Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Бершадської міської ради про визнання таким, що втратив право користування житлом з тих підстав, що як стверджує згідно договору купівлі-продажу від 18.06.1995 року він є власником чотирикімнатної квартири по [ADDRESS] . В даній квартирі прописаний [PERSON] , що підтверджується довідкою Бершадської міської ради. Квартира є його приватною власністю. З 2014 року [PERSON] в його квартирі не проживає, так як проживає по [ADDRESS] . Тобто більше 5 років [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] не проживає, сімейних стосунків з ним не підтримує, не веде господарство, там відсутні його речі. На данйи час у нього постало питання оформлення субстдії на квартиру, однак оформити документи на отримання соціальних пільг він позбавлений можливості в зв`язку з тим, що для цього необхідно надати довідку про доходи всіх осіб, які зареєстровані у будинку, а це не можливо так як з відповідачем вони не підтримують будь-яких стосунків і він не спілкується з ним. Також він позбавлений можливості розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням про добровільне оформлення зняття з реєстрації (виписки) з його господарства, але відповідач ігнорує його вимоги. Просить визнати [PERSON] втратившим право користування квартирою, яка розташована по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність, позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суд не повідомив. Від представника третьої особи Бершадської міської ради - міського голови надійшла заява, в якій він просить розглянути справу без його участі. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником чотирикімнатної квартири - 1/20 частина будинку по [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.1995 року, зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за № 1620. У вищезазначеній квартирі прописаний відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою Бершадської міської ради № 664 від 20.05.2019 року. Згідно письмових заяв [PERSON] , [PERSON] , вони підтверджують, що [PERSON] з 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Встановленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Частиною 1 ст.7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить чотирикімнатна квартира - 1/20 частина будинку по [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] права власності на будь-яку частину квартири не має, не є членом сім`ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у квартирі чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом. На підставі ст. 3, ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ч.ч. 2,3 ст. 16, ч.1 ст. 316, ст. 317, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст. 391, ч.2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved