Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.10.2019 року близько 13 год.00 хв., за адресою: [ADDRESS] , під час виконання договірних зобов`язань по обробці металевого валу на спеціальному станку, [PERSON] , не будучи суб`єктом підприємницької діяльності, порушивши правила техніки безпеки, не попередивши його, потягнув вал у сторону патронника станка, внаслідок чого скинув вказаний вал йому на руку, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень - розчавлення нігтьової фаланги ІІ пальця правої кисті, із частковою ампутацією нігтьової пластинки, він не може знайти собі роботу і повернутися до нормального ритму життя, у нього з`явився комплекс неповноцінності, що призвело до моральних страждань. Просить стягнути із [PERSON] 136190 грн втраченого ним заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності у зв`язку із ушкодженням здоров`я; 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за спричинене ушкодження здоров`я, а також судові витрати по даній справі. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 31.08.2020р. відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 21.09.2020р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому заявлені вимоги позивача відповідач не визнає, вважає їх необґрунтованими та не доведеними, оскільки позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про спричинення умисної шкоди, стягнення втраченого заробітку у зв`язку із ушкодженням здоров`я, вважає не доведеним наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним (на думку позивача) діянням відповідача по справі та його вини. Просить суд в задоволення позову відмовити в повному об`ємі. 12.11.2020р. від відповідача по справі [PERSON] до суду подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.11.2020р. клопотання відповідача по справі задоволено. Ухвалено проводити розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у даній цивільній справі. 21.12.2020р. представником позивача [PERSON] - адвокатом Огородником О.В. до суду подано клопотання про призначення судової медико - соціальної експертизи. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.12.2020р. в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Огородника О.В. відмовлено у зв`язку із недоведеністю підставності позивачем та його представником призначення даної експертизи. Закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. 26.02.2021р. від представника позивача - адвоката Огородника О.В. до суду надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі та позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримують в повному об`ємі, просять позов задовольнити. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши в судовому засіданні 22.02.2021 року пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Судом встановлено, що 21.10.2019 року близько 13 год.00 хв., за адресою: [ADDRESS] , під час підготовки до виконання робіт по обробці металевого валу на спеціальному станку та при його переміщенні відповідачем по справі [PERSON] та позивачем [PERSON] з метою його встановлення на патронник станка, металевий вал впав на руку [PERSON] , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді розчавлення нігтьової фаланги ІІ пальця правої кисті, із частковою ампутацією нігтьової пластинки. За даним фактом на підставі заяви [PERSON] . Ківерцівським ВП ГУНП у Волинській області було відкрито кримінальне провадження №12019030100000641 від 30.10.2019р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, яке постановою слідчого СВ Ківерцівського ВП УГНП у Волинській області Назарук І.Л. 29.03.2020р., закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінально правопорушення передбаченого ст. 128 КК України в діях [PERSON] (а.с. 30-32). Дана постанова оскаржена не була. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, які стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В судовому засіданні 22.02.2021р., позивач по справі [PERSON] та його представник заявлений позов підтримали в повному об`ємі з підстав викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. З пояснень наданих суду відповідачем по справі [PERSON] вбачається, що токарний станок, 1960 року випуску, моделі 163, був придбаний за життя його батьком та залишився у господарстві після його смерті, який він інколи використовує у власних цілях. Він не є суб`єктом підприємницької діяльності і не надає послуг пов`язаних з роботами на даному станку. На момент, коли позивач отримав травму, вказаний токарний верстат не був увімкнутим, тобто знаходився в непрацюючому режимі, а відтак не є джерелом підвищеної небезпеки. Тілесне ушкодження, яке зазнав позивач [PERSON] в результаті падіння металевого валу на його праву руку, сталося не з його вини. Вважає позовні вимоги позивача [PERSON] безпідставними, в задоволенні позову просить відмовити в повному об`ємі. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Жодних інших доказів, позивачем та його представником до суду подано не було. Позовна вимога позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] в його користь втраченого ним заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності у зв`язку із ушкодженням здоров`я в сумі 136190 грн., посилаючись на вимоги ст. 1195 ЦК України, до задоволення не підлягає так як позивачем не доведено та не надано суду доказів, щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та завданою шкодою. Тобто в даному конкретному випадку не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та каліцтвом чи іншим ушкодження здоров`я та причинно-наслідковий зв`язок між даним ушкодженням здоров`я та зазначеними майновими втратами. В судовому засіданні не доведена вина відповідача по справі [PERSON] в заподіянні позивачу [PERSON] тілесного ушкодження. Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 50000,00 грн. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. За змістом ст. 1167 ЦК України та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, завдана моральна шкода відшкодовується фізичній та юридичній особі, права якої були порушені неправомірними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні її; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тому вони задоволенню не підлягають. З врахуванням вищевикладеного, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я до задоволення не підлягає в повному об`ємі. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed