Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: договору купівлі-продажу, укладеного 14.01.2010 між [PERSON] та позивачем, стягнути з відповідача на його користь суму безпідставно набутих коштів в розмірі 120000 грн, проценти за користування безпідставно набутими коштами за період з 14.01.2010 по 11.06.2018 у розмірі 125796,18 грн, інфляційне збільшення в розмірі 11520 грн, три проценти річних за період з 21.06.2017 по 11.06.2018 в розмірі 3501,55 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач [PERSON] був членом [ADDRESS] площею 0,06 га, розташовану на території товариства та побудував садовий будинок з допоміжними спорудами. 14.01.2010 відповідач продав позивачу садовий будинок з допоміжними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,0600 га, на території Харківського району Харківської області, [ADDRESS] , про що між сторонами був укладений і підписаний договір купівлі-продажу. Продаж садового будинку був вчинений за 120 000 грн, які відповідач отримав від позивача ще до підписання договору (п.3 договору). Відповідач добровільно не звільнив будинок та земельну ділянку та продовжував безпідставно користуватися майном. В зв`язку з чим [PERSON] змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16.12.2016 у справі №635/7224/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.06.2017, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном було відмовлено. Суд у рішенні дійшов висновку про нікчемність договору купівлі - продажу від 14.01.2010 в зв`язку з недотриманням вимог про нотаріальне посвідчення. На підставі ст.216, 1212 ЦК України позивач зауважив, що відповідач [PERSON] безпідставно набув право власності на 120000 грн. та протягом більше семи років не повертає їх. На підставі ч.1,2 ст.22, ч.2 ст.216, ч,2 ст.2014, ст.536, ст.1048 ЦК України позивачем були нараховані проценти за користування безпідставно набутими коштами за період з 14.01.2010 по 11.06.2018 у розмірі 125796,18 грн, інфляційне збільшення в розмірі 11520 грн, три проценти річних за період з 21.06.2017 по 11.06.2018 в розмірі 3501,55 грн. 30.09.2019 ухвалою судді відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Позивачем суду надано копію договору купівлі-продажу від 14.01.2010 укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Згідно з п.1 продавець передав, а покупець прийняв у власність садовий будинок з допоміжними спорудами, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га, що розташована на території Харківського району Харківської області [ADDRESS] . Відповідно до п.3 договору продаж здійснено за 120000 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Під договором купівлі-продажу від 14.01.2010, як стверджує позивач [PERSON] , стоять підписи його та відповідача у справі [PERSON] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16.12.2016 у справі №635/7224/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.06.2017, встановлено що на підставі ч.1 ст. 210 та ч.3 ст. 640 ЦК України договір купівлі-продажу від 14.01.2010 за участю [PERSON] та [PERSON] юридично не є укладеним та відсутні підстави вважати позивача власником садового будинку, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України є обставиною, яка не потребує доказування при розгляді іншої справи. П.3.3 статуту Садівничого товариства «Мрія» встановлено, що члени садівничого товариства мають право добровільно вийти із садівничого товариства за письмовою заявою в разі продажу садового будиночка та земельної ділянки, якщо вона одержана у приватну власність. Позивачем не надана жодного доказу на підтвердження того, що сама угода мала місце, тобто, що відбулись наслідки, передбачені договором купівлі-продажу, а саме: перехід до позивача права власності на садовий будинок з одного боку й передача коштів у сумі 120000 грн відповідачеві з іншого. Не надано жодного доказу з Садівничого товариства «Мрія» про власника садового будинку на ділянці № [ADDRESS] або його зміну. Суд не бере до уваги аргумент позивача, що підтвердженням отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів є зауваження у п.3 договору щодо отримання останнім 120000 грн повністю, ще до підписання цього договору, оскільки сам договір є не укладеним, тобто згідно зі ст.78 ЦПК України є недопустимим доказом. Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, судом не може бути застосовані положення ч.1 ст.216 ЦК України (реституція), на які посилається в обґрунтування позову [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу від 14.01.2010 не є укладеним. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 02.03.2018 у справі № 6-3090цс15 згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Враховуючи викладене, для застосування приписів ст.1212 ЦК України позивачу необхідно довести факт набуття або зберігання відповідачем грошових коштів у сумі 120000 грн за рахунок позивача. Проте суду таких доказів не надано. Як вище зазначалося єдиний доказ на підтвердження нібито отримання [PERSON] грошових коштів - це договір купівлі-продажу від 14.01.2010 визнаний судом недопустимим, а тому не може підтверджувати набуття відповідачем грошових коштів у сумі 120000 грн належних позивачу. Суд зауважує, що достовірно встановити, що підпис на договорі належить саме відповідачеві [PERSON] неможливо, позивачем доказів на підтвердження даної обставини не надано. За таких обставин, суду позивачем не доведено порушення його права відповідачем, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 120000 грн, і як наслідок про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за період з 14.01.2010 по 11.06.2018 у розмірі 125796,18 грн, інфляційного збільшення в розмірі 11520 грн, трьох процентів річних за період з 21.06.2017 по 11.06.2018 в розмірі 3501,55 грн. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та в зв`язку з відмовою у задоволення позовних вимог покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed