Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він зареєстрований та мешкає з 19 грудня 1983 року у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Разом із позивачем у будинку зареєстровані його мати [PERSON] , [INFO] та сестра [PERSON] , [INFO] . Проте, відповідачі у зазначеній квартирі не проживають, їх реєстрація перешкоджає позивачу у вільному користуванні та розпорядженні житлом, так як він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та не має змоги оформити субсидію, у зв`язку з цим, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 01.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, ггідно раніше наданих пояснень у судовому засіданні на задоволенні позову наполягає, з підстав, викладених у ньому. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутність суду не надали, відзиву на позов не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних обставин. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 20.01.1988 (а.с. 4), що також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 15). Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 07.10.2021 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). З наданого позивачем встановлено, що стверджують, що [PERSON] та [PERSON] , Відповідно до акту про фактичне непроживання від 20.09.2021 року, засвідченого квартальною [PERSON] та заступником квартальної [PERSON] , зафіксовано факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживають та їх речі в квартирі не знаходяться з 1996 року по теперішній час (а.с. 32). Матеріалами справи підтверджено, що місце знаходження відповідачів не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт того, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають понад встановлені законом строки, житло залишили добровільно. Суду показали, що вони займають посади у квартальному комітеті, тривалий час особисто знайомі з позивачем [PERSON] та його сім`єю, позивач самостійно проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі аналізу досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених у позові, та обґрунтованість доводів позивача щодо підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права позивача порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування належним йому майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, внаслідок яких позивач несе додаткові витрати на утримання житла та позбавлений можливості їх зменшення у встановленому законом порядку. Враховуючи, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідачі не проживають у спірному житлі понад встановлені законом строки без поважної причини, їх реєстрація в зазначеній квартирі порушує права позивача, а також, відповідачами не надано будь-яких даних, які б спростовували доводи позивача, викладені у позові, та підтверджували б те, що відповідачі несуть витрати по утриманню житлового приміщення, про яке йдеться у позові, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 гривень, у рівних частках.

Outcome: approved