Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Канівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позову зазначив, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2017 у справі № 697/1528/17 зобов`язано стягнути з [PERSON] на його користь: 95000,00 грн. - основний борг; 75620,00 грн. - інфляційні збитки; 7620,82 грн. - 3% річних, а всього в загальній сумі - 178240,82 грн. Дане рішення вступило в законну силу. 11.05.2018 постановою державного виконавця Канівського міськрайонного відділу ДВС відкрито виконавче провадження про примусове виконання даного рішення суду. Станом на 29.05.2019 дане рішення не виконане, а борг становить 183040,82 грн. На підставі ст. 625 ЦК України ним нараховано 10650,49 грн. - 3% річних. Інфляційне збільшення суми боргу складає 36378,95 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 10650,49 грн. - 3% річних, 36378,95 грн. - інфляційні збитки = 47029,44 грн. та стягнути судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, свої інтереси доручив представляти адвокату Бовшику М.Ю. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином. Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2017 цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , грошові кошти в сумі: 95 000,00 грн. - основний борг; 75 620,00 грн. - інфляційні збитки; 7 620,82 грн. - 3% річних, - а всього в загальній сумі - 178 240,82 грн. (а.с.6-7). Рішення суду набрало законної сили 18.03.2019. Відповідно до довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області № 12350 від 29.05.2019 (а.с.9), вбачається, що згідно з виконавчим листом № 697/1528/17 від 26.01.2017, який виданий Канівським міськрайонним судом Черкаської області [PERSON] зобов`язаний сплатити на користь [PERSON] борг в сумі 183040,82 грн. (178240,82 + 1800,00 судові витрати + 3000,00 витрати на правову допомогу). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У зв`язку зі стягненням на підставі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2017 № 697/1528/17 з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 178240,82 грн. між сторонами виникло грошове зобов`язання. Невиконання такого грошового зобов`язання, що виникло між сторонами на підставі рішення суду, зумовлює застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК). Позивачем здійснений розрахунок індексу інфляції в розмірі 36378,95 грн. та трьох процентів річних в розмірі 10650,49 грн., за період з 29.06.2017 по 27.06.2019 (а.с.3-4). При проведенні розрахунку індексу інфляції та трьох процентів річних позивач перераховував суму боргу з 29.06.2017 (дата, станом на яку вирішено стягувати в рішенні). Суд не може взяти до уваги даний розрахунок в зв`язку з тим, що в рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2017 справа № 697/1528/17 судом чітко визначено суму боргу в гривнях, а саме 178240,82 грн. Рішення оскаржувалось та вступило в законну силу 18.03.2019. В зв`язку з цим судом здійснено розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних виходячи з розміру заборгованості в розмірі 178240,82 грн. Розрахунок інфляційні втрат: - за березень 2019 року - 178240,82 грн. (сума боргу)*100,9% (індекс інфляції за березень 2019 року) = 1604,77 грн.; - за квітень 2019 року - 178240,82 грн. (сума боргу)*101% (індекс інфляції за квітень 2019 року) = 1782,41 грн.; - за травень 2019 року - 178240,82 грн. (сума боргу)*101% (індекс інфляції за травень 2019 року) = 1247,69 грн. До стягнення підлягають інфляційні втрати в розмірі 4634,87 грн. Розрахунок 3% річних: Три проценти річних від простроченої суми за період з 18.03.2019 року (дата набрання рішенням законної сили) по 29.05.2019 року (борг підтверджено довідкою ДВС) включно становлять 1069,45 грн., виходячи з наступного розрахунку: 178240,82 грн ( сума заборгованості) х 3% х 73 дні (кількість днів прострочення виконання зобов`язання) / 365 / 100 = 1069,45 грн. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Частина перша статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 92,98 грн. (пропорційно задоволених позовних вимог, а саме 768,40 х 12,1% = 92,98 грн.), а також витрати на правову допомогу в розмірі 605,00 грн. (5000,00 х 12,1% = 605,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial