Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Полтави з позовом до відповідача [PERSON] культури Антрацитівської міської ради Луганської області про розірвання трудового договору з 04 вересня 2015 року. В позовній заяві посилався на те, що він є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». З січня 2006 року він перебуває у трудових відносинах з [PERSON] культури Антрацитівської міської ради, який розташований за адресою: Луганська обл., м. Антрацит, вул. Леніна, 12. У вересні 2015 року він був вимушений покинути постійне місце проживання у [INFO] внаслідок проведення на відповідній території антитерористичної операції та загрози його життю та здоровю. Оскільки він не може продовжувати роботу у відповідача, переїхав на нове місце проживання в іншу місцевість, а також, враховуючи особисте бажання звільнитися, позивач просив суд припинити трудові відносини з 04 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] культури Антрацитівської міської ради у звязку з розірванням трудового договору за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання, ст. 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав Судом встановлено, що [PERSON] з 2006 року перебуває в трудових відносинах з [PERSON] культури Антрацитівської міської ради, що підтверджується відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06 грудня 2016 року № 16444/к/16-01-08-01-30 та від 28 листопада 2016 року № 16297/к/16-01-08-01-30 (а.с.7-10). Відповідач знаходиться за адресою: Луганська обл., м.Антрацит, вул.Леніна, 12, тобто в зоні проведення антитерористичної операції. Також встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, у звязку з цим взятий на облік, що підтверджується довідкою від 04 вересня 2015 року №1601004096 (а.с.6). В своєму позові [PERSON] посилається на те, що днем припинення ним трудових відносин з відповідачем є 04 вересня 2015 року, але зазначена обставина будь-якими належними доказами не підтверджується. Як вбачається з відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 28 листопада 2016 року № 16297/к/16-01-08-01-30, востаннє позивач одержував доходи у [PERSON] культури Антрацитівської міської ради у четвертому кварталі 2014 року, починаючи з першого кварталу інформація про його доходи, в тому числі і по вказаній установі відсутня. Той факт, що позивач 04 вересня 2015 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, не свідчить про припинення ним трудових відносин з відповідачем в цей день. Зважаючи на викладене вище, позивач міг припинити такі відносини будь-коли, починаючи з 01 січня 2015 року. Не обґрунтував позивач необхідності припинення трудових відносин з відповідачем саме в судовому порядку, зазначив лише, що так йому пояснили у Центрі зайнятості. Відповідно до ч.4 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи. Зазначені положення Закону в повній мірі відповідають нормам п. 4 ст.36 Кодексу законів про працю України, згідно якої підставами припинення трудового договору в тому числі є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~ Позивач же в своїй позовній заяві зазначив, що він позбавлений можливості подати таку заяву про звільнення роботодавцю, або направити поштою, оскільки такі поштові відправлення відділеннями поштового звязку на дану територію не приймаються. Саме у звязку з відсутністю у працівника можливості подати таку заяву роботодавцю частиною 4 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено іншу процедуру розірвання трудового договору, а саме подання такої заяви до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи. Не подавши заяву про звільненні ні роботодавцю, ні до центру зайнятості, позивач фактично не дотримав встановленої законом процедури, не висловив ініціативу на розірвання трудового договору. Тобто між позивачем та його роботодавцем фактично не виник спір щодо припинення трудових відносин. Крім пояснень позивача наведене підтверджується іншими доказами в їх сукупності. Тому суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed