Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON]. Посилався на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] З 15.07.2007 року по 19.03.2015 року він перебував у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них є малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. На даний час у квартирі, окрім нього, зареєстровані: [PERSON] та їх малолітня дитина: [PERSON] Однак, у липні 2014 року відповідач разом із дитиною добровільно виїхали з зазначеного житлового приміщення у зв'язку з припиненням подружніх відносин. В подальшому, рішенням суду від 19.03.2015 року шлюб між ними було розірвано. Зазначив, що реєстрація місця проживання відповідача у належній йому на праві власності квартирі створює перешкоди для реалізації ним права на отримання житлової субсидії, крім того вказана обставина впливає на вартість комунальних послуг, та створює перешкоди для реалізації ним правомочностей власника. Просив визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Відповідач [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітнього звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням. Посилалась на те, що з моменту розірвання шлюбу та до 25.09.2015 року вона із сином проживали у квартирі [ADDRESS] Однак, періодично через конфліктні ситуації з колишнім чоловіком вони ночували у квартирі її бабусі [PERSON], що по [ADDRESS] 25.09.2015 року відповідач змінив замки від вхідних дверей квартири, чим вчинив їй перешкоди у користуванні квартирою. Саме з цього часу з поважних причин вона із сином змушена була змінити місце проживання та на даний час проживає у своєї бабусі, що підтверджує висновком Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області від 09.10.2015 року. Також вказувала на те, що у квартирі залишились її речі та дитини, що свідчить про те, що квартиру вони залишили не добровільно. Просила усунути перешкоди в користуванні квартирою їй та малолітньому [PERSON] шляхом їх вселення в квартиру [ADDRESS] також просила зобов'язати [PERSON] надати ключ від вхідних дверей квартири [ADDRESS] Ухвалою суду від 21.06.2016 року зазначені позови були об'єднані в одне провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Просив первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що відповідач разом із малолітнім сином у 2014 році добровільно виїхали з квартири позивача у зв'язку з припиненням подружніх відносин. При цьому відповідач забрала з квартири усі свої речі. Також зазначила, що на даний час позивач проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою, а тому проживання відповідача у спірній квартирі є неможливим та суперечитиме моральним засадам суспільства. Окрім того, вказувала на те, що спірна квартира вже понад рік відключена від електропостачання у зв'язку з наявною заборгованістю по сплаті комунальних послуг. Просила первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного відмовити. Відповідач та її представник у судовому засіданні первісний позов не визнали з підстав, викладених у поданій до суду зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що у 2014 році після розірвання шлюбу стосунки у них не складались, їх подальше спільне проживання стало неможливим, у зв'язку з чим вона вимушена була, забравши усі свої речі, виїхати з квартири [ADDRESS] На даний час вона проживає у своєї бабусі. Через деякий час вона вирішила, що умови проживання в квартирі колишнього чоловіка кращі, а тому вирішила повернутись туди проживати. Просили зустрічну позовну заяву задовольнити, а в задоволенні первісного позову - відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 05.05.2006 року на підставі договору дарування квартири [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] 15.07.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у них є одна малолітня дитина [PERSON], [INFO]. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.03.2015 року шлюбу між сторонами було розірвано. Зазначеним судовим рішенням також було встановлено, що з липня 2014 року сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства та проживають окремо (а.с.6). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], про що свідчить довідка адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС в Чернівецькій області (а.с.17). За змістом ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З акту ЖБК №53 вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] дійсно зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою разом із малолітнім [PERSON] з березня 2015 року. Оплата спожитих комунальних послуг по даній квартирі не здійснюється з лютого 2015 року (а.с.9). Відповідно до ч.1, ч.4 ст.156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів. Розглянувши та проаналізувавши доводи наведені сторонами, суд приходить до наступного. Так, як вбачається з наданих відповідачкою [PERSON] пояснень під час судового розгляду, вона добровільно після розірвання подружніх відносин разом із дитиною виїхала з квартири [ADDRESS], при цьому забрала з квартири усі свої речі та речі дитини. Зазначені пояснення [PERSON] узгоджуються з рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.03.2015 року, яким між сторонами було розірвано шлюб та одночасно встановлено, що сторони з липня 2014 року проживають окремо (а.с.6). За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, з урахуванням показів відповідачки, яка сама ж спростувала доводи, наведені нею у зустрічній позовній заяві, суд вважає встановленим факт її добровільного виселення з квартири [ADDRESS] у 2014 році. Посилання відповідача та її представника в якості доказу на підтвердження тієї обставини, що [PERSON] чинив їй перешкоди у проживанні квартирою на висновок Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області від 09.10.2015 року, суд відхиляє, оскільки позивач є власником зазначеної квартири та поміняв замок від вхідних дверей квартири через рік після того як відповідач виселилась із неї. Окрім того суд зауважує, що відповідачем не було надано суду будь-яких доказів звернення до позивача з приводу надання ключів та відмови їй у цьому, що було нею ж підтверджено в ході судового розгляду. Сам по собі факт заміни замків від дверей, на думку суду, у даному випадку не може свідчити про створення перешкод у користуванні квартирою, оскільки власник квартири на власний розсуд у разі потреби може здійснювати у ній покращення та ремонтні роботи. Натомість, з дослідженого у судовому засіданні висновку Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області від 25.10.2015 року судом встановлено, що [PERSON] проживала [ADDRESS] (а.с.58). При вирішенні даного спору, суд також враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні та рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. На підставі вище викладеного та враховуючи те, що між сторонами склались неприязні відносини, позивач проживає у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, а відповідач має інше місце проживання, тому суд приходить до висновку, що первісний позов обґрунтований та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved