Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову посилається на те, що 25 вересня 2012 року сторони уклали договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 20 000 грн., що на дату укладення договору позики еквівалентно 1931 євро. Відповідно до розписки, відповідач зазначену суму зобов`язався повернути в місячний строк після пред`явлення вимоги [PERSON] про повернення коштів. 14 листопада 2018 року позивач на адресу позивача направив вимогу, за якою просив відповідача в місячний строк від дати отримання вимоги повернути грошові кошти, але станом на дату звернення позивача до суду відповідач виконав свої зобов`язання не в повному обсязі, а лише частково сплатив борг у сумі 20100,50 грн., що і стало підставою звернення позивача до суду. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що заборгованість відповідача станом на 14.12.2018 року становить 61188,56 грн., що в еквіваленті в євро становить 1931 євро. Зважаючи на те, що відповідач частково сплатив свій борг на суму 20100,50 грн., то за вирахуванням зазначеної суми, сума боргу, що залишається несплаченою, складає 41088,06 грн., що в еквіваленті у євро складає 1297 євро. Окрім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань відповідачем, позивач просив стягнути з останнього 3 проценти річних від вказаної суми, що становить 1233,00 грн. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 23 травня 2019 року справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що дійсно згідно розписки від 25 вересня 2012 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 20000,00 грн., що еквівалентно 1931 євро, вказану суму вона зобов`язалася повернути в місячний строк після отримання від позивача вимоги про повернення грошей. Отримавши зазначену вимогу, відповідач у місячний термін, а саме 12.12.2018 року повернула [PERSON] зазначену у розписці суму 20000,00 грн. В той же час, в даному випадку дотримана письмова форма договору у формі розписки, в якій сторони визначили предмет позики, а саме певну грошову суму, конкретно визначеної грошової одиниці, що була передана позикодавцем позичальникові - 20000 грн., зі змісту розписки не випливає, що [PERSON] зобов`язалася повернути кошти в еквівалентному відношенні до євро, а посилання позивача на вимоги ст. 533 ЦК України є невірним та до даних правовідносин не застосовується. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних, відповідач також не погоджується, так як суму боргу було повернуто вчасно. Позивач надав суду додаткові пояснення, відповідно до яких вважає, що оскільки в договорі сторони договору позики домовились про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривнях, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України повинна визначатися за офіційним курсом валюти, зазначеної в договорі позики. А тому просить задовольнити позов в повному обсязі. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні вказаних вимог. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що відповідно до розписки від 25 вересня 2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн., що еквівалентно 1931 євро. Вказану суму відповідач зобов`язалася повернути в місячний строк після вимоги [PERSON] про повернення грошей (а.с. 7). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Цивільним законом визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з копії розписки від 25 вересня 2012 року, сторони дійшли згоди про те, що позика буде повернута позичальникові [PERSON] в місячний строк після вимоги [PERSON] про повернення грошей (а.с. 7). 14 листопада 2018 року на адресу відповідача позивач направив вимогу, за змістом якої [PERSON] повідомляє [PERSON] , що між ними було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було передано 20 000 грн., що на день видачі було еквівалентно 1931 євро. [PERSON] просив [PERSON] повернути суму основного боргу за договором позики від 25 вересня 2012 року, яка на день перерахування має бути еквівалентною 1931 євро за офіційним курсом євро на день платежу, в місячний строк з дня отримання цієї вимоги, на відповідний розрахунковий рахунок позивача (а.с. 8). Вказану вимогу [PERSON] отримала 15 листопада 2018 року, що підтверджується її особистим підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.9). Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, слідує, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов`язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли зобов`язання, що випливають з договору позики, що підтверджується розпискою та вважає доведеним факт укладання договору позики між сторонами. Разом з тим, суд не погоджується з позицією позивача щодо суми позики у розмірі 1931 Євро, що на час подачі позову за курсом НБУ на 14 грудня 2018 року (термін повернення позики) складає 61188,56 грн. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку дотримана письмова форма договору позики у формі розписки, в якій сторони визначили предмет позики, а саме певну грошову суму конкретно визначеної грошової одиниці, що була передана позикодавцем позичальникові - 20 000 грн. Зі змісту розписки не випливає, що [PERSON] зобов`язувалась повернути кошти в еквівалентному відношенні до Євро. Отже, згідно з умовами цього договору грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - євро. З тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні. Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме - 20000 грн., вказана сума і підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року по цивільній справі №757/21343/15-ц. Враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача на користь позивача боргу, виходячи з валютного боргу в розмірі 1931 євро, що з вирахуванням вже сплачених відповідачем коштів в розмірі 20100,50 грн., становить 41088,06 грн., і вважає, що відповідач, відповідно до розписки, зобов`язаний був протягом місяця з дня отримання вимоги повернути [PERSON] борг у сумі 20 000 грн. Як передбачено ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов`язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов`язання, про що також зазначено в ст. 599 ЦК України. Як зазначає позивач в позові, відповідачем було перераховано позивачу 20100,50 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 12 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] в повернення боргу за розпискою отримав поповнення на картковий рахунок № [NUMBER] від [PERSON] грошовою сумою у розмірі 20100,50 гривень. (а.с.10) Зазначеною квитанцією підтверджується факт того, що відповідач [PERSON] повернула суму позики позивачу [PERSON] в повному обсязі в розмірі 20100,50 грн. в строк, зазначений у вимозі позивача, а саме 12 грудня 2018 року, до закінчення встановленого розпискою місячного терміну. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідач зобов`язана була протягом місяця з дня отримання вимоги повернути [PERSON] борг у сумі 20 000 грн., який вона вчасно повернула, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором позики немає, а отже в задоволені позовної вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 41088,06 грн. необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних, то суд виходить з наступного. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (правова позиція, викладена у Постанові Верховного суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369 цс15). Враховуючи, що відповідачем зобов`язання по поверненню грошових коштів за договором позики виконані своєчасно та в повному обсязі, то суд вважає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних безпідставною.

Outcome: dismissed