Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відпвідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТОЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. 18.01.2017 року між позивачем (лізингоодержувачем) та відповідачем (лізингодавцем) був укладений договір фінансового лізингу № 2365 (далі - Договір), за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати предмет лізингу, яким є автомобіль, марки «Chery Tiggos» та передати його у користування позивачу на строк і умовах, передбачених Договором. Того ж дня, на виконання умов Договору позивач сплатив на рахунок відповідача в якості комісія за організацію по Договору фінансового лізингу 41300 грн. Позивач вважає, що у договорі лізингу не визначено індивідуальні ознаки предмету лізингу та не зазначено відомості про продавця товару. Також позивач зазначає, що між сторонами договору не було підписано Додаток № 3 до договору, тобто не було узгоджено графік покриття витрат на виплати лізингових платежів. Крім того, у договору наявні несправедливі умови, які призводять до дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін договору, а самі умови договору є несправедливими. При цьому позивач вказує, що він не отримав достовірної і повної інформації про фінансові послуги. Також позивач вказує, що договір фінансового лізингу № 2365 від 18.01.2017 року є нікчемним, оскільки повинен був бути посвідчений нотаріально. Крім того, у ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг і таке суперечить вимогам законодавства, а тому відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, договір фінансового лізингу № 2365 від 18.01.2017 року може бути визнаний судом недійсним. Позивач з посиланням на наслідки, що застосовуються до недійсних та нікчемних правочинів, просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір фінансового лізингу № 2365 від 18.01.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» недійсним та стягнути з останнього на його користь 41300 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги за викладених обставин та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, про що свідчать матеріали справи, однак, конверти із судовими повістками повернулись до суду з відміткою «адресат не розшуканий», крім того, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого представник за довіреністю отримав судову повістку на судове засідання, призначене на 26.05.2017 року. За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, тому визнає причини його неявки неповажними та вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 18.01.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №2365 (а.с. 13-20), предметом якого є транспортний засіб - автомобіль, марки «Chery Tiggos», комплектації «Comfort», об'єм двигуна 2.0/бенз, тип КПП - мех., привід 4*2, вартістю 14233,80 доларів США, що в еквіваленті становить 404240 грн., і зазначено, як у Договорі так і у Додатку № 2. На виконання умов Договору [PERSON], згідно з квитанцією №17258816-1 від 18.01.2017 року, були внесені кошти в сумі 41300 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», із зазначенням призначення платежу: «Авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу №2365 від 18.01.2017» (а.с. 23). Спірні правовідносини, що склались між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, врегульовані положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно із ч.2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Водночас, відповідно до п.п.3, 17, 19, 22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», діяльність відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч.2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом: г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Так, відповідно до Договору передбачено комісію за організацію Угоди, який є першочерговии платежем, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору. Розмір платежу відображається у п.9.1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, а саме 10% від вартості предмету лізингу. Таким чином зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні ЗУ «Про фінансовий лізинг», а, відтак, таким, що не передбачений цим законом. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (а ні положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Водночас включення до договору та отримання відповідачем від позивача плати у сумі 41300 грн. «за організацію по Договору фінансового лізингу», є порушенням принципів добросовісності, розумності та справедливості, відображених у п.п. 3.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»». Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства. Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 2365 від 18.01.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», нотаріально посвідчено не було, тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Таким чином, вимога позивача про визнання договору фінансового лізингу № 2365 від 18.01.2017 року недійсним підлягає задоволенню. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Крім того, спірний Договір, укладений між сторонами, за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо «перевірки, розгляду та підготовки документів» такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч.1 ст. 901 ЦК України та п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а, отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. З аналізу норми цієї статті вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими, згідно з ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним. Аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що Договір №2365 від 18.01.2017 року не відповідає приписам ЗУ «Про фінансовий лізинг» та водночас містить несправедливі умови, передбачені ч 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору. Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників. Передбачений ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі. Згідно зі ст.3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього. Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст.ст. 5, 21, ч.8 ст. 18, ч.9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою,необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Зазначені вище обставини укладання спірного договору та його умови одночасно порушують принцип свободи договору, визначений ст.627 ЦК України. Так, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. В силу вимог частини п'ятої ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи дану цивільну справу суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 11.05.2016 року (справи №№ 6-65цс16, 6-3020цс15) та від 19.10.2016 року (справа №6-1551цс16). Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Дослідивши та оцінивши встановлені по справі обставини в їх сукупності крізь призму наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved