Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 333189,51 грн., з яких: - 220000,00 грн. - основна сума заборгованості за позикою; - 36628,51 грн. - проценти за користування грошовими коштами; - 7480,00 грн. - інфляційні витрати; - 69081,00 грн. - 0,2% за кожен день прострочення сплати зобов`язання. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., а також судовий збір в розмірі 3331,91 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 01.07.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого Відповідачка позичила в нього 220000,00 грн. Грошові кошти були передані відповідачці того ж дня в присутності двох свідків, про що нею власноруч була складена розписка.Оригінал зазначеної розписки знаходиться у нього, а копія додана до позовної заяви. Термін повернення боргу згідно договору та розписки було встановлено не пізніше 31.12.2018р. На теперішній час грошові кошти [PERSON] не повернуто. В судове засідання позивач не з`явився. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась. Через канцелярію суду також надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вказала, що проти позовних вимог не заперечує, просить ухвалити рішення на підставі діючого законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, заяви сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01.07.2018 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку було укладено договір позики, згідно умов якого остання отримала у борг грошові кошти в розмірі 220000,00 грн., що підтверджується складеною відповідачем розпискою. Вказана розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та у конкретної особи, та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти у розмірі 220000,00 грн. були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - до 31 грудня 2018 року, відповідачем не було надано. Станом на дату розгляду справи оригінал розписки перебуває у позивача [PERSON] , що за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання по поверненню позики. Враховуючи викладене, суд вважає, що наявність складеної розписки про отримання відповідачем у позивача коштів та неповернення відповідачем цих коштів свідчить про невиконання [PERSON] своїх зобов`язань, визначених борговою розпискою. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 220 000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 7 480, 00 грн. відповідно до статті 625 ЦК України. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки в розмірі 69 081,00 грн. підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно з частиною першою статті 546, статтею 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов`язання. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойки, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається статтею 610 ЦК України. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до пункту 5 вищевказаного договору позики передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 0,2 відсотків від суми боргу за кожен день затримки сплати. Тому з відповідача підлягає стягненню неустойка в розмірі 69 081,00 грн. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Так, договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. У даному випадку, сума договору перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у зв`язку із чим договір позики не може вважатися безпроцентним. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з договору позики, його умовами розмір процентів не передбачений, а тому позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з позичальника, виходив із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування за договором позики з 31.07.2018 року по 06.06.2019 року (включно). Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, зі спливом строку, на який була надана позика припиняється право позивача нараховувати проценти за договором. За умовами договору позики (боргової розписки) від 01.07.2018 року сторони погодили, що позику в сумі 220 000 грн. [PERSON] зобов`язалася повернути до 31 грудня 2018 року. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 31 грудня 2018 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року у справі №469/1578/16-ц. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами підлягають задоволенню за період з 31.07.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 19 721,65 грн. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 162,65 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем жодних документів не надано, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial