Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Звідповідачем не може дійти згоди щодо порядку користування даною квартирою, оскільки йому чиняться перешкоди у доступі до квартири та відповідачем не оплачується комунальні послуги. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач змінив позовні вимоги та просить позов задовольнити та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділити [PERSON] , у користування кімнату, житловою площею 9,5 кв. м., виділити [PERSON] , у користування кімнату, житловою площею 13,9 кв. м. та балкон, залишити в їх спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор. Позивач та представник позивача у судовому засіданні не заявилися, однак подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності та просять позовні вимоги задовольнити з мотивів та підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні не з`явилися, однак представник відповідача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов визнає та просить його задовольнити. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. За таких обставини, суд вважає, що визнання позову представником відповідача не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси особи, яку він представляє та інших осіб, а тому суд перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] , являється [PERSON] - Ѕ частини, та [PERSON] - Ѕ частини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 жовтня 2015 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №50295342 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.03.2019, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159176063. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , квартира має загальну площу 40,2 кв.м. та складається з: 1-а кімнати, житловою площею 13,9 кв. м., 2-а кімнати, житловою площею 9,5 кв. м., балкона, площею 0,90 кв. м., кухні, площею 5,6 кв. м., ванної кімнати, площею 2,8 кв. м., вбиральні, площею 0,9 кв. м., коридору, площею 6,5 кв. м.,. Судом встановлено, що в квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , під час їх проживання в них виникають різні конфліктні ситуації з приводу користування майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»:- квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов». За правилами ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. На підставі вказаного суд приходить до висновку, що оскільки право на користування позивачем частиною квартири, який належить йому на праві власності порушується та враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, тому наявні правові підстави для встановлення порядку користування квартирою. Встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо користування спірним майном і самостійно вони його вирішити не можуть. При встановленні порядку користування квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна частина спірного майна, виходячи із його частки в праві спільної власності. Аналізуючи вищевикладене, що порядок користування спірною квартирою, який просить встановити позивач не буде суперечити житловим інтересам [PERSON] , і відповідати частці [PERSON] у спільному майні, а тому враховуючи, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , загальною площею 40,2 кв. м., між співвласниками [PERSON] та [PERSON] , наступний: виділити [PERSON] , у користування 2-а кімнату, житловою площею 9,5 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] ; виділити [PERSON] , у користування 1-а кімнату, житловою площею 13,9 кв. м., балкон, площею 0,90 кв. м., які розташовані в квартирі [ADDRESS] ; залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] , кухню, площею 5,6 кв. м., ванну кімнату, площею 2,8 кв. м., вбиральню, площею 1,0 кв. м., коридор, площею 6,5 кв. м., що розташовані в квартирі [ADDRESS] . Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved