Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору позики від 10.08.2010 р. неукладеним. В своїй заяві посилався на те, згідно договору позики, ніби то укладеного 10.08.2010 р. у письмовій формі між ним, [PERSON], та відповідачем [PERSON], відповідач «на умовах строковості, зворотності... надала йому грошові кошти в сумі 40 тисяч доларів США», а він, «у відповідності із п.п. 1.2, 2.1 договору ніби то зобов'язався повернути їй надану позику в строк до 30.12.2010 р.». Оскільки в строк, обумовлений договором, він не повернув позичені кошти, відповідач звернулась до Шевченківського районного суду міста Чернівці із позовом до нього «Про стягнення боргу за договором позики» з ціною позову 319720 грн. Вимоги [PERSON] він не визнає і вимушений звернутись до суду із позовом «Про захист особистого майнового права шляхом оспорювання договору позики», оскільки відповідач бажає в судовому порядку стягнути кошти, які йому не передавала, в договірних стосунках зі мною не перебувала, і таким чином, намагається порушити моє особисте майнове право, яке я повинен захистити. 23.09.2009 р. його з чоловіком відповідача [PERSON] познайомив [PERSON], такий як і він приватний підприємець, мешканець [ADDRESS]. Йому, як приватному підприємцю, були потрібні кошти для ведення підприємницької діяльності. [PERSON] погодився надати потрібні кошти без застави особистого майна, але під особисту відповідальність [PERSON] Кошти були йому (позивачу) потрібні на один рік, але [PERSON] з цим не погодився і запропонував підписати договір між ним (позивачем) та [PERSON] до кінця поточного року з можливістю пролонгації даного договору. Так, 23.09.2009 р. між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 40 000 дол. США, за яким він отримав зазначені кошти. Строк виконання договору - до 31.12.2009 р. Всі операції по передачі договорів, отриманню інформації, отриманню та поверненню коштів повинні були проводитись через [PERSON] З метою пролонгації договорів на термін до року, вони в 2010 році уклали ще декілька договорів на ту ж суму, яку він ніби то отримував і по закінченню дії договорів повертав. Останній договір позики від 01.04.2010 р. на ту ж суму укладений вже із відповідачем [PERSON] Причина зміни позикодавця йому невідома. По закінченню терміну дії договору від 01.04.2010 р. він був попереджений [PERSON] заздалегідь, що для пролонгації даного договору має повернути ці кошти у повному обсязі (тобто 40000 дол. США), і тільки потім їх отримати після підписання договору. Предметом договору була одна й та ж сума - 40000 дол. США. Зазначену суму він 31.07.2010 р. повернув [PERSON] через [PERSON] разом із проектом нового тексту договору від 10.08.2010 р., який він підписав і ствердив печаткою до отримання будь-яких коштів, як було домовлено. Ні з [PERSON], ні з [PERSON] він не зустрічався і коштів від них не отримував. На думку позивача [PERSON] намагається безпідставно стягнути з нього 322917 грн. (згідно так званого договору позики 40 тисяч доларів США, який вона 10.08.2010 р. з ним не укладала і грошей не передавала). Просив ухвалити рішення, яким визнати договір позики від 10.08.2010 р. між ним, [PERSON], та [PERSON] на суму 40 тисяч доларів США (319720 гривень), не укладеним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві та додатково пояснив, що гроші в сумі 40 000 дол. США від [PERSON] він не отримував, а лише підписав договір і завіривши своєю печаткою, повернув [PERSON], з яким у нього також існували договірні зобов'язання. Крім того, вважає доводи представника відповідача [PERSON], викладені в письмових запереченнях безпідставними, оскільки підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Двостороннім - є погоджена дія двох або більше сторін. Оспорюваний «договір» є двостороннім. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала пояснення [PERSON] і просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнав і просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях на позов, а також подав заяву (а.с. 98) про застосування строків позовної давності. На думку представника відповідача вимоги ґрунтуються на помилкових судженнях позивача та є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1.1 оспорюваного договору, відповідач на умовах строковості, зворотності надала позивачу грошові кошти в сумі 40 000 дол. США, а позивач [PERSON], відповідно до п.п.1.2, 2.1 Договору, зобов'язався повернути їй надану позику в строк до 30.12.2010 р. включно. Своїм підписом та печаткою, відповідно до п.2.4. договору, [PERSON] ствердив факт передачі йому грошових коштів у сумі 40000 дол. США та погодився із викладеними умовами договору. Щодо тверджень позивача про оспорюваність договору, підписаного не відповідачем, представник відповідача послався на постанову Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6-63цс13 і те, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На думку представника, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про невчинення договору, чи не укладення - не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України, підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такий правочин. Однак, [PERSON] прийняла даний договір до виконання, передавши до його підписання позивачем грошові кошти та схвалила його, про що також свідчить звернення її до суду про стягнення боргу з позивача за даним договором. Крім того, пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутності. Згідно представленої суду нотаріально посвідченої заяви третьої особи на стороні відповідача [PERSON], підпис у договорі позики від 10.08.2010 р., яким відповідач [PERSON] за його згодою розпорядилася спільними коштами їх сім'ї, за усним дорученням [PERSON], підписаний від її імені ним, після виконання нею взятих за договором зобов'язань (а.с. 50). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований і в його задоволенні необхідно відмовити з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 10.08.2010 р. [PERSON] підписано та завірено печаткою приватного підприємця Договір позики, згідно якого позика в сумі 40000 доларів США надається позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] на строк до 30.12.2010 р. (п.п. 1.1., 2.1. Договору) (а.с. 9-10). [PERSON] як в позовній заяві по даній справі так і в судовому засіданні визнав той факт, що оспорюваний договір позики дійсно підписаний особисто ним і завірений печаткою приватного підприємця, тому ця обставина не підлягає доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, « 1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню». Відповідно до п. 2.4. Договору позики від 10.08.2010 р., «Датою надання позики вважається дата підписання цього договору Позичальником. Підписавши цей договір Позичальник стверджує факт передачі йому грошових коштів вказаних в п. 1.1. цього Договору». Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що «… не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо)». Тобто, підпис [PERSON] в договорі позики засвідчує повне виконання [PERSON] взятих на себе за договором зобов'язань щодо передачі 40000 доларів США позивачу і з цього часу (10.08.2010 р.) всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник [PERSON], а позикодавець [PERSON] набуває за цим договором тільки права, тому на думку суду, відсутність її підпису в договорі не є підставою для визнання договору не дійсним та звільнення позивача від виконання взятих на себе за договором позики зобов'язань, а дійсність правочину підтверджується його фактичним виконанням з боку відповідача. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 782-к від 18.07.2014 р., підпис у графі «Позикодавець» у договорі позики від 10.08.2010 р. - ймовірно виконані [PERSON]. Вказану обставину підтвердив і сам [PERSON] (а.с. 50) та відповідач по справі [PERSON] 19.08.2013 р. [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, що підтверджується копіями ухвали про відкриття провадження у справі № 727/7322/13-ц та позовної заяви (а.с. 12, 13). 20.01.2014 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 10.08.2010 р. неукладеним (а.с. 4-8). Статтею 203 ЦК України визначено, що « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. … 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом». У відповідності до вимог ст. 205 ЦК України, яка регламентує форму правочину та способи волевиявлення, « 1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом». Статтею 207 ЦК України визначено вимоги до письмової форми правочину, згідно яких « 2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою». Згідно вимог ст. 215 ЦК України, « 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». Відповідно до ст. 1046 ЦК України, « 1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками». Згідно ст. 1047 ЦК України, « 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми». Статтею 1049 ЦК України визначено, що « 1. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором». Згідно Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6-63цс13) від 18.09.2013 р., визнано, що «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Відповідно до ст. 360-7 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, « 1. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. 2. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом». Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що «Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК». Згідно ст. 218 ЦК України, «Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків». Тобто, позивач [PERSON] не довів належними доказами свої твердження про те, що він не отримував від [PERSON] зазначеної в п. 1.1. Договору суми позики в розмірі 40 000 дол. США, а висновок експерта не спростовує факт наявності одностороннього зобов'язання повернути отриману суму позики. Згідно ст. 59 ЦПК України, « 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, « 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Позивач та його представник в судовому засіданні також не довели належними доказами той факт, що позивач не знав про існування оспорюваного договору починаючи з 10.08.2010 р. або мали місце обставини (хвороба, тривале відрядження, перебування за межами держави), які б перешкоджали своєчасному зверненню з позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, « 1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Відповідно до ст. 261 ЦК України, «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Тобто, є обґрунтованим твердження відповідача щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності, оскільки позивач особисто підписав оспорюваний договір і не міг не знати про його існування. Суд вважає встановлені обставини справи доведеними належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що оспорюваний позивачем договір вчинений у формі, встановленій законом. За своїм змістом не суперечать Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. В результаті укладення договору настали реальні правові наслідки. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], про визнання договору позики неукладеним, відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed