Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 02 червня 1979 року по 04 січня 1999 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу подружжям було набуто у власність декілька квартир у місті Суми. На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом реалізації права на приватизацію у спільну сумісну власність була набута квартира [ADDRESS] ». Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу, відповідачу та їхнім дітям: [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, 01 серпня 1997 року подружжям на ім`я відповідача, для наступного обміну, була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . А вже 05 серпня 1997 року вказана квартира за договором міни була обміняна на п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності було оформлено на відповідача згідно договору міни від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. Після розірвання шлюбу питання про розподіл майна не ставилося, адже сторонами визнавалися права кожного з подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що є спільною сумісною власністю. Між сторонами встановився порядок фактичного користування квартирами, згідно якого позивач проживав у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , а відповідач з дітьми фактично проживала у п`ятикімнтаній квартирі [ADDRESS] . Більше того, у 2003 році позивач допомагав відповідачці здійснювати перепланування квартири [ADDRESS] , з метою поділу даної п`ятикімнатної квартири на дві окремі квартири під [ADDRESS] та [ADDRESS] . Проте, 01 серпня 2018 року позивачу від [PERSON] та [PERSON] (дітей) стало відомо, що відповідачка намагається здійснити продаж квартири [ADDRESS] . У розмові з позивачем відповідач зазначила про те, що вона збирається переїжджати на постійне місце проживання у Київ і їй потрібні гроші. На вимогу позивача щодо врахування його інтересів як співвласника квартири, яка була придбана подружжям під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності, відповідач відповіла відмовою, мотивуючи це тим, що згідно правовстановлюючих документів саме вона є власником даної квартири, чим заперечила і не визнала право позивача на дану квартиру. Як стало, позивачу відомо з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідно до Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, у власності відповідачки залишилася однокімнатна квартира адреса: [ADDRESS] », яку вона і намагається продати, не визнаючи та порушуючи права та законні інтереси позивача. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на Ѕ частини однокімнатної квартири [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року відкрите загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено дату проведення підготовчого судового засідання 17 грудня 2018 року о 09 год. 00 хв. 23 жовтня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що за нею було зареєстровано право власності на п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору міни від 05 серпня 1997 року. Розірвавши шлюб у 1999 році, позивач став проживати окремо у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року належить на праві спільної сумісної власності їй, позивачу [PERSON] та їхнім спільним дітям: [PERSON] та [PERSON] Вона та двоє їхніх з позивачем дітей (один з них інвалід з дитинства другої групи), які на час розірвання шлюбу були неповнолітніми, за домовленістю з [PERSON] стали проживати у п`ятикімнатній квартирі [ADDRESS] , хоча вона пропонувала [PERSON] залишити для проживання їй з дітьми 3-кімнатну квартиру по [ADDRESS] , а [PERSON] став би проживати у 5-ти кімнатній квартирі по [ADDRESS] , на що [PERSON] категорично відмовився, тому що на той час в 5-тикімнатній квартирі не було ремонту та умов для проживання. При цьому, кошти на утримання дітей та вказаної квартири позивач не надавав. Вона самостійно утримувала дітей, сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги та робила ремонти. У позовній заяві [PERSON] не вказує той факт, що після розірвання шлюбу у його власності залишилися легковий автомобіль та ТОВ «Токос», засновником якої вона була та від частки на яку вона у подальшому відмовилася під тиском [PERSON] . Проте, вказане майно позивач продав, коштів за його реалізацію вона не отримала, оскільки за домовленістю між ними фактично визнавалось право власності позивача на легковий автомобіль та частку на приватну фірму, набуті за час їхнього шлюбу, та її право власності на п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] . Посилання в позовній заяві на те, що квартира [ADDRESS] була придбана у; більшій мірі за кошти позивача, є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки на час придбання житла вона мала постійне місце роботи та на рівні з позивачем несла витрати на його придбання. У 2003 році вона вирішила перепланувати п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим за її особистим зверненням до Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради був розроблений відповідний ескізний проект, згідно з яким зазначена квартира була поділена на два окремих об`єкта нерухомості: квартири під [ADDRESS] . При цьому, всі витрати на перепланування житла були здійснені за її особисті кошти. Позивач не надав жодного доказу та підтвердження посилань у позовній заяві про те, що у 2003 році допомагав здійснювати перепланування квартири, а після розірвання шлюбу вони взагалі не спілкуються та ніяких коштів на утримання квартири або на її перепланування від [PERSON] не отримувала. У подальшому, 18 грудня 2003 року їй і були видані свідоцтва про право власності на дві квартири під [ADDRESS] . Згодом, право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за дочкою [PERSON] на підставі договору дарування від 02 липня 2009 року. Таким чином, більше ніж через чотири роки після розірвання шлюбу з [PERSON] шляхом переобладнання за її замовленням п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] , набутої за час шлюбу з позивачем, фактично було створено два нових об`єкта права власності. З огляду на те, що право приватної власності на спірну однокімнатну квартиру [ADDRESS] виникло у неї 18 грудня 2003 року, тобто після розірвання шлюбу, тому вказане нерухоме майно не може бути об`єктом спільної власності подружжя у розумінні ст. 22 КпШС країни або ст. 60 СК України. Вважає, що, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] нажита сторонами за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю. У позовній заяві [PERSON] посилається на нібито її наміри продати спірну однокімнатну квартиру та виїхати на постійне місце проживання до м. Київ, проте, доказів на підтвердження вказаних доводів не надає. Звертає увагу суду на те, що після розірвання шлюбу у 1999 році і до 04 вересня 2018 року у (дата подання до суду позовної заяви) позивач жодним чином не цікавився п`ятикімнатною квартирою під [ADDRESS] , а з позовної заяви вбачається та не спростовується позивачем те, що у 2003 році її колишній чоловік був обізнаний про перепланування п`ятикімнатної квартири, не заперечував щодо створення нових об`єктів нерухомості, більше того, як вказує [PERSON] матеріально допомагав їй здійснювати переобладнання житла, проте, останню обставину вона в черговий раз категорично заперечує, однак, лише зі спливом 19 років звернувся до суду з цим позовом. За положеннями ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічні норми містить і ч. 2 ст. 172 СК України. Посилаючись на вказане, просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності відмовити повністю. 21 жовтня 2018 року від [PERSON] надійшла заява, в якій просить суд застосувати до даних правовідносин позовну давність, посилаючись на те, що позивач з 2003 року був обізнаний про перепланування п`тикімнатної квартири [ADDRESS] , яке здійснено у цьому ж році, та реєстрацію у грудні 2003 року за відповідачкою права власності на спірну квартиру (а.с. 70). 17 грудня 2018 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Шпакова А.О. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачка пов`язує початок перебігу строку позовної давності з переплануванням квартири та реєстрацією права власності не переплановані об`єкти нерухомості. Враховуючи, що саме в 2018 році позивач дізнався про намагання відповідача продати майно, що є спільною сумісною власністю без врахування інтересів позивача, то жодного пропуску строку позовної давності позивачем не було здійснено. При цьому, помилковим є твердження відповідача, щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту завершення перепланування п`ятикімнатної квартири на дві квартири (двокімнатну і однокімнатну) без зміни власника даного майна. Більше того, як зазначалось у позовній заяві, позивач надавав допомогу відповідачці у здійсненні перепланування, адже перепланування не суперечило домовленостям між сторонами щодо визнання прав одне одного на майно, що є спільною сумісною власністю та не порушувало порядку фактичного користування спільним майном. Дане перепланування робилось для більш комфортного проживання відповідачки із дітьми. У відзиві відповідачка вказує на те, що позивач до перепланування квартири не мав жодного відношення, і що, взагалі, після розлучення відповідач з позивачем не спілкувалися. Проте, дане твердження не відповідає дійсності, так як воно спростовується наявністю у позивача ескізного проекту на перепланування об`єкту нерухомості, а також у позивача знаходиться оригінал заяви на підготовку матеріалів для затвердження сесією міської ради перепланування спірної квартири, згідно наданого ескізного проекту від 10 вересня 2003 року із відмітками про вручення. Більше того, сам текст заяви написаний власноручно позивачем. Сам факт наявності наданих доказів у позивача спростовує твердження відповідача про те, що позивач до перепланування квартири не мав жодного відношення, і що взагалі після розлучення відповідач з позивачем не спілкувалися. Крім того, [PERSON] , яка є спільною донькою позивача і відповідачки до 2006 року проживала разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, протягом всього часу після розлучення сторонами вчинялися дії, які свідчили про визнання ними прав іншого на майно, що є їх спільною власністю та визнання порядку фактичного користування вказаним майном. Відтак враховуючи, що саме у 2018 році позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів, то посилання відповідачки про застосування строків позовної давності є необґрунтованим. У відзиві на позовну заяву відповідач визнає, що п`ятикімнатна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час шлюбу і є спільною сумісною власністю, хоч і була оформлена на відповідача. У 2003 році в результаті перепланування даної п`ятикімнатної квартири за відповідачем було зареєстроване право власності на двокімнатну та однокімнатну квартири. Враховуючи, що дані дії були узгоджені сторонами і здійснювалися ними разом і однокімнатна та двокімнатна квартири були отримані внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири, що була спільною сумісною власністю, то новостворені об`єкти за своєю природою є також об`єктами спільної сумісної власності, як похідні. При цьому, також необхідно зазначити, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості жодним чином не припинялося з підстав передбачених законодавством. Відтак, твердження відповідачки про відсутність доказів того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю спростовується дійсними обставинами справи (а.с. 120-121). 17 грудня 2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшло уточнення до відзиву, в яких зазначає, що внаслідок перепланування такий об`єкт нерухомого майна, як п`ятикімнатна квартира [ADDRESS] припинив своє існування, як і спільна сумісна власність сторін на нього. А право власності на нерухоме майно - дві окремі квартири: двокімнатна під [ADDRESS] виникло у відповідача вже після розірвання шлюбу та 24.12.2003 р. було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на п`ятикімнатну квартиру, яка на даний час вже не існує, припинилось. Правочин, щодо набуття відповідачкю права власності на житло - квартиру [ADDRESS] , який 24 грудня 2003 р. був зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно, за принципом презумпції його правомірності є дійсним, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаної однокімнатної квартири, оскільки відповідачкою право власності на вказану квартиру було набуто одноособово після розірвання шлюбу та на законних підставах. За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації». У зв`язку з цим, позовна заява в межах заявлених позовних вимог, не підлягає задоволенню. Крім цього, зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а клопотання про поновлення такого строку з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку до позову не додано. Зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано у 1999 р., з цього часу відповідачка з позивачем не проживала та спільне господарство не вела. Після розірвання шлюбу позивач питання про розподіл майна не ставив, також між ними було досягнуто згоди щодо належності п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] саме відповідачу, де вона після розлучення проживала з дітьми та якою мала право розпоряджатись на власний розсуд. У 2003 році відповідач здійснила перепланування квартири [ADDRESS] та поділила п`ятикімнатну квартиру на дві окремі квартири під [ADDRESS] та [ADDRESS] , про що позивач був обізнаний ще 2003 році і про порушення свого права як співвласника нерухомого майна не заявляв. Таким чином, про порушення свого права власності на п`ятикімнатну квартиру позивач дізнався саме у 2003 році при цьому, жодних заперечень з його боку щодо перепланування даної квартири та створення нових об`єктів нерухомого майна на які право власності за законом належали відповідачу одноособово не було. Зважаючи на викладене, на факт того, що позивач у п`ятикімнатній квартирі разом з відповідачкою після розлучення не проживав та спільне господарство не вів, між ними була досягнута згода щодо належності вказаної квартири саме відповідачці, позивач був обізнаним про перепланування у 2003 році квартири (припинення існування об`єкта спільної сумісної власності та створення нових об`єктів особистої власності) та набуття відповідачкою поза шлюбом права власності на новоутворені дві квартири свідчить про те, що позивачу стало відомо про порушення його прав у 2003 році, та саме з цього часу розпочинається перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився у 2006 році. Позовна заява про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подана до суду у 2018 році поза межами позовної давності і тому слід застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. 17 грудня 2018 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 05 лютого 2019 року за клопотанням представника позивача про надання часу на ознайомлення з уточненим відзивом на позов. 04 лютого 2019 року від представника позивача - адвоката Шпакова А.О. надійшла відповідь на уточнений відзив, в якій зазначає, що в первісному відзиві на позовну заяву відповідачка заперечувала будь-яку обізнаність та участь позивача в процесі перепланування спільної квартири, вказуючи при цьому, що після розірвання шлюбу вона з позивачем взагалі не спілкувалася, жодним чином позивач не допомагав їй здійснювати перепланування їх п`ятикімнатної квартири. Проте, вказана позиція не відповідає дійсним обставинам справи, та спростовується наявними доказами. Після розірвання шлюбу у 1999 році питання про розподіл майна не ставилося, адже сторонами визнавалися права кожного з колишнього подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що є спільною сумісною власністю. За домовленістю між сторонами встановився порядок фактичного користування квартирами, згідно якого позивач проживав у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , а відповідач з дітьми фактично проживала у п`яти кімнатній квартирі [ADDRESS] . Враховуючи, що відповідач проживала у п`ятикімнатній квартирі разом із дітьми, які дорослішали, то для більшої зручності проживання матері з дітьми позивачем і відповідачкою спільно було вирішено здійснити переобладнання п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] . При цьому, ані твердження відповідачки про те, що перепланування відбувалося взагалі без відома і участі позивача, ані твердження про те, що перепланування здійснювалося відповідачкою за згодою позивача, не відповідають дійсності та спростовуються доказами. Так, разом із відповіддю на відзив (первісний) позивачем надано копію заяви на ім`я начальника Управління архітектури та міського будівництва від 10 вересня 2003 року, оригінал якої знаходиться у позивача, в якій просилася згода на підготовку матеріалів для затвердження на сесії міської ради перепланування спірної квартири. При цьому, дана заява написана власноручно позивачем та зареєстрована у відповідному управлінні. Відтак, по-перше, заява була написана та зареєстрована у 2003 році, тобто після сплину чотирьох років після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість щодо порядку фактичного спільного користування майном, набутим за час шлюбу. По-друге, дії позивача свідчать про узгодженість інтересів співвласників у переплануванні спільної квартири без зміни власника даного майна, що не порушувало порядку фактичного користування та володіння спільним майном, який був встановлений між сторонами на підставі домовленостей, досягнутих на момент розірвання шлюбу. Враховуючи, що дані дії були узгоджені сторонами і здійснювалися ними разом і однокімнатна та двокімнатна квартири були отримані внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири, що була спільною сумісною власністю, то новостворені об`єкти за своєю природою є також об`єктами спільної сумісної власності, як похідні. При цьому також зазначає, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості не припинялося. Твердження відповідачки, що право спільної сумісної власності на п`ятикімнатну квартиру було припинено внаслідок перепланування є хибним та спростовується доказами, що є в матеріалах справи. Враховуючи, що саме у 2018 році позивач дізнався про намагання відповідачки продати майно, що є спільною сумісною власністю без врахування інтересів позивача, то жодного пропуску строку позовної давності позивачем не було здійснено. Помилковим є твердження відповідачки щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту завершення перепланування п`ятикімнатної квартири на дві квартири (2-кімнатну та 1-кімнатну) без зміни власника даного майна у 2003 році. Таким чином, протягом всього часу після розлучення сторонами вчинялися дії, які свідчили про визнання ними прав іншого на майно, що є їх спільною власністю та визнання порядку фактичного користування вказаним майном. Посилаючись на вказане, просить позов задовольнити (а.с. 137-140). 05 лютого 2019 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 25 березня 2019 року для надання доказів по справі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 18 червня 2019 року о 15 год. 00 хв. 18 червня 2019 року за клопотанням представника відповідача про відкладення, розгляд справи відкладено до 14 серпня 2019 року до 14 год. 00 хв. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з обставин викладених у відзиві на позовну заяву, а також вважав за необхідне застосувати строк позовної давності, який необхідно рахувати з часу розірвання між сторонами шлюбу. Позивач та відповідачка в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Суд, вислухавши думку учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 02 червня 1979 року сторони уклали шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 1999 року (а.с. 44). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 97, 99). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). З договору міни квартири від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., вбачається, що [PERSON] здійснила обмін квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 жовтня 2003 року №642 [PERSON] дозволено перепланування п`ятикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] двокімнатну № [ADDRESS] (загальна площа - 57,35 кв. м., та житлова площа - 33,50 кв.м) та [ADDRESS] (загальна площа - 39, 85 кв.м., та житлова площа - 17,3 кв.м.) (а.с. 96). 02 липня 2009 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В.; зареєстровано в реєстрі за № 1640 (а.с. 74). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц. Згідно ст.ст. 68, 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Під час судового розгляду встановлено, що придбання квартири [ADDRESS] . відбувалася в період перебування подружжя [PERSON] у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачкою, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Доводи відповідачки з приводу того, що внаслідок перепланування спірної квартири їй було видано свідоцтва про право власності на дві квартири під [ADDRESS] , не спростовують доводи позивача щодо розповсюдження на ці об`єкти режиму спільного сумісного майна, оскільки ст. 346 ЦК України визначені конкретні випадки припинення права власності, до яких створення окремих об`єктів нерухомого майна внаслідок перепланування не зазначено. Відповідачка [PERSON] та її представники звернулися до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. З досліджених під час судового розгляду матеріалів справи вбачається, що позивачу стало відомо з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року про те, що внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру однокімнатну, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідно до Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Оскільки позивач дізнався про те, що відповідачкою здійснено відчуження спільного сумісного майна на користь іншої особи у серпні 2018 року, ознайомившись з інформацією з державного реєстру, звертаючись до суду з 04 вересня 2018 року з позовом з приводу поновлення порушеного права, він не пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом. При цьому обставин на спростування посилань позивача з приводу наявності домовленості між сторонами про встановлений порядок користування спільним майном судом не встановлено, що свідчить про те, що до моменту отримання інформації про розпорядження часткою спільного майна подружжя позивач сподівався на дотримання такої домовленості відповідачкою. З огляду на вказане суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та визнання за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню понесені [PERSON] судові витрати в розмірі 2000 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved