Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Сімент Україна» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення суми середнього розміру заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 липня 2006 року позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду Головного юрисконсульта відповідно до наказу № 28К «Про прийняття на роботу» від 30 червня 2006 року. На займаній посаді позивач працював до 30 липня 2009 року. 31 липня 2009 року, відповідно з п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України), позивача звільнено з посади головного юрисконсульта за угодою сторін. В порушення вимог трудового законодавства, відповідачем не була нарахована та не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 01 серпня 2007 року по 1 серпня 2009 року в сумі 11 663,04 грн. на момент звільнення позивача з займаної посади, а також виплачено всіх сум, які підлягають сплаті на підставі ст.117 КЗпП України. В день звільнення позивачу не було видано трудової книжки та наказу про звільнення. Під час слухання справи позивач неодноразово подавав заяви про збільшення розміру позовних вимог. Згідно останньої заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 3 (три) роки роботи у відповідача в розмірі 11 663,04 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього розміру заробітної плати в розмірі 359 151,26 грн. за невиплату сум, які належать виплачувати при звільненні. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з врахуванням збільшених позовних вимог, у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, поважності причин неявки до суду не повідомили, проте подали заперечення на позов. Так, відповідач з заявленими позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними з огляду на те, що 31 липня 2009 року позивач був відсутній протягом робочого дня з невідомих причин, про що відповідач склав Акт про відсутність на робочому місці. Посилається на висновок ВСУ зроблений в Постанові від 03.07.2013 року у справі № 6-60цс13. Також відповідач зазначив, що 23 червня 2015 року на ім'я позивача було здійсненого грошовий переказ в розмірі 8 767, 66 грн. у якості компенсації за невикористану відпустку за весь час роботи. Оскільки, представник позивача проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України, суд на підставі ст.225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом № 28-к «Про прийняття на роботу» від 30.06.2006 року [PERSON] з 01.07.2006 року прийнято на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Сімент Україна». Відповідно до наказу № 16-к «Про звільнення» від 31.07.2009 року [PERSON] звільнено з посади головного юрисконсульта ТОВ «Сімент Україна» на підставі на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, 3 квітня 2014 року представником позивача було направлено адвокатський запит відповідачу з метою отримання копії наказу, графіку відпусток, записів у Книзі обліку руху трудових книжок про трудову книжку позивача. 26 травня 2014 року відповідачем було надано відповідь № 26/05-14, з якої вбачається, що у зв'язку із не чисельним складом працівників товариства, графіки відпусток на підприємстві не складались. Час відпусток персонального погоджувався з відповідачем. Відпустки надавались за заявами працівників. Відносно записів в Книзі обліку руху трудових книжок про трудову книжку, як зазначив відповідач в п.6 своєї відповіді, незважаючи на неодноразові прохання надати трудову книжку, позивач останню не надавав. Тому відповідні записи в Книзі обліку трудових книжок відсутні. У відповідності із ч.11 ст.10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. Із вказаного вбачається те, що на підприємстві в обов'язковому випадку повинні бути затверджений графік відпусток та облік відпусток. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як зазначає ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що не складення на підприємстві графіку відпусток та не ведення Книг обліку руху трудових книжок є грубим порушення законодавства України. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. У той же час, у відповідності до ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом. Тобто, процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України). У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В порушення зазначених імперативних норм, відповідач по справі не видав трудову книжку, а також не провів розрахунок на підставі ст.117 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Довідки про розмір середнього заробітку відповідач до суду не надав. За таких обставин, суд вираховує розмір середньої заробітної плати на підставі наступного. Як випливає з п.п.«а» п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. В зазначеній Постанові вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. В матеріалах справи міститься витяг зі штатного розпису з 01.07.2006 року по 01.01.2009 року, з яких вбачається, що розмір середньої заробітної плати за червень 2009 року складає 4 719, 40 грн.; за липень 2009 року - 4 729,44 грн. Таким чином, середня сума заробітку позивача становить - 4 724, 42 грн. В п.7 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Як було визначено вище, розмір середньої заробітної плати позивача, під час виконання обов'язків головного юрисконсульта у відповідача (без виключення сум відрахування на податки) складав 4 724, 42 грн. Працював на посаді головного юрисконсульта позивач з 01 липня 2006 року по 31 липня 2009 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2006 року № 612-р «Про перенесення робочих днів у 2007 році» та ст.73 КЗпП України встановлено загальну кількість неробочих днів у 2007 році - 18 (вісімнадцять), які не зараховуються до робочих днів: 1 січня, 2 січня, 3 січня, 4 січня, 5 січня, 7 січня, 8 березня, 9 березня, 30 квітня, 1 травня, 2 травня, 9 травня, 28 червня, 29 червеня, 24 серпня, 31 грудня, один день - Пасха, один день - Трійця. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 листопада 2007 року №1059-р «Про перенесення робочих днів у 2008 році» та ст.73 КЗпП України встановлено загальну кількість неробочих днів у 2008 році - 13 (тринадцять), які не зараховуються до робочих днів: 1 січня, 2 січня, 3 січня, 4 січня, 7 січня, 8 березня, 1 травня, 2 травня, 9 травня, 28 червня, 24 серпня, один день - Пасха, один день - Трійця. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 листопада 2008 року № 1458-р «Про перенесення робочих днів у 2009 році» та ст.73 КЗпП України встановлено загальну кількість святкових та неробочих днів - 13 (тринадцять), які не зараховуються до робочих днів: 1 січня, 2 січня, 5 січня, 6 січня, 7 січня, 8 березня, 1 травня, 2 травня, 9 травня, 28 червня, 24 червня, один день - Пасха, один день - Трійця. Таким чином, з метою проведення розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивача за 3 (три) роки за 2007, 2008, 2009 роки, суд приходить до таких мате математичних розрахунків: 1.За 2007 рік розрахунок проводиться наступним чином: 1.1)4724, 42 грн. х 12 місяців = 56 693,04 грн.; 1.2) 56 693,04 грн. : 347 календарних дні року (за винятком святкових і неробочих днів) = 163,38 грн.; 1.3) 163,38 грн. х 24 календарних дні відпустки = 3 921,13 грн. 2.За 2008 рік розрахунок проводиться наступним чином: 2.1)4724, 42 грн. х 12 місяців = 56 693,04 грн.; 2.2) 56 693,04 грн. : 352 календарних дні року (за винятком святкових і неробочих днів) = 161,06 грн.; 2.3) 161,06 грн. х 24 календарних дні відпустки = 3 865, 44 грн. 3.За 2009 рік розрахунок проводиться наступним чином: 3.1)4724, 42 грн. х 12 місяців = 56 693,04 грн.; 3.2) 56 693,04 грн. : 352 календарних дні року (за винятком святкових і неробочих днів) = 161, 06 грн.; 3.3) 161,06 грн. х 24 календарних дні відпустки = 3 865, 44 грн. Отже, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки складає 11 652, 01 грн. В процесі судового розгляду справи було з'ясовано, що 23 червня 2015 року відповідач добровільно через КМД УДППЗ «Укрпошта» на ім'я позивача перерахував грошові кошти в розмірі 8 767,66 грн. у якості компенсації за невикористану відпустку на підтвердження чого було надано квитанцію від 23.06.2015 року № 652. Відтак, суд приймає до уваги часткову добровільну виплату грошової компенсацію зі сторони відповідача в розмірі 8 767,66 грн. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача підлягають сплаті грошові кошти в якості компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 2007 року по 2009 рік на користь позивача в розмірі 2 884,35 грн. Окрім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з Відповідача грошових сум на підставі ст.117 КЗпП України, що підлягали виплаті при звільнені позивача. Відповідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В даному випадку, для застосування вказаної норми, обов'язковим є з'ясування наявності складу правопорушення, який включає в себе порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП України), а також безпосередню вину власника. Оскільки з серпня 2009 року станом по день подання позовної заяви (жовтень 2014 року, а враховуючи збільшені позовні вимоги - по 31.10.2015 року) відповідач добровільно не виконував обов'язок по виплаті належних позивачеві сум і така невиплата була здійснена виключно з вини відповідача, суму заробітку потрібно вираховувати починаючи з 1 серпня 2009 року (наступний день після звільнення) про 31 жовтня 2015 року (день подання позовної заяви). Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача щодо невиплати належних позивачеві сум, що підлягали сплаті в день звільнення позивача становить 354 426, 74 грн. та розраховується наступним чином: 1)з 1 серпня 2009 року по 31 грудня 2009 року = 23 622, 10 грн. 2)з 1 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року = 56 693, 04 грн. 3)з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року = 56 693, 04 грн. 4)з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року = 56 693, 04 грн. 5)з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року = 56 693, 04 грн. 6)з 1 січня 2014 року по 20 жовтня 2014 року = 45 567,79 грн. 7)з 21 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року = 1 771, 65 грн. 8)з 1 листопада 2014 року по 31 листопада 2014 року = 4 724, 42 грн. 9)з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року = 4 724,42 грн. 10)з 1 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року = 47 244, 20 грн. Водночас, в письмових запереченнях відповідач зазначив, що 31 липня 2009 року позивач протягом всього робочого дня був відсутній на робочому місці, на підтвердження чого надав до суду копію Акту про відсутність працівника на роботі № 01/07-09. Судом витребувано у відповідача для огляду у судовому засіданні оригінал Акту про відсутність на роботі від 31.07.2009 року № 01/07-09, однак вказана вимога суду виконана відповідачем не була. Наявність даного акту відповідач пов'язує з постановою Верховного суду України від 03.07.2013 року по справі № 6-60цс13 та зазначає, що підставою для розрахунку роботодавця зі звільненим працівником, який був відсутній в день звільнення, є його вимога про такий розрахунок. І тільки у випадку нерозрахування на наступний день після надходження такої вимоги, до роботодавця застосовується відповідальність, яка передбачена ст.117 КзПП України. У відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 в п.11 зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не було доведено того, що 31 липня 2009 року в день звільнення, позивач був відсутній на робочому місці. А тому підстави до відмови в стягненні з відповідача сум, які належить виплачувати в день звільнення за ст.117 КЗпП України, в даному випадку в розмірі 354 426, 74 грн., відсутні. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги по даній цивільній справі доведеними та обґрунтованими, отже - такими, що підлягають задоволенню. З врахуванням викладеного та

Outcome: approved