Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та примусового зняття з реєстраційного обліку в квартирі. Позивач зазначив, що на підставі договору дарування кімнати від 13.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області - Манерко Л.Д. за реєстровим № 710, він, [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS] . Разом з ним в даній квартирі зареєстрований ще його батько [PERSON] . Відповідач [PERSON] на даний час хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично його місцезнаходження не встановлене. В 2017 році позивач звертався до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області із заявою за фактом зникнення [PERSON] , [INFO] . Відомості за вказаною заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрите кримінальне провадження № 12017220530000084, на да час триває слідство. Згідно довідки виданої Індустріальним ВП ГУНП в Харківській області 06.11.2020 за вих. № 66/119-06/1288 з 2017 року слідчі дії за даним кримінали провадженням тривають, місцезнаходження [PERSON] , не встановлено. Вже понад три роки, місцезнаходження відповідача позивачу не відоме. Комунальні підприємства, що надають послуги по утриманню кімнати, в своїх розрахунках вказують кількість мешканців - 2 особи. У позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг за найм житла. Тим самим порушуються його права, а відповідач користуючись правом реєстрації не піклується про стан житла та накопичення боргів. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.11.2020 року відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.01.2021 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся на адресу місця реєстрації, поштова кореспонденція повернулася до суду не врученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд, дослідивши докази надані суду, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування кімнати від 13.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області - Манерко Л.Д. за реєстровим № 710, є власником кімнати № [NUMBER] , в будинку готельного типу [ADDRESS] . Право користування відповідачем [PERSON] житловим приміщенням кімнати [ADDRESS] , підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за якою зазначене місце реєстрації і проживання за вказаною адресою [PERSON] , [INFO] . Зі змісту договору дарування вбачається, що саме відповідач подарував позивачу спірну кімнату, право користування якою зберігається за відповідачем і останній має зареєстроване місце проживання, а отже і користування спірною кімнатою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Окрім того, стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Так, сам факт звернення позивача до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області із заявою про зникнення [PERSON] , [INFO] , та відкрите кримінальне провадження № 12017220530000084 за яким триває досудове слідство, по суті можуть свідчити тільки про сам факт не проживання відповідача в спірній квартирі. Однак про причини не проживання відповідача в спірній квартирі жодним чином не свідчать. Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишив житлове приміщення і не цікавиться житлом - квартирою, доказово не підтверджено. Більш того, сам позивач в позові зазначає, що дійсна причина не проживання відповідача в квартирі йому не відома. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача в квартирі, право користування якою останній має, от же за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не поважності причин не проживання відповідача в спірній квартирі не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами.

Outcome: dismissed