Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що відповідач [PERSON] 18.04.2013 року позичив у нього грошові кошти в сумі 600,00 грн., 27.04.2013 року - 15000,00 грн. та 11.05.2013 року - 8030,00 грн., які зобов'язався повернути в строк до 01.04.2014 року, про що власноруч написав розписку. 22.05.2013 року відповідач повернув йому лише 2785,00 грн., залишок склав 20485,00 грн. Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, мотивуючи тяжким фінансовим становищем. На підставі ст.ст. 625, 1050 ЦК України відповідач повинен йому сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання в розмірі 39147,42 грн. та 3 % річних в сумі 1229,10 грн., а всього 40376,52 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь 40376,52 грн. в рахунок сплати основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 1229,10 грн. в рахунок сплати 3% річних та 551,20 грн. суму судового збору. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні та просив справу розглянути у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надав суду письмову заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував, позовні вимоги визнав та просив справу розглянути без його участі. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу в порядку ст. 197 ЦПК України у відсутність нез'явившихся сторін. Розглянувши письмові заяви позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також, згідно із ст. 526 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно розписки [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 18.04.2013 року гроші в розмірі 600,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 01.04.2014 року, 27.04.2013 та 11.05.2013 року додатково взяв в борг гроші в сумі 15000,00 грн. та відповідно 8030,00 грн. 22.05.2013 року повернув борг в сумі 2785 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 40376,52 грн. в рахунок сплати основного боргу з урахуванням індексу інфляції та 1229,10 грн. в рахунок сплати 3% річних, проте в обґрунтування зазначених вимог зазначає, що загальна заборгованість становить 40376,52 грн., і складається з основного боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 39147,42 грн. та 3% річних в сумі 1229,10 грн., що є протирічливим. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, про що також йдеться у ч.1 ст. 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що стороною відповідача позовні вимоги визнаються у повному обсязі, обставини, на які позивач посилається як на підставу задоволення пред'явлених вимог не заперечуються, суд вважає що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики оформленої розпискою з урахуванням індексу інфляції в сумі 39147,42 грн. та 3 % річних в сумі 1229,10 грн., а всього 40376,52 грн. задовольнивши позовні вимоги саме в цій частині. Вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь 3 % річних в сумі 1229,10 грн. окремо від суми 40376,52 грн. є такою, що не ґрунтується на законі та протирічить обставинам справи, а тому незважаючи на визнання її стороною відповідача задоволена бути не може, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України враховуючи, що позов задоволено частково суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial