Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері - [PERSON], яка померла [INFO], право власності на житловий [ADDRESS], загальною площею - 87,3 кв.м., житловою площею - 48,0 кв.м., який позначений в технічному паспорті А-1, а також на прибудову - а, погріб - Б, сарай - Г, сарай - Д, ворота - 1, огорожа - 3, колодязь - к. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/3 житлового будинку. [INFO] помер його батько - [PERSON] - голова двору, якому на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Відтак, його мати та дружина останнього - [PERSON] успадкувала майно (прийняла спадщину) [PERSON], оскільки фактично вступила в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила. [INFO] померла його мама - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] (1/3 - як член колишнього колгоспного двору та 1/3 - успадкована після смерті чоловіка). На випадок своєї смерті матір склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла йому. Відтак, він як єдиний спадкоємець за заповітом, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], проте, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області - [PERSON] подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності їх представника, оскільки вони не заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25 серпня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 7/. Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №588 з погосподарської книги с. Вибранівка Жидачівського району Львівської області від 19 вересня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) /а.с. 6/. Згідно технічного паспорта від 31 жовтня 2017 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий [ADDRESS], загальна площа вказаного будинку становить 87,3 кв.м.(житлова - 48,0 кв.м.). Рік забудови - 1970. Інвентаризаційна вартість - 266360 грн. /а.с. 8-10/. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син). Частка кожного члена двору становила 1/3. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Вибранівською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 18 листопада 1993 року, вбачається, що [INFO], в с. Вибранівка Жидачівського району Львівської області у віці 71 року помер [PERSON] - голова двору. Після його смерті відкрилась спадщина на належні померлому 1/3(як члену колгоспного двору) житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] /а.с. 4/. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON](дружина), оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковим майном. Проте, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO], в с. Вибранівка Жидачівського району Львівської області у віці 92 років померла [PERSON], про що 13 березня 2017 року зроблено відповідний актовий запис №112 та виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області від 13 березня 2017 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 5/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] (1/3 - як член колишнього колгоспного двору та 1/3 - успадкована після смерті чоловіка) /а.с. 6-7/. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 12 серпня 2009 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я за законом буду мати право, заповідаю синові [PERSON]». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 12/. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами встановлено, що позивач по справі є сином спадкодавця - [PERSON]. Також вказаний факт додатково підтверджується, долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 березня 1960 року /а.с. 11/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, дослідженим в судовому засіданні матеріалами справи встановлено звернення [PERSON] в межах законодавчо встановленого строку для прийняття спадщини. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №619/02-31 від 10 серпня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], що належав померлій та є спадковим майном /а.с. 3/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved