Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів та зміну їх способу стягнення. Позовну заяву мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі, у період шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . В подальшому шлюб було розірвано, а Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-2310 від 07.04.2008 року про стягнення аліментів на користь відповідача на утримання доньки у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку боржника щомісячно, починаючи з 28.02.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 14.11.2014 року позивач уклав шлюб із [PERSON] у період другого шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час на утриманні позивача знаходиться дружина, яка перебуває у декретній відпустці, двоє малолітніх дітей, мати пенсійного віку, погіршився стан здоров`я, що проявляється у вигляді виразки шлунку, грижі стравоходу, а тому сплачувати аліменти у розмірі 1/3 не має можливості. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: 1.Змінити розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , визначивши їх в твердій грошовій сумі в розмірі 1109 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили і до повноліття дитини. 2.Стягнути із відповідача на його користь збитки, у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 7640, 00 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2020 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з викладених підстав, просив позов задовольнити у повному обсязі, крім того вказав, що розмір аліментів просить змінити також з урахуванням змін, що мали місце у законодавстві. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву. У судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити, вказавши, що ст.. 192 СК України передбачає лише зміну розміру аліментів, а не спосіб стягнення аліментів. Відповідно до відзиву відповідача, остання вказує на те, що позивач не довів, що його матеріальне положення не дозволяє йому сплачувати встановлені аліменти, запропонований розмір аліментів позивачем у твердій грошовій сумі порушує норми абз.2 ч. 2 ст. 182 СК України. Вимога щодо стягнення витрат на юридичні послуги не підлягає задоволенню, оскільки витрати понесла особа, яка не є стороною по справі, а доказів заподіяння нею збитків позивача письмові матеріали справи не містять. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що в відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Судом встановлено, що 07.04.2008 року Деснянським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №2-2310 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 28.02.2008 року і до досягнення дитиною. повноліття. З письмових матеріалів справи вбачається, що 14.11.2014 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , прізвища після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.21). [INFO] народився [PERSON] , а [INFO] [PERSON] , батьками вказаних дітей є позивач [PERSON] та [PERSON] (а.с.19,20). Як вбачається з копії договору від 13.05.2020 року, [PERSON] та [PERSON] уклали договір між батьками про сплату аліментів на дітей. Відповідно до умов вказаного договору, встановлений обов`язок батька сплачувати аліменти на утримання двох синів по 1150,00 грн. на кожного (а.с.22-23). Згідно копії довідки від 28.04.2020 року, видана ДП «Ізюмінка», [PERSON] працює в ДП «Ізюмінка» з 04.10.2012 року по теперішній час на посаді продавця-консультанта, з 04.06.2019 року знаходиться у відпустці для догляду дитини до досягнення нею трирічного віку (а.с.33). На підтвердження перебування матері пенсійного віку на утриманні позивача, останній надав копію пенсійного посвідчення на ім`я [PERSON] , свідоцтво про право власності на житло від 30.12.2008 року, копію свідоцтва про народження позивача, та копії фіскальних чеків та квитанції про сплату за житлово - комунальні послуги. Однак, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що на його утриманні перебуває мати пенсійного віку, яка потребує догляду та лікування, оскільки позивачем не доведено факт родинних відносин між ним та [PERSON] . Оскільки відповідно до копії свідоцтва про народження позивача, батьками останнього - є [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). На підтвердження погіршення стану здоров`я платника аліментів, позивач надав довідки, виписку епікриз з історії хвороби № 2469 (а.с.15-18). Доводи позивача в судовому засіданні, що обґрунтовують позовну вимогу про зменшення розміру аліментів через зміни у законодавстві України, суд до уваги не приймає, оскільки зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК. Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 12.09.2018 року та роз`ясненнях, викладеними в п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень частини 2 зазначеної норми розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суддя приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки позивач працює, має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зменшивши розмір аліментів з 1/3 частини на 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.06.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку. Враховуючи те, що одержувала аліменти на підставі виконавчого листа № 2-2310 від 07.04.2008 року [PERSON] , саме вона (відповідач по вказаній справі), визначила розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дитини, а тому позивач враховуючи положення ч. 3 ст. 181 СК України позбавлений права ініціювати питання про зміну способу виконання рішення суду. Положення п. 3 відзиву відповідача [PERSON] щодо встановлення мінімального рекомендованого розміру аліментів в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначеного законодавством України, що підлягає сплаті до 10 числа кожного місяця до досягнення дитиною повноліття, суддя до уваги не приймає, оскільки згідно ч. 1 ст. 178 ЦПК України у відзиві викладаються заперечення проти позову, а не фактично позовні вимоги. Позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача збитки, у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 7640,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат за отримані юридичні послуги, позивач надав договір та квитанції (а.с.61-63). Проте, вказані докази суддя до уваги не приймає, оскільки договір про надання юридичних послуг від 02.04.2020 року укладено між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та [PERSON] , надані квитанції також сплачено [PERSON] , яка не є стороною по вказаній справі та не зверталася до суду із позовними вимогами. А відтак підстав для стягнення із відповідача на користь позивача коштів у розмірі 7640,00 грн. суддя не вбачає, крім того вказувати витрати на професійну правничу допомогу, як збитки є некоректним. Судові витрати у вигляді судового збору належить розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України враховуючи обставини справи та зміст позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial