Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 25 032,97 доларів США, з яких: 21 362,50 доларів США - сума основного боргу за договором позики, 2 370,58 доларів США - відсотки за договором позики, 1 299,89 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] надано [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 90 000,00 доларів США для задоволення сімейних потреб [PERSON] та його дружини [PERSON] . Станом на 01 січня 2017 року сума заборгованості за договором позики становила 90 100,00 доларів США. За домовленістю між сторонами, починаючи з 01 січня 2017 року на суму боргу нараховуються 6 % річних, зі строком виконання зобов`язання - до 01 лютого 2019 року, про що 06 лютого 2017 року [PERSON] написано розписку. 25 квітня 2019 року відбулося часткове погашення заборгованості в розмірі 80 000,00 доларів США, у зв`язку з чим, сума непогашеного боргу за розпискою складає 21 362,50 доларів США. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою погасити борг, однак вони уникають зустрічей з ним, не відповідають на телефонні дзвінки. 26 грудня 2020 року він направив на адресу відповідача [PERSON] претензію з вимогою повернення суми заборгованості із процентами за користування коштами. 15 січня 2021 року [PERSON] здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 3 000,00 грн, що за курсом Національного Банку України станом на 15 січня 2021 року становить 106,91 доларів США, що свідчить про визнання відповідачами факту наявності грошового зобов`язання перед [PERSON] . Однак, починаючи з 16 січня 2021 року до 01 березня 2021 року відповідачі жодних дій на виконання своїх боргових зобов`язань не вчиняли, допустили прострочення виконання зобов`язання на 44 дні, у зв`язку з чим сума процентної ставки в розмірі 6 % річних за користування коштами у вказаний період складає 168,95 доларів США, а сума загального боргу за розпискою, з врахуванням відсотків - 23 527,62 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 299,89 доларів США. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання у справі. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказав, що дійсно позичав у [PERSON] кошти в розмірі 66 500,00 Євро, які отримав в долара США в сумі 90 000,00. Однак, відповідач [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , жодного відношення до вказаного правочину немає, їй взагалі нічого не відомо про існування у її чоловіка зобов`язань перед [PERSON] , свою згоду на отримання коштів згідно з розпискою вона не надавала, кошти [PERSON] бралися не в інтересах сім`ї та використовувались не на сімейні потреби. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували належність [PERSON] до спірної розписки. Надана позивачем довідка від 16 лютого 2021 року та виписка з особистого рахунку від 15 лютого 2021 року про перерахування [PERSON] . [PERSON] коштів у сумі 3 000,00 грн в рахунок погашення заборгованості за розпискою, не є підтвердженням того, що остання була обізнана стосовно обставин позики коштів за розпискою та визнання нею боргу. Також відповідач зазначає, що позичені ним кошти за розпискою, спрямовані на розвиток Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-Сервіс» (далі - ТОВ «АВ-Сервіс»), в якому [PERSON] є одним із засновників. Дана обставина підтверджується розпискою від 25 грудня 2015 року, в якій встановлено, що за домовленістю сторін кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та відсоткам є 01 лютого 2019 року. Крім того, на примірнику розписки [PERSON] відсутній запис [PERSON] про повернення останньому коштів в розмірі 80 000,00 доларів США, що свідчить про недійсність розписки в цій частині, оскільки вказана сума коштів [PERSON] не поверталася, оскільки за домовленістю сторін погашення всієї суми боргу за розпискою було здійснено в інший спосіб, шляхом відчуження на користь належного [PERSON] Приватного підприємства «Техімпекс» (далі - ПП «Техімпекс») нежитлових приміщень, а саме: гаража за адресою: [ADDRESS] , площею 384, 8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий № 3223151000:01:025:0002 та овочесховища за адресою: [ADDRESS] , площею 465, 2 кв. м, розташоване на земельній ділянці площею 0.3968 га, кадастровий № 3223151000:01:025:0002. Вказане майно відчужене на користь [PERSON] за 132 000,00 грн, однак його вартість є значно вищою. Враховуючи вищенаведені обставини, відповідач [PERSON] вважає, що його боргові зобов`язання за розпискою виконані ним в повному обсязі. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що [PERSON] отримував кошти в позику виключно в інтересах сім'ї, що підтверджується здійсненням [PERSON] платежу в рахунок погашення боргу. Жодних належних доказів того, що кошти отримувались [PERSON] в інтересах ТОВ «АВ-Сервіс» відповідачем до суду не подано, оскільки договір позики оформлено між двома фізичними особами та не оформлено нотаріально в порядку статті 209 ЦК України, що є обов'язковим для юридичних осіб. Крім того, суб'єктний склад правовідносин щодо договору купівлі-продажу нерухомості ТОВ «АВ-Сервіс» з ПП «Техімпекс» стосується виключно господарської діяльності двох юридичних осіб та немає жодного відношення до правовідносин між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі статутом ТОВ «АВ-Сервіс» до компетенції загальних зборів учасників віднесено прийняття рішення щодо укладення договорів на суму понад 100 000,00 грн. Крім того, співзасновник даного Товариства [PERSON] засвідчив, що за його участі Загальні збори ТОВ «АВ-Сервіс» щодо залучення коштів [PERSON] не проводились, рішення з цього питання не приймалося, згоду на залучення коштів останній не надавав. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач [PERSON] , серед іншого, зазначив, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, оскільки борг за розпискою не був отриманий [PERSON] в інтересах сім'ї, [PERSON] не здійснювала поповнення картки позивача на суму 3 000,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні по суті. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до долученої до матеріалів справи розписки, датованої 06 лютого 2017 року та підписаної [PERSON] , встановлено, що [PERSON] взяв кредит у [PERSON] в розмірі 66 500 Євро. За спільною домовленістю кредит був перерахований разом з процентами в долари США на суму в розмірі 90 000,00. Після цього [PERSON] було виплачено 5 000,00 доларів США. Станом на 01 січня 2016 року його зобов`язання перед [PERSON] по наданому йому кредиту залишилися на загальну суму 85 000 доларів США. Протягом 2016 року [PERSON] виплачені проценти по кредиту в розмірі 5 100,00 доларів США, ще 5 100,00 доларів США не виплачені по процентам за 2016 рік додаються до основного тіла кредиту. Станом на 01 січня 2017 року зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] по кредиту становлять загальну суму в розмірі 90 100,00 доларів США. З 01 січня 2017 року, за спільною домовленістю на тіло кредиту нараховується процентна ставка в розмірі 6 % річних. За спільною домовленістю кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та процентах є 01 лютого 2019 року. До кінцевої дати [PERSON] повинен розрахуватися по кредитним зобов`язанням з [PERSON] або [PERSON] . В цій розписці міститься запис [PERSON] , датований 25 квітня 2019 року, про те, що ним, в рахунок погашення боргу було отримано від [PERSON] 80 000,00 доларів США. Борг [PERSON] станом на 25 квітня 2019 року складає 21 362,50 доларів США. Під записом міститься підпис [PERSON] . Згідно із довідкою від 16 грудня 2021 року № О1UJJFS0F00OPN8C, виданою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») 15 січня 2021 року на карту [PERSON] зараховано кошти в розмірі 3 000,00 грн. Призначення платежу: погашення заборгованості за розпискою [PERSON] ; платник: [PERSON] . Квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 15 січня 2021 року № RC_HOBCH55PJJ1AI83YL0J9N поштовим відправленням направлена [PERSON] на адресу [PERSON] , що підтверджується копією конверта, що міститься в матеріалах справи. Згідно з випискою по рахунку від 15 лютого 2021 року вказана сума надійшла на картковий рахунок [PERSON] . Позивачем [PERSON] направлялися на адресу [PERSON] та [PERSON] вимоги про повернення коштів, датовані 25 грудня 2020 року, в яких йшлося про повернення суми боргу за розпискою в розмірі 21 362,50 доларів США та 6 % річних за прострочення виконання зобов`язання на 609 днів в розмірі 2 128,68 доларів США, що в загальному розмірі складає 23 491,18 доларів США. Відповідно до розрахунку 6 % річних за період з 25 квітня 2019 року по 15 січня 2021 року станом на 15 січня 2021 року загальна сума грошового зобов`язання [PERSON] та [PERSON] становить 23 465,58 доларів США (21 263,50 + 2 202,08). З урахуванням розрахунку 6 % річних за період з 16 січня 2021 року по 01 березня 2021 року, станом на 01 березня 2021 року загальна сума грошового зобов`язання [PERSON] та [PERSON] становить 23 527,62 доларів США (23 358,67 + 168,95). Згідно із розрахунком 3 % річних за період з 25 квітня 2019 року по 15 січня 2021 року сума 3 % річних, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України, за прострочення виконання зобов`язання на 630 днів, що підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] становить 1 215,06 доларів США. Згідно розрахунку 3 % річних за період з 16 січня 2021 року по 01 березня 2021 року сума 3 % річних, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України, за прострочення виконання зобов`язання на 44 дні, що підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] , становить 84,83 долари США. З розписки від 25 грудня 2015 року, підписаної [PERSON] вбачається, що [PERSON] взято у [PERSON] : 13 серпня 2012 року - 42 000,00 Євро, 13 листопада 2012 року - 22 000,00 Євро, 15 березня 2013 року - 6 500,00 Євро, всього 75 000,00 Євро. За спільною домовленістю та на прохання [PERSON] 15 квітня 2015 року кредит було переведено з Євро в долари США. Ними було узгоджено, що загальна сума кредиту після переведення в долари США, разом з процентами по 15 квітня 2015 року включно, становить 90 000,00. 12 жовтня 2015 року [PERSON] повернув Базелюку 5 000,00 доларів США основного тіла кредиту. Станом на 25 грудня 2015 року загальна сума боргу становить 85 000,00 доларів США основного тіла кредиту та відсотків від 15 квітня 2015 року. Згідно із заявою від 02 липня 2018 року, посвідченою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П., станом на 01 січня 2017 року заборгованість [PERSON] за договором позики становить 90 100,00 доларів США. Умовами договору передбачено також сплату відсотків за користування вказаними коштами в розмірі 6 % річних, які нараховуються на суму основного боргу. Кінцевий термін виконання зобов`язань із повернення суми основного боргу та сплати відсотків визначено 01 лютого 2019 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., зареєстрованого в реєстрі № 1386, ТОВ «АВ-Сервіс», в особі директора Арабського В.П., продало ПП «Техімпекс», в особі директора Базелюка С.М., нежитлове приміщення, гараж за адресою: [ADDRESS] , площею 384, 8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий № 3223151000:01:025:0002. Продаж нежитлової будівлі (гаража) здійснено за 60 000,00 грн. Згідно із договором купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, Посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1385, ТОВ «АВ-Сервіс», в особі директора Арабського В.П., продало ПП «Техімпекс», в особі директора Базелюка С.М., нежитлове приміщення, овочесховища за адресою: [ADDRESS] , площею 465, 2 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий № 3223151000:01:025:0002. Продаж нежитлової будівлі (овочесховища) здійснено за 72 000,00 грн. Питання щодо продажу гаража за адресою: [ADDRESS] , площею 384, 8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий № 3223151000:01:025:0002 та овочесховища за адресою: [ADDRESS] , площею 465, 2 кв. м, розташоване на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №° 3223151000:01:025:0002 погоджено протоколами № 18-04 та № 19-04 загальних зборів учасників ТОВ«АВ-Сервіс», за участі [PERSON] та [PERSON] , що є генеральним директором Товариства. Відповідно до рахунку-фактури від 25 квітня 2019 року № 25.04-1 ТОВ «АВ-Сервіс» здійснило ПП «Техімпекс» оплату за приміщення гаража згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року в розмірі 60 000,00 грн. Відповідно до рахунку-фактури від 25 квітня 2019 року № 25.04-2 ТОВ «АВ-Сервіс» здійснило ПП «Техімпекс» оплату за приміщення овочесховища згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року в розмірі 72 000,00 грн. Згідно із висновком про вартість майна ринкова вартість нежитлової будівлі складу загальною площею 1 640,90 кв. м, нежилих приміщень гаражу загальною площею 384,80 кв. м та нежилих приміщень овочесховища загальною площею 465,20 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , складає 9 605 904,00 грн. На виконання вимог ухвали суду від 25 травня 2021 року про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» надав довідку про зарахування 15 січня 2021 року на картковий рахунок [PERSON] грошових коштів в розмірі 3 000,00 грн. Платіж здійснено у відділенні банку «Друге Столичне» № 28. Даних про відправника не знайдено, поповнення готівкою в касі, призначення платежу: погашення заборгованості за розпискою [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Суд, вирішуючи питання щодо солідарної відповідальності [PERSON] та [PERSON] зазначає таке. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно із частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Отже, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20). З аналізу долучених до матеріалів справи доказів судом встановлено, що кошти за борговою розпискою отримані [PERSON] в інтересах сім`ї, оскільки доказів протилежного відповідачами суду не надано та судом не здобуто. Зокрема, [PERSON] не оспорювала поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірне кредитне зобов`язання її чоловіка [PERSON] за борговою розпискою від 06 лютого 2018 року. Крім того, не спростовано відповідачами і того факту, що часткове погашення 15 січня 2021 року [PERSON] боргу за розпискою в розмірі 3 000,00 грн, підтверджує її обізнаність щодо наявності такого боргового зобов`язання у її чоловіка [PERSON] перед [PERSON] , та усвідомлення факту солідарного обов`язку з виконання даного боргового зобов`язання, отриманого [PERSON] в інтересах сім`ї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримано від [PERSON] грошові кошти в інтересах сім'ї, на умовах та у спосіб, погоджений борговою розпискою від 06 лютого 2017 року, а тому [PERSON] та [PERSON] повинні нести відповідальність за невиконання даного боргового зобов?язання в солідарному порядку. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Аналізуючи долучену сторонами до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписка написано власноручно позичальником - відповідачем [PERSON] , яким даний факт не заперечується. У відзиві відповідач підтверджує той факт, що він позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 66 500,00 Євро, які отримав в доларах США в розмірі 90 000,00. Однак зазначає, що вказану суму отримав з ціллю подальшого спрямування в розвиток ТОВ «АВ-Сервіс», що підтверджується розпискою від 25 грудня 2015 року. Кошти в розмірі 80 000,00 доларів США, про що вказано у розписці, він не повертав в грошовому еквіваленті. Отриману позику він повернув [PERSON] шляхом відчуження останньому нежитлових приміщень (гаража та овочесховища), ринкова вартість яких значно перевищує суму боргу, а тому вважає, що борг за розпискою повернуто ним в повному обсязі. З наведеного вбачається, що відповідач визнає факт укладення договору позики між ним та позивачем, а також факт отримання ним коштів. На підтвердження цього, слід зазначити і той факт, що [PERSON] не приховує ту обставину, що кошти були отримані [PERSON] в іншій валюті, відмінній від зазначеної у розписці, та раніше, ніж відповідна розписка ним складена. Таким чином, укладенням письмового правочину, оформленого розпискою від 06 лютого 2017 року, закріплено домовленості між сторонами, що виникли раніше, ніж 06 лютого 2017 року. Цілком ймовірно, що перші боргові зобов`язання між сторонами виникли ще 25 грудня 2015 року, про що йдеться у відповідній розписці, на яку посилається позивач, та які в подальшому оформлені розпискою від 06 лютого 2017 року. Щодо посилань відповідача на отримання позики для задоволення потреб ТОВ «АВ-Сервіс», то судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між фактом отримання позики [PERSON] та діяльністю даного підприємства, оскільки договір укладався між фізичними особами та жодного слова про цільове використання отриманих коштів для задоволення потреб ТОВ «АВ-Сервіс» в розписці від 06 лютого 2017 року не зазначено. Так само не зазначено і про отримання коштів в інтересах Товариства і в розписці від 25 грудня 2015 року, на яку посилається відповідач. Не приймаються до уваги і доводи відповідача [PERSON] щодо погашення ним боргу за розпискою в повному обсязі, шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, оскільки суб`єктивний склад сторін даних правочинів не відповідає суб`єктивному складу сторін договору позики від 06 лютого 2017 року, оскільки договори купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року укладені між юридичними особами, в який [PERSON] та [PERSON] є посадовими особами. Крім того, вартість відчуження об`єктів нерухомості за даними договорами є значно меншою, ніж борг за розпискою, а посилання відповідача на оцінку ринкової вартості майна, що є значно вищою, ніж визначена у договорах вартість майна, не є належним доказом, який свідчить про погашення боргу за розпискою, оскільки дані правочини купівлі-продажу сторонами не оспорювались та недійсними не визнавались. Також суд зазначає, що у разі повного виконання боргового зобов`язання, розписка, що є у кредитора передається боржнику, чого в даному випадку зроблено не було, що свідчить про невиконання боргових зобов`язань за даним договором в повному обсязі. Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Згідно з оригіналом розписки від 06 лютого 2017 року сума боргу [PERSON] станом на 25 квітня 2019 року, з врахуванням часткового погашення боргу в розмірі 80 000,00 доларів США, становить 21 362,50 доларів США, що включає в себе різницю між неповернутою сумою позики та нарахованими з 01 січня 2017 року відсотками. У посвідченій нотаріально заяві [PERSON] зазначено, що станом на 01 лютого 2019 року сума нарахованих 6 % річних на суму боргу 90 100,00 доларів США за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2019 року складає 11 262,50 доларів США, та з врахуванням суми основного боргу, загальний розмір заборгованості складає 101 362,50 доларів США. Долучаючи вказану заяву до матеріалів справи відповідач [PERSON] у відзиві не спростовував суму боргу в розмірі 101 362,50 доларів США, а посилався лише на погашення вказаного боргу в повному обсязі та шляхом відчуження на користь [PERSON] нерухомого майна (гаража та овочесховища). За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У розписці від 06 лютого 2017 року визначено, що з 01 січня 2017 року, за спільною домовленістю на тіло кредиту нараховується процентна ставка в розмірі 6 % річних. За спільною домовленістю кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та процентах є 01 лютого 2019 року. Станом на 25 квітня 2019 року, розмір непогашеного боргу за розпискою від 06 лютого 2017 року, з врахування нарахованих відсотків за період з 01 січня 2017 року по 25 квітня 2019 року, складає 21 362,50 доларів США. 25 грудня 2020 року [PERSON] направив на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] вимогу про повернення боргу в розмірі 23 491,18 доларів США, однак відповідачі свої договірні зобов`язання за договором позики не виконали в повному обсязі, і не повернули позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). Враховуючи викладене вище, недоплачена сума позики в розмірі 21 362,50 доларів США підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в повному розмірі, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно наданих позивачем розрахунків стягненню з відповідача підлягають також 6 % річних в сумі 2 370,58 доларів США. Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК україни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зроблено висновок про можливість стягнення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, внаслідок невиконання боржниками [PERSON] та [PERSON] взятих на себе боргових зобов`язань за договорами позики, застосуванню підлягають положення частини другої статті 625 ЦК України, а тому вимоги про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в сумі 1 299,89 доларів США за договором позики від 06 лютого 2017 року також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище та той факт, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав, суму боргу відповідачами не повернуто в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 25 032,97 доларів США, з яких: 21 362,50 долара США - сума основного боргу за договором позики, 2 370,58 доларів США - відсотки за договором позики, 1 299,89 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. На підставі викладеного,

Outcome: approved