Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги, просить суд виселити відповідача [PERSON] з кімнати під літ. 1-2 житловою площею 16,6 кв.м. в будинку [ADDRESS]. Заборонити відповідачу [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, яка приналежна до будинку для його обслуговування по [ADDRESS]. Зобов'язати відповідача [PERSON] забрати пасіку із земельної ділянки, яка приналежна до будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 9.10.2009 року. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26.12.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 3.03.2014 року, було припинено право власності відповідача [PERSON] на 1/6 частину спірного житлового будинку, після чого позивач став одноосібним власником цього будинку. Натомість, відповідач [PERSON] прописався в спірному будинку в жовтні 2013 року, де зберігає свої особисті речі, користується спірною земельною ділянко для обслуговування будинку та розмістив пасіку. Оскільки, відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власним жилим приміщенням та земельною ділянкою, а добровільно виселитись та забрати пасіку не бажає, а тому просить суд його позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги підтримали повністю, виходячи із наведених вище підстав. Крім того, представили суду копію рішення Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області № 517 від 15.12.2009 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» в користь позивача, яке вважають підставою для користування позивачем спірною земельною ділянкою. При цьому, позивач [PERSON] зазначив, що вказане рішення органу місцевого самоврядування на даний час ще не виконано, оскільки оскаржувалось відповідачем в судовому порядку, державного акту на спірну земельну ділянку у нього не має. Також, позивач зауважив, що відповідач має окреме житло у місті Львові, а користується спірною житловою кімнатою, земельною ділянкою біля будинку, де міститься частина пасіки - ящики, які він поки ще не забрав. Просять суд позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги заперечили повністю. Відповідач суду пояснив, що дійсно він з жовтня 2013 року зареєструвався в спірній житловій кімнаті в будинку [ADDRESS], оскільки був власником 1/6 частини вказаного житлового будинку. Після припинення його частки в будинку за рішенням суду, погоджується з тим, оскільки позивач став одноосібним власником спірного житлового будинку, тому відповідач згідний добровільно виселитись, але до кінця поточного року, оскільки веде пошуки іншого житла. З приводу спірної земельної ділянки суду пояснив, що у відповідача не має правовстановлюючих документів на неї, а також те, що пасіку він забрав. Просять суд у задоволенні позовних [PERSON] відмовити повністю. Вислухавши думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом установлено, що позивач [PERSON] з 3 березня 2014 року є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказані обставини були встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Так, рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26.12.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на 1/6 частину будинку позов задоволено. Припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] і визнано за [PERSON] право власності на цю 1/6 частину будинку. Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 3.03.2014 року (а.с. 5-6, 54-55). Крім цього, вказаними рішеннями судів встановлено, що [PERSON] до цього на законних підставах належить на праві власності 5/6 частин спірного будинку, а [PERSON] - 1/6 частина цього будинку. Відтак, з моменту набрання рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26.12.2013 року у цій справі законної сили, тобто з 3 березня 2014 року, позивач в даній справі [PERSON] став одноосібним власником спірного будинку. Вказана обставина також вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 4). Крім того, наведені обставини не оспорюються сторонами. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач [PERSON] з жовтня 2013 року користується кімнатою під літ. 1-2 житловою площею 16,6 кв.м. в будинку [ADDRESS], де час від часу приїжджає, розміщує свої особисті речі. Вказана обставина визнається сторонами по цій справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Проте, відповідач [PERSON] після втрати права власності на спірний будинок, на прохання позивача добровільно виселитися із кімнати житлового будинку не бажає. Натомість, просить дати йому час для добровільного виселення в строк до кінця 2014 року, на що позивач категорично не погоджується, оскільки має намір використовувати належний йому на праві власності будинок для власного проживання. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі частини 1 статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині виселення [PERSON] з спірної кімнати будинку слід задовольнити, оскільки відповідач перестав бути власником спірного будинку, а угоди з новим власником - позивачем по даній справі [PERSON] щодо проживання в ньому не уклав, а добровільно виселитись не бажає. Що стосується вимог позивача [PERSON] про заборону відповідачу [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, яка приналежна до будинку для його обслуговування по [ADDRESS], а також щодо зобов'язання відповідача забрати пасіку із земельної ділянки, яка приналежна до спірного будинку, то суд констатує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Однак, позивач [PERSON] не є ні власником, ні належним користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок [ADDRESS], оскільки позивач не надав суду документів, що відповідно до ст. 126 ЗК України посвідчують право на земельну ділянку, на якій знаходиться належний їй на праві власності житловий будинок. Натомість, представлена позивачем копія рішення Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області № 517 від 15.12.2009 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» в користь позивача (а.с. 79), не може вважатися підставою для користування позивачем спірною земельною ділянкою, оскільки не є правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку, так як право власності на землю в силу вимог чинного в Україні законодавства виникає з моменту державної реєстрації такого права у встановленому законом порядку, чого позивачем зроблено не було. Вказана обставина визнається сторонами по даній справі. Відтак, суд вважає, що у задоволенні вимог [PERSON] про заборону відповідачу [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, яка приналежна до будинку для його обслуговування по [ADDRESS], а також щодо зобов'язання відповідача забрати пасіку із земельної ділянки, яка приналежна до спірного будинку, слід відмовити за їх недоведеністю. Ураховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, ст. ст. 3, 15, 16, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 150, 156, 168 ЖК України, ст.ст. 21, 40, 83, 106, 152, 158, 198, 120, 126 ЗК України та

Outcome: dismissed