану юридичну допомогу, оскільки вони не підтверджуються доказами, а тому не підлягають задволенню.

Outcome: partial