Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 461258,59 грн., з яких: 205815 грн. - основний борг, 1218 грн. - три проценти річних, 2675,59 грн. - інфляційні втрати, 251550 грн. - проценти від суми позики. Свою позицію позивач мотивував тим, що 19 грудня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 5000 доларів США, зі сплатою 5% щомісяця за користування коштами та визначено дату коли потрібно повернути грошові кошти основного зобов`язання та процентів за користування чужими коштами. На підтвердження\~укладення договору\~позики відповідач\~власноручно написав\~розписку про\~отримання коштів\~та взяв\~на себе\~зобов`язання\~повернути основну суму боргу та проценти за користування чужими коштами. В подальшому, відповідач збільшував суму основного зобов`язання уклавши договори позики: 01.06.2018 року на 20000 грн.; 06.07.2019 року на 36585 грн.; 01.06.2020 року на 9480 грн., та зобов`язався повернути зазначені кошти до 19.12.2020 року. Однак, на момент подання позивної заяви, позивачеві не повернуті його грошові кошти і відповідач не бажає добровільно їх повертати, тому позивач був змушений звернутися до суду. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні підтвердив позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги та погодився на їх задоволення. Підтвердив, що він дійсно отримував від [PERSON] грошові кошти зазначені в позовній заяві та особисто оформлював розписку про отримання всіх грошових коштів в позику, в строк до 19.12.2020 року. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 19 грудня 2017 року позивач [PERSON] \~надав позику відповідачу [PERSON] в сумі 5000 доларів США, зі сплатою 5% щомісяця за користування коштами та визначено дату коли потрібно повернути грошові кошти основного зобов`язання та проценти за користування чужими коштами, а саме 19 грудня 2020 року. В подальшому, відповідач збільшував суму основного зобов`язання уклавши договори позики: 01.06.2018 року на 20000 грн.; 06.07.2019 року 36585 грн.; 01.06.2020 року на 9480 грн., та зобов`язався повернути зазначені кошти до 19.12.2020 року. Вказана розписка складена особисто та підписана [PERSON] . У зазначений строк відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до зазначених вимог закону, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов яких позивач надав у користування відповідачу грошові кошти в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк. Проте дане зобов`язання відповідачем виконано не було. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договорами позики, позивач посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем відповідних сум позики, на розписку, оригінал якої знаходяться в матеріалах справи, тому оцінюючи дані боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявна в матеріалах справи розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальнику. Першу частину позики отримано відповідачем в іноземній валюті, а інші в національній валюті - гривні. Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить вимогам закону. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, суд враховує висновки викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з розрахунку позивача, заборгованість [PERSON] станом на 01 березня 2021 року (день визначений позивачем в позовній заяві), з урахуванням строків повернення позики, визначеного в розписці, а саме 19 грудня 2020 року, становить 205815 грн., що складається із заборгованості за розпискою: -\~отримано 19\~грудня 2017\~року п`ять тисяч доларів США, що в перерахунку на гривні, згідно офіційного курсу Національного банку України (1 гривня = 27,9456), становить 139750 гривень; - отримано 01 червня 2018 року 20000 гривень; - отримано 06 липня 2019 року 36585 гривень; - отримано 01 червня 2020 року 9480 гривень. Суд погоджується із зазначеними розрахунками позивача. Одночасно, наявність оригіналів розписок у позивача та пред`явлення їх до суду, свідчить про неповернення боргу відповідачем, що й підтвердив останній в судовому засіданні. Також відповідач повідомив, що вказані суми він повинен був повернути в строк вказаний в розписці, до 19 грудня 2020 року. Згідно статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з вищезазначеної розписки, грошові кошті в розмірі 5000 доларів США, [PERSON] брав в позику під 5 % в місяць. Згідно розрахунку позивача проценти за користування його коштами складають 251550 грн, а саме 139750 грн * 5% * 36 місяців. Суд приймає вказаний розрахунок, оскільки не виходить за межі позовних вимог, а відповідач не заперечує проти вказаних розрахунків. З огляду на викладене, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та проценти у розмірі 457365\~грн. (205815 + 251550). Що стосується нарахування трьох процентів річних на суму заборгованості (139750 грн), то суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки інший розмір процентів встановлений договором (розпискою), а саме 5 % в місяць. Що стосується інфляційних втрат, то позивач відмовився в судовому засіданні від їх стягнення. Таким чином, оскільки відповідачем непогашена у повному обсязі заборгованість за договором позики за розпискою від 19 грудня 2017 року,\~тому суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими в цій частині та знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачем кошти та нараховані проценти необхідно стягнути на користь позивача, а в стягненні трьох процентів річних відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, пропорційно задоволеному позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4573,64 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial