Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Залізничного районного суду міста Львова із указаним позовом. Просив суд постановити рішення, яким усунути [PERSON] , 1967 р.н. від права на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , 1941 р . н. Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 22.02.2019 року цивільну справу за вказаним позовом було скеровано до Буського районного суду Львівської області для розгляду за виключною підсудністю. Ухвалою судді Буського районного суду Львівської області від 21.03.2019 року дану справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою підготовчого судового засідання від 11.04.2019 року було закрито підготовче судове засідання та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 02.05.2019 року із викликом сторін. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 02.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотань [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - адвоката Синявської Олени Йосипівни про об`єднання в одне провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом та цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , законний представник [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . 17.10.2018 року позивач звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття ним спадщини після смерті матері, у зв`язку з чим цього ж дня нотаріусом було відкрито спадкову справу № 63156549. Крім позивача, спадкоємцем першої черги за законом є його рідна сестра [PERSON] , яка є відповідачем у даній справі, і яка з 1998 року постійно проживає за кордоном. Останні десять років відповідачка не цікавилась долею померлої матері, самоусунулась від виконання дорослими дітьми обов`язків по допомозі своїм хворим батькам похилого віку, що підтверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.2010 року та від 05.07.2013 року про стягнення аліментів із [PERSON] на користь померлої матері. Нещодавно позивач довідався від родичів відповідачки про те, що остання втратила інтерес до спадкового майна, особистого майна та речей в Україні не має, постійно проживає за кордоном та наміру повертатись в Україну не має, а самостійно подавати заяву про відмову від спадщини відповідачка не збирається. Про факт смерті матері відповідачка була повідомлена через мережу Інтернет, однак на похорон матері не приїхала, а всі витрати на поховання понесені виключно позивачем, який ще із 1998 року єдиний, хто переймався долею матері, її справами, станом здоров`я та забезпеченням її умов проживання. Відтак, позивач вважає, що відповідачка [PERSON] як донька ухилялась від виконання обов`язку щодо утримання матері-спадкодавця [PERSON] , а тому просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, де заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Проти заочного вирішення даного спору позивач заперечень не подавав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомляла. Відзиву на позовну заяву не надіслала, а позовних вимог по суті не оспорювала. Згідно вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] померла у місті Львові 09 серпня 2018 року, про що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.08.2018 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] , про що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.12.1968 року. 17 жовтня 2018 року позивач [PERSON] прийняв спадщину у встановлений законом строк, звернувшися до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття ним спадщини після смерті матері, [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з чим цього ж дня нотаріусом було відкрито спадкову справу № 247/2018, про що вбачається із вищевказаної заяви позивача №744 від 17.10.2018 року, наявної у цій спадковій справі. Крім цього, із вищезгаданої заяви позивача [PERSON] №744 від 17.10.2018 року вбачається те, що він прийняв спадщину після померлої матері [PERSON] та повідомив, що ще одним спадкоємцем майна померлої матері є її донька - [PERSON] , яка є відповідачем у цій справі. Тобто з наведеного вбачається, що вимога позивача про усунення спадкоємця від права на спадкування пред`явлена ним як особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки. Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно частини першої статті 202 Сімейного кодексу України передбачено законодавчий обов`язок повнолітніх дочки, сина щодо утримання батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно вимог частини п`ятої статті 1224 цього Кодексу за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Зокрема, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] за її позовом до сина [PERSON] та доньки [PERSON] шляхом стягнення із відповідачів на користь непрацездатної матері - [PERSON] аліментів на утримання останньої по 250 грн. щомісячно з кожного, починаючи із 03.09.2009 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, було збільшено вищевказаний розмір аліментів. Зокрема, ухвалено стягувати із [PERSON] на користь непрацездатної матері [PERSON] по 300 грн. щомісячно, починаючи із 28.02.2013 року. Вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, серед іншого встановлено, що [PERSON] є людиною похилого віку, хворіє та потребує постійного лікування і догляду, що їх надає виключно син [PERSON] Натомість, донька [PERSON] є працездатною, зареєстрована разом із матір`ю, проте проживає за кордоном та із 2010 року не надає матеріальної допомоги своїй матері, хоча має таку змогу, а розмір її заборгованості по аліментах за період із 17.08.2010 року по 27.02.2013 року становить 11500 грн. Оскільки вищезазначені обставини були встановлені щодо сторін по даній справі судовим рішенням, що набрало законної сили, що не оспорені учасниками справи, а тому в силу вимог ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, Залізничним відділом ДВС ГТУЮ у Львівській області здійснюється примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа № 462/1690/13-ц, виданого Залізничним районним судом м. Львова від 01.10.2013 року про стягнення з [PERSON] аліментів в користь непрацездатної матері [PERSON] по 300 грн. щомісячно, починаючи із 28.02.2013 року. Заборгованість боржника [PERSON] зі сплати аліментів відповідно до вищезгаданого виконавчого документа станом на 31 липня 2018 року становить 31 250,00 грн., що підтверджується листом Залізничного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області за № 33011 В-18 (ВП № 40114718) від 17.10.2018 року (Розрахунок заборгованості по аліментах). За наведених фактичних обставин, суд вважає, що відповідачка [PERSON] ухилялася від виконання обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцеві та своїй матері - [PERSON] , яка перебувала в безпорадному стані через свій похилий вік та потребувала такої допомоги, про що свідчать вищенаведені судові рішення, які набрали законної сили та наявна у відповідачки заборгованість по сплаті аліментів на утримання [PERSON] , а тому заявлений позов підлягає до задоволення. Ураховуючи викладене та

Outcome: approved