Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що він (позивач) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1999 року № 177 є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач [PERSON] , який фактично з липня 2016 року в зазначеній квартирі не проживає. Також позивач зазначив, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, при цьому зазначена обставина (факт реєстрації відповідача за зазначеною вище адресою), порушує його (позивача) права власника, а так само впливає на оформлення ним (позивачем) субсидії на житлово-комунальні послуги. З огляду на викладене вище та з посиланням на ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ухвали суду від 29.10.2018 року про відкриття провадження на підставі\~ст. 19 ЦПК України\~розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику в судове засідання учасників справи, при цьому, клопотань від учасників справи про призначення судового засідання та їх виклик в судове засідання від останніх до суду не надходили. Крім того, учасники справи повідомлені судом про судове засідання, при цьому позивач [PERSON] надав до суду заяву, зареєстровану в суді за вх. № 2298 від 31 січня 2019 року, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будь-яких заяв, клопотань, відзив на позов, - не подавав. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.\~12\~та ст.\~13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ордеру № 1817, виданого виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради депутатів трудящих 15.12.1979 року, на підставі рішення виконкому міської ради депутатів трудящих від 11.12.1979 року № 1275, [PERSON] дозволено зайняти квартиру [ADDRESS] . Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1999 року, видане згідно з розпорядженням від 08.07.1999 року № 177 квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» міської ради міста Кропивницького від 12 червня 2018 року № 2783 виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї останнього належать: донька [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] Поряд з цим, факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу ( [PERSON] ) підтверджується актом про непроживання особи від 27.02.2019 року, складеним сусідами позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , які проживають в квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно, підтвердили, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] не проживає з липня 2016 року. Конституція України\~встановила основні засади права власності.\~Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу,\~ст. 47 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, а члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, при цьому член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Більш того, на підставі\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, якою, зокрема, передбачено, що до членів сім`ї наймача належать чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Оскільки під час судового розгляду достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] , який набув права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , не проживає в зазначеній квартирі з липня 2016 року, та не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а так само не встановлено, що відповідач претендував на користування зазначеною квартирою, або ж намагався вселитися в квартиру, або ж відсутній за вказаною вище адресою з поважних причин, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого та враховуючи задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved