Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, який підтримав в судовому засіданні він та його представник і просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 477228,49 грн. та судовий збір в сумі 3654 грн. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що з 2005 року позивач перебував з відповідачкою [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, вони проживали разом та вели спільне господарство до грудня 2008 року, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду від 27.01.2014. За час спільного проживання сторонами на спільні потреби було отримано за кредитним договором від 14 травня 2008 року грошові кошти в розмірі 35000 доларів США, які було витрачено на придбання, ремонт і реконструкцію спільного нежитлового приміщення магазину, розташованого в м. Шпола по вул. Крупської, 3. Отримані від ПАТ «УкрСиббанк» кошти були витрачені сторонами на спільні сімейні потреби. Після припинення в грудні 2008 року шлюбних відносин, відповідачка відмовилася приймати участь в сплаті спільної заборгованості за кредитним договором. Через відмову відповідачки нести спільну з позивачем відповідальність перед кредитором, утворилась заборгованість і позивач змушений був реструктуризувати заборгованість за кредитним договором та виплачувати її особистими коштами. Позивачем особисто з грудня 2008 року по 2013 рік було сплачено на погашення спільної з відповідачкою заборгованості за спільним кредитом 42583,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.05.2015 становить 885142,67 грн. В загальному позивач виконав особисто кредитні зобовязання за двома договорами в розмірі 46158,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання позову до суду складає 954456,98 грн., тому враховуючи, що обовязок погашення кредитних коштів витрачених на спільні потреби сімї належить кожному із подружжя в рівних частинах, він вважає, що з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача 477228,49 грн., тобто половина сплаченої позивачем особисто суми коштів на погашення кредитної заборгованості. Враховуючи вказані обставини, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що на даний час спір вирішується про стягнення коштів саме за період спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, а це період з 2005 по грудень 2008 року, тому вимоги про стягнення з відповідачки половини сплачених коштів на погашення кредиту за період з 2009 по 2013 рік є безпідставними, так як сторони не перебували в цей час в шлюбних відносинах. Твердження позивача про те, що він сплатив всю суму коштів в розмірі 35000 доларів США не підтверджується належними доказами, оскільки в рішенні апеляційний суд лише вказав, що [PERSON] як платник вказаний в квитанціях про сплату коштів, але ним не доведено яким чином здійснено погашення боргу, якими платежами та якими датами. Також незрозумілою є виплата кредиту в розмірі 46158,09 доларів США, поскільки ця сума неправильно порахована, так як згідно виписок, кошти, які нібито ним сплачувались були зараховані на погашення поточної заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та заборгованості, яка виникла з його вини, а не з вини [PERSON], але вся оплата не складає суму в розмірі 46158,09 доларів США, а складає 35000 доларів США. Вона вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та не доведені тими доказами, які надав позивач суду, адже більшість письмових доказів про сплату заборгованості за кредитним договором вказують про існування фактичних шлюбних відносин, отримання кредиту, який був частково виплачений [PERSON] до грудня 2008 року, після того подружнє життя сторін по справі не було встановлено, а тому у [PERSON] немає підстав для стягнення коштів в розмірі 477228,49 грн. з [PERSON] за час їх роздільного проживання. Крім того, представник відповідачки вказала, що позивач просить стягнути кошти за 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 роки, однак питання про поновлення строку позовної давності для стягнення коштів за вказані роки не ставить, незважаючи на те, що строк позовної давності минув, поскільки кошти на погашення кредиту вносилися окремими платежами, а позовна давність застосовується до кожного окремого платежу, тому пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи вказані обставини, просила в задоволенні позову відмовити, в звязку з пропуском строку позовної давності. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що з 2005 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вони проживали однією сімєю, мали взаємні права та обовязки, вели спільне господарство до грудня 2008 року, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року у справі №710/2580/13-ц. За час спільного проживання сторін, ними на спільні потреби було отримано за кредитним договором №11345022000 від 14 травня 2008 року, укладеним між позивачем [PERSON] і ПАТ «УкрСиббанк», грошові кошти в розмірі 35000 доларів США, які було витрачено на придбання, ремонт і реконструкцію спільного нежитлового приміщення магазину, розташованого по вул. Крупської, 3, в м. Шпола, Черкаської області. Факт спільного отримання сторонами грошових коштів та витрачання їх на спільні сімейні потреби встановлений рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року у справі №710/2580/13-ц, згідно якого: «Сторони під час спільного проживання мали взаємні права та обовязки, спільно дбали про поліпшення умов для проживання та ведення спільного господарства. Так, 14 травня 2008 року позивач [PERSON] уклав кредитний договір №11345022000 з АКІБ «УкрСиббанк», згідно якого отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 35000 доларів США. Відповідачка [PERSON] виступала поручителем по даному кредитному договору. Вказані кошти сторони витрачали на ведення спільного господарства, придбання, реконструкцію нежитлового приміщення магазину, розташованого в м. Шпола, вул. Крупської, 3. В судовому засіданні було встановлено, що сторони разом проживали в спільно придбаному будинку, в іншому шлюбі не перебували, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, проводили ремонтні роботи в будинку, разом брали грошові кошти в борг для спільних потреб, покращували умови для проживання та мали намір народити дитину, тобто між сторонами були взаємні сімейні відносини притаманні подружжю». Договір укладений одним із подружжя, створює обовязок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сімї. (Правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, справа № 6-88цс12). Отже, на спільні сімейні потреби, сторонами було отримано та витрачено в інтересах сімї грошові кошти за кредитним договором №11345022000 від 14 травня 2008 року в розмірі 35000 доларів США. З 14 травня 2008 року по 29 квітня 2010 року позивачем [PERSON] на погашення кредитної заборгованості було сплачено всього 24226,09 доларів США (тіло кредиту 10575,98 доларів США та відсотки по кредиту 13650,11 доларів США), з яких, проживаючи у шлюбних відносинах із відповідачем у 2008 році було спільно і спільними коштами сплачено частину кредитних коштів у розмірі 20651,67 доларів США (13856,37 доларів США, по грудень 2009 року 6795,30 доларів США). Шлюбні відносини між сторонами було припинено з грудня 2008 року, однак позивач сплачував спільну заборгованість за кредитним договором особистими коштами, так як відповідачка [PERSON] відмовилась приймати участь у сплаті спільної заборгованості за кредитним договором. Через відмову відповідачки нести солідарну відповідальність перед кредитором, утворилась заборгованість перед кредитором і позивач змушений був реструктуризувати заборгованість за кредитним договором, про що було 29 квітня 2010 року укладено Додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №11345022000 від 14.05.2008 р., та виплачувати її особистими коштами. З грудня 2008 року позивачем особистими коштами на погашення кредитної заборгованості за спільним кредитом було сплачено 42583,67 доларів США, а саме: у 2010 році 6933,04 доларів США, у 2011 році 13811,26 доларів США, у 2012 році 19755,13 доларів США, у 2013 році 2084,24 доларів США. Отже, позивачем особисто з грудня 2008 року по 2013 рік було сплачено на погашення спільної з відповідачкою заборгованості за кредитним договором №11345022000 від 14 травня 2008 року 42806,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.05.2015 року (1 долар = 20,678 грн.) становить 885142,67 грн. (42806,01 долари США х 20,678 грн.). Кредитний договір було особисто погашено позивачем [PERSON], що підтверджується довідкою ПАТ «УкрСиббанк» та висновками суду викладеними в рішенні апеляційного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року у справі №22ц/793/911/2015, згідно якої: «З витребуваних у ПАТ «УкрСиббанк» за клопотанням позивача заяв на переказ готівки вбачається, що платником коштів на погашення боргових зобовязань по кредиторській заборгованості за договором кредиту №0000011345022 є сам позичальник [PERSON], а не поручитель за його зобовязаннями позивач [PERSON] На підтвердження того, що дані кошти на погашення боргу за зобовязаннями [PERSON] вносилися саме ним, а не іншою особою, вказує той факт, що в заявах на переказ готівки прямо зазначено про факт предявлення при проведенні касових операцій паспорта громадянина України серії НС №589632, що був виданий Шполянським РВ УМВС гр. [PERSON] (який ним предявлявся і при укладенні договору кредиту), а не гр. [PERSON], особу якої посвідчує паспорт громадянина України серії НС №809481, виданий Шполянським РВ УМВС, що підтверджує факт ідентифікації банком при проведенні операцій з переказу готівки платника саме [PERSON], а не іншу особу». Частинами 1 та 2 ст. 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Крім того, ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом. Пунктами 23 і 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, в результаті придбання подружжям майна в кредит, боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав кредитний договір. Майно сторін, набуте ними за час спільного проживання було розділене між ними в рівних частинах, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року у справі №710/2580/13-ц. В звязку з цим, враховуючи, що позивач особисто виконав кредитні зобовязання і сплатив банку кошти в розмірі 46158,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання позову (1 долар = 20,678 грн.) складає 954456,98 грн., а відповідно до чинного законодавства обовязок погашення кредитних коштів витрачених на спільні потреби належить кожному із подружжя в рівних частинах, враховуючи обсяг майна поділеного між подружжям, стягненню з відповідачки підлягає 477228,49 грн. (954456,98:2 = 477228,49 грн.) Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відносно застосування строку позовної давності до даних правовідносин слід зазначити, що рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року було встановлено факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, а також визначено обсяг спільного майна, яке було придбане в тому числі і за кредитні кошти, та проведено його розподіл, тобто з моменту набрання рішенням законної сили 24 лютого 2014 року почався перебіг позовної давності для предявлення вимог про стягнення коштів, які були сплачені одним із подружжя на погашення заборгованості по кредитному договору, кошти по якому були отримані сторонами за час спільного проживання та витрачені на потреби сімї. В звязку з цим, позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами для захисту його прав та інтересів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, враховуючи, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, під час сімейних відносин ними було отримано згідно кредитного договору №11345022000 від 14 травня 2008 року кошти в розмірі 35000 доларів США, які витрачено на потреби сімї, погашення заборгованості по кредитному договору було здійснено особисто позивачем [PERSON] в розмірі 46158,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 954456,98 грн., обовязок повернення кредитних коштів, витрачених на спільні потреби сімї, належить кожному з подружжя в рівних частинах, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, стягненню з відповідачки підлягає на користь позивача 477228,49 грн. та судовий збір, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, в розмірі 3654 грн. На підставі викладеного, ст. 61, 65, 70, 74 СК України, ст. ст. 256, 261 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved