Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та просив стягнути з відповідача на його користь сплачені за нікчемним правочином договором фінансового лізингу №002539 від 31 липня 2015 року сплачені позивачем на його виконання 41000,0 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31 липня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» був укладений договір № 002539 фінансового лізингу з додатками за наступних обставин: У липні 2015 року, [PERSON] побачив в Інтернеті рекламу: «Акція!!! Спеціальна пропозиція з 01 липня 2015 року по 01 серпня 2015 року автомобіль марки «Ssang Yong Kyron» за 205000,0 грн.». [PERSON] зателефонував і йому підтвердили, що дійсно діє акція на продаж автомобілів випуску 2013 року 2014 року. Приїхавши до автосалону, Офіційний дилер «АІС [PERSON]» міста Одеси, [PERSON] вивчив прайси і отримав консультацію по комплектації і ціни автомобіля. Менеджер, [PERSON], яку, [PERSON] прийняв за співробітника авто салону «АІС», дуже довірливо і люб'язно розповіла, що вона може придбати авто на дуже вигідних для позивача умовах, скориставшись кредитуванням за допомогою лізингової компанії ТОВ «Євролізинг Україна». Тобто, сплативши початковий, авансовий внесок - 20% від вартості автомобіля 205000,0 грн., що склало 41000,0 грн., а потім протягом 3-х днів [PERSON] наддадуть автомобіль, доставлений з Києва. [PERSON] оплатить 50% вартості, а на решту суми буде оформлений кредит, перший рік якого з 0% ставкою, і перше оформлення авто бере на себе компанія, а після повної виплати кредиту, позивач оформить авто на своє ім'я, що буде для нього вигідно, так як друге оформлення дешевше першого. Попередньо [PERSON] з договором ніхто не знайомив, нічого не пояснював по пунктам договору. Зокрема, щодо першого/авансового внеску 41000,0 грн. було заявлено, що цей аванс позивач зможе завжди забрати, якщо, щось його не влаштує. У [PERSON] не викликало жодних підозр, тому що він знає, що, згідно з закону про захист прав споживачів, передбачено повернення авансу. [PERSON] дали реквізити, і він оплатив 41000,0 грн. Коли він приніс платіжне доручення, менеджер [PERSON], заповнила, протягом 10 хв. готові бланки договору, внесла його паспортні дані і марку автомобіля і запропонувала підписати. [PERSON], не володіючи українською мовою, на якому складено договір, і не розбираючись в юридичних питаннях, детально не вникав, в тонкощі договору. А головне, довіряючи менеджеру, тому що не міг навіть припустити, що в великому автосалоні України «АІС», маючи справу з лізинговою компанією, яка позиціонує себе чесною і прозорою, можуть обдурити позивача. Побачивши в доповненні до договору № 1 повну вартість автомобіля 410000,0 грн. [PERSON], менеджер [PERSON], зазначила, що це так потрібно для звітності, а позивач буде платити акційну ціну, так як здобуває авто в терміни дії акції 31 липня 2015 року і в відділі продажів це буде зафіксовано. А подальша оплата буде проводитися, згідно другої колонки додатка № 1 Погашення вартості предмета лізингу в Евро розписана на 12 міс. Приїхавши додому [PERSON] поділився радістю з рідними і з нетерпінням став чекати автомобіль, але не через 3 дні, не через тиждень авто не було. А на дзвінки позивача [PERSON] відповідала, що не хвилюйтеся, у них багато замовлень, треба почекати. Потім було сказано, що в першу чергу привозять машини тим, хто оплатив 50%. х А через місяць [PERSON] сказала, що на них не вистачило автомобілів. Тоді [PERSON] подзвонив на гарячу лінію, зазначену в договорі. Позивача відповіли, що у них ніколи не було і не могло бути акції на автомобіль «Ssang Yong Kyron» за 205000,0 грн. І що, якщо позивач хоче отримати авто йому потрібно сплатити 50% від повної вартості 410000,0 грн. Крім того виявилося, що позивач сплатив не аванс, а прихований «адміністративний платіж», який у договорі визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, а за договірними умовами строк передачі предмету лізингу становить не 3 дні, а 120 робочих днів. При цьому сам договір у порушення вимог закону не був посвідчений нотаріально, а про необхідність такого посвідчення позивача також не було повідомлено менеджером. Тому позивач вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Позивач надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд у звязку з його неявкою та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. 31 липня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» був укладений договір № 002539 фінансового лізингу з додатками за наступних обставин: У липні 2015 року, [PERSON] побачив в Інтернеті рекламу: «Акція!!! Спеціальна пропозиція з 01 липня 2015 року по 01 серпня 2015 року автомобіль марки «Ssang Yong Kyron» за 205000,0 грн.». [PERSON] зателефонував і йому підтвердили, що дійсно діє акція на продаж автомобілів випуску 2013 року 2014 року. Приїхавши до автосалону, Офіційний дилер «АІС [PERSON]» міста Одеси, [PERSON] вивчив прайси і отримав консультацію по комплектації і ціни автомобіля. Менеджер, [PERSON], яку, [PERSON] прийняв за співробітника авто салону «АІС», дуже довірливо і люб'язно розповіла, що вона може придбати авто на дуже вигідних для позивача умовах, скориставшись кредитуванням за допомогою лізингової компанії ТОВ «Євролізинг Україна». Тобто, сплативши початковий, авансовий внесок - 20% від вартості автомобіля 205000,0 грн., що склало 41000,0 грн., а потім протягом 3-х днів [PERSON] наддадуть автомобіль, доставлений з Києва. [PERSON] оплатить 50% вартості, а на решту суми буде оформлений кредит, перший рік якого з 0% ставкою, і перше оформлення авто бере на себе компанія, а після повної виплати кредиту, позивач оформить авто на своє ім'я, що буде для нього вигідно, так як друге оформлення дешевше першого. Попередньо [PERSON] з договором ніхто не знайомив, нічого не пояснював по пунктам договору. Зокрема, щодо першого/авансового внеску 41000,0 грн. було заявлено, що цей аванс позивач зможе завжди забрати, якщо, щось його не влаштує. У [PERSON] не викликало жодних підозр, тому що він знає, що, згідно з закону про захист прав споживачів, передбачено повернення авансу. [PERSON] дали реквізити, і він оплатив 41000,0 грн. Коли він приніс платіжне доручення, менеджер [PERSON], заповнила, протягом 10 хв. готові бланки договору, внесла його паспортні дані і марку автомобіля і запропонувала підписати. [PERSON], не володіючи українською мовою, на якому складено договір, і не розбираючись в юридичних питаннях, детально не вникав, в тонкощі договору. А головне, довіряючи менеджеру, тому що не міг навіть припустити, що в великому автосалоні України «АІС», маючи справу з лізинговою компанією, яка позиціонує себе чесною і прозорою, можуть обдурити позивача. Побачивши в доповненні до договору № 1 повну вартість автомобіля 410000,0 грн. [PERSON], менеджер [PERSON], зазначила, що це так потрібно для звітності, а позивач буде платити акційну ціну, так як здобуває авто в терміни дії акції 31 липня 2015 року і в відділі продажів це буде зафіксовано. А подальша оплата буде проводитися, згідно другої колонки додатка № 1 Погашення вартості предмета лізингу в Евро розписана на 12 міс. Приїхавши додому [PERSON] поділився радістю з рідними і з нетерпінням став чекати автомобіль, але не через 3 дні, не через тиждень авто не було. А на дзвінки позивача [PERSON] відповідала, що не хвилюйтеся, у них багато замовлень, треба почекати. Потім було сказано, що в першу чергу привозять машини тим, хто оплатив 50%. х А через місяць [PERSON] сказала, що на них не вистачило автомобілів. Тоді [PERSON] подзвонив на гарячу лінію, зазначену в договорі. Позивача відповіли, що у них ніколи не було і не могло бути акції на автомобіль «Ssang Yong Kyron» за 205000,0 грн. І що, якщо позивач хоче отримати авто йому потрібно сплатити 50% від повної вартості 410000,0 грн. Крім того виявилося, що позивач сплатив не аванс, а прихований «адміністративний платіж», який у договорі визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, а за договірними умовами строк передачі предмету лізингу становить не 3 дні, а 120 робочих днів. При цьому сам договір у порушення вимог закону не був посвідчений нотаріально, а про необхідність такого посвідчення позивача також не було повідомлено менеджером. Відповідно до п. п. 5. 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає і під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення мого права споживача відповідачем полягало у недотриманні форми договору та приховуванні останнім інформації про те, що договір лізингу має бути посвідчений нотаріально, в той час як мені було запропоновано для підпису договір у простій письмовій формі. Якби я володів цією інформацією, то не уклав би договір з відповідачем. Необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу обґрунтовується наступним: Правовідносини лізингу регулюються нормами ЦК України, зокрема, про лізинг та оренду (найм). Як вбачається із глави 58 ЦК України, яка має назву «Найм (оренда)» та до якої входить параграф 6 «Лізинг», договір лізингу являє собою різновид договору оренди (найму) та відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до нього застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так як предметом лізингу можуть бути різноманітні об'єкти, що віднесені законодавством до основних фондів (ст. 807 ЦК України) то до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного об'єкту. Предметом лізингу укладеного із позивачем договору є автомобіль - наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобов'язався передати мені у користування за плату на певний строк (визначення договору найму статтею 759 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але договір між сторонами укладено у простій письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у його Постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15 стосовно недійсності лізингового договору зазначено: «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також:, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». В силу ст. ст. 360-7 та ч. 2 ст. 214 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Виходячи з наведених обставин та норм законодавства, укладений із позивачем договір лізингу є нікчемними з підстав, передбачених ст. ст. 799, 220 ЦК України та обов'язкової до застосування правової позиції ВСУ по справі № 6-2766цс15. Водночас цей договір укладений із позивачем внаслідок порушення його прав споживача відповідачем, що полягало у неповідомленні останнім необхідної інформації щодо нотаріальної форми договору, що вплинуло на можливість свідомого і компетентного вибору позивача щодо необхідності та потребі у послузі, що є предметом договору. Згідно ст. ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. В Узагальненні Верховним Судом України судової практики з розгляду цивільних прав про захист прав споживачів від 01.02.2013 року зазначено: «В Україні, незважаючи на законодавче закріплення, не повною мірою реалізуються такі права споживачів у кредитно-фінансових правовідносинах, як право на достовірну інформацію про послугу та умови договору. Споживачі не мають ані достатньої інформації про фінансові послуги, які їм надають, ані необхідних знань, щоб їх зрозуміти. Вони не завжди можуть оцінити рівень ризиків і можливі наслідки набуття додаткових фінансових зобов'язань та порівняти умови надання послуг, що пропонуються різними фінансовими установами». Аналогічну позицію висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року: «Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті З Кодексу(ЦК). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України виходить також: з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому послуги». Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору при його укладанні позивачем було сплачено на користь відповідача 41000,0 грн., які підлягають поверненню. Отримання відповідачем від позивача коштів за нікчемним договором, порушує його право на захист власності, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїй майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] сплачені за нікчемним правочином - договором фінансового лізингу № 002539 від 31 липня 2015 року у розмірі 41000,0 грн., а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 551,2 грн. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved