Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказав, що 29 квітня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», був укладений кредитній договір за №19/118/2008-980 на підставі типової форми договору, запропонованої відповідачем. Згідно укладеного договору відповідач зобов'язався надати позивачу споживчий кредит в сумі 265 000 гривень, а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Точний розмір відсотків під які отримувався кредит в договорі не зазначений, так як відповідно до п.1.3. договору - відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 21,69% річних, тобто остаточний відсоток, який буде застосовуватись до позичальника у кредитному договорі не встановлений. Підписання кредитного договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника (позивача), як споживача кредитної послуги з боку відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» та введення в оману. Відповідно п. 1.2 частини 1 Кредитного Договору банк надає кредит на споживчі цілі. Згідно п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1)кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений: б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договор)' про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; 2)необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ця інформація в повному обсязі не була надана позивачу. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно п. 2. ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У разі застосування наслідків недійсності правочину, відповідно до приписів абзацу другого п.1 ст. 216 ЦК України позивач повинен повернути відповідачеві суму наданого кредиту, а саме 265 000 гривень, а відповідач повинен повернути позивачеві отримані платежі у рамках обслуговування кредиту в розмірі 396 000 гривень. В звязку з вказаними обставинами позивач вимушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні, позивач [PERSON], позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити в повному обсязі, пояснив, що він дійсно отримував кредит в сумі 265\~000 грн., який він частково сплачував, але при укладанні кредитного договору банк ввів його в оману, постільки в договорі не чітко вказав відсотки за користування кредитом і при виникненні заборгованості відмовився проводити реструктуризацію. Представник відповідача, в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про день і час слухання справи повідомлений судовою повісткою з повідомленням. На підставі викладеного та ст. 224 ЦПК України, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлено, що 29 квітня 2008 року між позивачем [PERSON] та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», був укладений кредитній договір за №19/118/2008-980, згідно якого [PERSON] ([PERSON]М.) отримав кредит в розмірі 265\~000 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,69 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 квітня 2018 року. Договір власноручно підписаний позивачем [PERSON] ([PERSON]М.) і він не заперечував в судовому засіданні факт отримання ним кредиту на вказану суму. Це свідчить про те, що позивач свідомо і з власної волі підписав зазначений кредитний договір, ознайомившись перед цим з його умовами. Згідно платіжних доручень судом встановлено, що [PERSON] ([PERSON]М.) з 2008 року по 2014 рік сплачував заборгованість за кредитом, що підтверджує той факт, що позивач знав всі умови кредитного договору, але звернувся до суду лише в 2016 році, коли банк ВАТ «Комерційний банк «Надра» почав ліквідовуватися. Відповідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідноч. 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови та зміст кредитного договору. Позивач підписав кредитний договір. Це свідчить про те, що позивач [PERSON] ([PERSON]М.) прийняв умови та зміст договору. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно\~ч. 1ст. 1056 ЦК України\~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Як вбачається з тексту кредитного договору, спірний кредитний договір містить фіксовану відсоткову ставку, встановлену сторонами на рівні 21,69 % річних. Як встановлено\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є\~\~недодержання\~\~в\~\~момент вчинення\~\~правочину\~\~стороною\~\~(сторонами) вимог,\~\~які встановлені частинами першою - третьою,\~\~п'ятою та\~\~шостою\~\~статті\~\~203\~\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що кредитний договір укладений сторонами за взаємною згодою, у відповідності до вимог закону. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Враховуючи вищевказані обставини і факти, суд вважає, що позивач [PERSON] ([PERSON]М.), не довів обставини, що мають істотне значення, для визнання кредитного договору недійсним, а тому підстав для задоволення позову не має. На \~підставі \~викладеного \~та \~

Outcome: dismissed