Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи : Управління Держземагенства у Баришівському районі Київської області, Морозівська сільська рада Баришівського району Київської області про визнання недійсними державного акту на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку, скасування реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2015 р. у справі № 2-а/756/1/15 (ун. № 2605/12545/12), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р., скасовано рішення Морозівської сільської ради від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS]. Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх судових рішеннях визнали доведеним той факт, що рішенням Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 у власність [PERSON] було передано земельну ділянку, частина якої знаходиться на території вуличної мережі с. Морозівка (землі загального користування вказаного населеного пункту). Також, суди першої та апеляційної інстанцій у своїх судових рішеннях зазначили, що відповідно до положення п. а) ч. 3 ст. 83 ЗК України заборонено передавати у приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Окрім цього позивач вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій у своїх судових рішеннях звернули увагу на висновок судової земельно-технічної експертизи від 19.01.2014 р. № 01/29/14-15, згідно з яким земельна ділянка площею 0,2500 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], частково знаходиться на території вуличної мережі с. Морозівка Баришівського району Київської області. Наведені обставини також підтверджуються Генеральним планом с. Морозівка Баришівського району Київської області, листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 03.08.2012 р. № 06.1-34/12 та відповіддю Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 07.09.2012 р. на скаргу заявника [PERSON] Вищенаведені факти підтверджуються також листом Управління містобудування і архітектури та розвитку інфраструктури Київської ОДА від 22.03.2011 року за № 01-06-179 на ім'я голови комісії з проведення реорганізації Держкомзему України Кадомського А. М., відповідно до якого генеральний план с. Морозівка Баришівського району Київської області розроблено та затверджено у 1979 році. Також, вищенаведені факти підтверджуються листом Держкомзему від 11.05.2011 року за № 6859/30/Л5183-11, згідно з яким акт на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] всупереч вимогам земельного законодавства та всупереч рішень Генерального плану забудови с. Морозівка, розробленого та затвердженого у 1979 році. Зазначені факти також підтверджуються відповіддю Департаменту містобудування та архітектури Київської ОДА на адвокатський запит від 10.09.2014 р. № 35-09-14/2, згідно з якою генеральний план с. Морозівка розроблений Українським державним головним проектним і науково-дослідним інститутом «УкрНДІДіпросільгосп» в 1976 році та затверджений Міністерством сільського господарства УРСР в 1979 році. А матеріали щодо внесення змін до вказаного генерального плану станом на 12.04.2007 року (на дату прийняття рішення Морозівською сільською радою про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки 0,2500 га по [ADDRESS]) до Департаменту містобудування та архітектури не надходили. Окрім цього, зазначені факти підтверджуються відповіддю інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 04.06.2010 р. за № 7/10-1026, відповідно до якого інспекція порекомендувала звернутись заявнику до суду щодо анулювання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] Позивач вказує, що 26 грудня 2009 року голова Морозівської сільської ради Саміленко Н.А. підписала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка належить [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS], достовірно знаючи про те. що частина землі цієї земельної ділянки належить до земель загального користування. Отримавши лист відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Баришівської РДА від 23.10.2007 р. за № 789 щодо незаконного розташування літньої кухні [PERSON] на землях загального користування, голова Морозівської сільської ради Саміленко Н.А. не скасувала рішення Морозівської сільради від 12.04.2007 р. за № 75-08-04 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0.2500 га, не дочекалась рішення суду з цього питання, та відповідно 26.12.2009 р. підписала [PERSON] державний акт на цю земельну ділянку. Даний державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року, кадастровий [NUMBER], був виготовлений на підставі рішення Морозівської сільської ради від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки. Рішення Морозівської сільської ради від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] скасовано постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2015 р. у справі № 2-а/756/1/15 (ун. № 2605/12545/12), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. Позивач вважає, що у зв'язку із видачею відповідачу зазначеного державного акту, йому було заподіяно істотної шкоди, яка полягає у тому, що він не може провести газову мережу до свого будинку, не має автомобільного під'їзду до свого будинку, а також не може оформити право власності на земельну ділянку, яка знаходиться в його користуванні. Оформлення Позивачем державного акту на право власності на земельну ділянку ускладнюється неможливістю встановлення межових знаків по відрізку земельної ділянки на [ADDRESS] 1976 року там проходять землі загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність, та на яких не передбачено забудову, але в дійсності знаходиться належна на праві власності земельна ділянка [PERSON], на якій розташована належна їй літня кухня. На переконання позивача, видачею гр-ці [PERSON] відділом земельних ресурсів Баришівського району Київської області спірного державного акту на право власності на земельну ділянку, були порушені права та інтереси територіальної громади с. Морозівка, як власника земель загального користування, так як з комунальної власності Морозівської сільської ради протиправно вибули землі вказаної категорії, у зв'язку з чим територіальну громаду с. Морозівка позбавлено права комунальної власності та права користування [ADDRESS], який відноситься до вуличної мережі с. Морозівка. [PERSON] просить суд: 1. Визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га виданий на ім'я [PERSON] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий [NUMBER]. 2. Скасувати реєстрацію державного акту серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий [NUMBER] за № [NUMBER] в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в електронній (цифровій) та в паперовій формі. 3. Скасувати реєстрацію державного акту серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий [NUMBER] за № [NUMBER] в Поземельній книзі в електронній (цифровій) та в паперовій формі. 4. Витребувати з незаконного володіння [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області (ідентифікаційний код 04362846) земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. 5. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) витрати на судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлений до суду позов. Окрім того зазначив, що акт узгодження меж від 05.03.2007 року з [PERSON] він не підписував і в акті стоїть не його підпис. Про це він дізнався в червні 2010 року, коли отримав листа від Інспекції державного архітектурного контролю Київської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого батька підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача по справі [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти заявленого позову та пояснив, що даний спір виник із-за того, що його доверителька [PERSON] відмовила [PERSON] через її земельну ділянку провести газову трубу до свого помешкання. Представник третьої особи Управління Держземагенства у Баришівському районі Київської області Галіцина Наталія Михайлівна в судовому засіданні на розгляді справи щодо поданого позову при прийнятті судом рішення покладається на думку суду. Представник третьої особи Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області - інженер землевпорядник Шевченко Лідія Іванівна в судовому засіданні не визнала заявлений позов. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на праві власності має в [ADDRESS] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Поруч по [ADDRESS] у власному помешканні (будинку) проживає відповідач по справі [PERSON]. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2015 р.(справа № 2-а/756/1/15, № 2605/12545/12), скасовано рішення Морозівської сільської ради Баришівського районного суду Київської області від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS]. Суди першої та апеляційної інстанцій визнали доведеним, що відповідно до рішення Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 гр-ці [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, де частина якої фактично знаходиться на території вуличної мережі села Морозівка на землях загального користування. У рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій також зазначено, що відповідно до положення п. а) ч. 3 ст. 83 ЗК України заборонено передавати у приватну власність землі загального користування населених пунктів, а саме: майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо. Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях теж звернули увагу на висновок судової земельно - технічної експертизи № 01/29/14-15 від 19.01.2014 р. із якого вбачається, що земельна ділянка площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON], частково знаходиться на території вуличної мережі с. Морозівка Баришівського району Київської області. Встановлене також підтверджується: - Генеральним планом с. Морозівка Баришівського району Київської області; - листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 03.08.2012 р. № 06.1-34/12 ; - листом - відповіддю Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 07.09.2012 р. на скаргу заявника [PERSON]; - листом Управління містобудування і архітектури та розвитку інфраструктури Київської ОДА від 22.03.2011 року за № 01-06-179 на ім'я голови комісії з проведення реорганізації Держкомзему України Кадомського А. М., відповідно до якого генеральний план с. Морозівка Баришівського району Київської області розроблено та затверджено у 1979 році; - листом Держкомзему від 11.05.2011 року за № 6859/30/Л5183-11, згідно з яким державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] всупереч вимогам земельного законодавства та всупереч рішень Генерального плану забудови с. Морозівка, Баришівського району Київської області, розробленого та затвердженого у 1979 році; - листом - відповіддю Департаменту містобудування та архітектури Київської ОДА на адвокатський запит від 10.09.2014 р. № 35-09-14/2, де зазначено, що генеральний план с. Морозівка розроблений Українським державним головним проектним і науково-дослідним інститутом «УкрНДІДіпросільгосп» в 1976 році та затверджений Міністерством сільського господарства УРСР в 1979 році. Матеріали щодо внесення змін до вказаного генерального плану станом на 12.04.2007 року (на дату прийняття рішення Морозівською сільською радою про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки 0,2500 га по [ADDRESS]) до Департаменту містобудування та архітектури не надходили; - листом - відповіддю Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 04.06.2010 р. за № 7/10-1026, відповідно до якого інспекція порекомендувала звернутись заявнику до суду щодо анулювання державного акту на право власності на земельну ділянку, що належить гр-ці [PERSON] Таким чином, отримавши лист відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Баришівської РДА від 23.10.2007 р. за № 789 щодо незаконного розташування літньої кухні [PERSON] на землях загального користування, 26.12.2009 року головою Морозівської сільської ради був підписаний державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, власнику [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Морозівської сільської ради від 03.12.2009 р. за № 364-30-05, [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання щодо під'їзду до його будинку по [ADDRESS]. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року з кадастровим [NUMBER], був виготовлений на підставі рішення Морозівської сільської ради від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.2500 га, де зазначене рішення сільської ради 04.03.2015 року Оболонським районним судом м. Києва (справа 2-а/756/1/15, 2605/12545/12) скасоване в частині передачі їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Окрім зазначеного, встановлені судом обставини доводяться: - ксерокопією рішення Морозівської сільської ради від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.2500 га; - ксерокопією Державного акту серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року , виданого [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; - ксерокопією постанови Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2015 року (справа 2-а/756/1/15, 2605/12545/12); - ксерокопією Ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 року (справа 2605/12545/12); - іншими матеріалами справи. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право приватної власності на землю, не передбачено можливості внесення у державний акт змін, шляхом його виправлення, так як підлягає переоформленню вся технічна документація. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Стаття 152 ЗК України зазначає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 судам підвідомчі справи за заявами зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно із ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27.04.2007 року №997-V- і згідно зі ст. 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані на умовах на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб, право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції від 05.11.2009 року №1702- V1. За змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.1-3, 5, 6 ст. 202 ЦК України зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. На переконання суду, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26 грудня 2009 року, кадастровий [NUMBER], був виданий [PERSON] всупереч вимогам земельного законодавства України, оскільки, як встановлено постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р., рішенням Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області від 12 квітня 2007 року за № 75-08-04 у власність [PERSON] було передано земельну ділянку, частина якої знаходиться на території вуличної мережі с. Морозівка, що суперечить п. а). ч. З ст. 83 ЗК України і відповідно до ст. 155 ЗК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України є безумовною підставою для визнання такого держаного акту недійсним. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-67цс14 в постанові від 25.06.2014 р., який міститься також у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, державний акт на право приватної власності видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст. 116, 118 ЗК України. Із змісту положень ст. 202 ЦК України вбачається, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правочином. Відповідно до положення п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно з положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положення ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положенням частини 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з положенням ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положеннями ст. 386 ЦК України та ст. 152 ЗК України передбачено, що держава зобов'язана забезпечувати рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Задовольняючи позов частково, суд не може витребувати із користування [PERSON] на користь Морозівської сільської ради земельну ділянку, на якій побудований житловий будинок, так як Морозівська сільська рада у справі є третьою особою без самостійних вимог і її представник заперечує проти цього, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. У відповідності із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, хоча б ця сторона і була звільнена від оплати судових витрат на користь держави. Суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення витрат по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп.з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON]

Outcome: partial