Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що він [PERSON], 03 вересня 2001 р. був прийнятий на роботу в Донецький національний університет економіки і торгівлі імені [PERSON], обіймав посаду директора навчально-інформаційного інституту інноваційних технологій. 10 жовтня 2014 р. згідно Наказу № 625/0 позивач звільнився з вказаної роботи, згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У наказі було зазначено, що позивач було до виплати бухгалтерією інституту належить компенсацію за 143 календарних дні не використано відпустки. При звільненні ніякого спору, щодо виплати належної позивачу суми заробітної плати за липень, серпень, вересень та десяти днів за жовтень місяць 2014 року позивачу заявлено не було. У звязку із звільненням, позивачу було нараховано до виплати, та видано бухгалтерією інституту відомості аналітичного контролю за кожний місяць не виплачених йому коштів загальна сума заборгованості складає: 42\~536,81 гривень, а саме: 3\~237,54 грн. за липень місяць 2014 року з урахування виплати авансу; 4\~927,54 грн. за серпень місяць року; 8\~697,51 грн. за вересень місяць 25\~674,22 грн. за жовтень місяць заробітної плати, премії, компенсації за невикористану відпустку. В день звільнення 10 жовтня 2014 року було видано тільки трудові книжку і до сьогодні розрахунку проведено із позивачем не було. Згідно Наказу Міністерства Освіти і Науки України, про організацію освітнього процесу у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON] від 17 жовтня 2014 року № 1178 було встановлено, що Донецький національний університет економіки і торгівлі імені [PERSON] проводить свою освітню діяльність (згідно з наявною ліцензією на освітню діяльність та сертифікати про акредитацію) на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму. Тому позивач з врахування збільшених позовних вимог просив стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] на користь позивача 42\~124,51 гривень належні суми заробітної плати за липень, серпень, вересень та десяти днів за жовтень місяці 2014 року, компенсації за невикористану відпустку. Стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] на користь позивача середній заробіток в розмірі 62\~339,48 грн. як компенсацію за не своєчасну виплату коштів за весь час затримки, по день постановлення рішення суду. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити. Представник відповідача позовні вимоги визначала частково в частині стягнення на користь позивача суму невиплаченої заробітної плати в сумі 16450, 09 грн., в решті вимоги позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходь до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, як вбачається копії трудової книжки [PERSON] 03 вересня 2001 р. був прийнятий на посаду директора навчально-інформаційного інституту інноваційних технологій Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON]. Згідно Наказу в.о. ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] № 652/о від 10.10.2014 р. позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Згідно Довідки ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київської області від 01.09.2015 р. № 903/10-13-11-01-19 вбачається що на момент звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по невиплаченій заробітні платі в розмірі 16\~450,09 грн. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до позиції Конституційного суду України у п. 2.2 рішення по справі № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.. 233 КЗпП України визначено що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідно до п. 5 порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, суд приходить до висновку що на момент звільнення позивача, відповідачем не здійснено виплату сум заробітної плати відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, тому суд приймаючи дані в довідці ДПІ, вважає за необхідне стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати в сумі 16450, 09 грн. Щодо інших вимоги позивача, суд вважає за необхідне відмовити в позові, оскільки позивач вправі був звернутися до суду за захистом своїх прав в тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, з ним не розрахувався, а саме в день звільнення 10 жовтня 2014 року. А оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 08 липня 2015 року, суд приходить до висновку що позивачем пропущений трьохмісячний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати, які складаються з судового збору суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial