Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів: [PERSON], ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, в якому просить усунути позивачу перешкоди в користуванні правом власністю та звільнити майно з-під арешту, накладеного постановою головного державного виконавця відділу ДВС Дніролвського РУЮ у м. Києві Рибалко І.М. від 21.01.2014р. у виконавчому провадженні №3065484 та скасувати заборону на його відчуження, а саме транспортні засоби: ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; MITSUBISHI L 200, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.19-23). Вимоги позову обґрунтовані тим, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2003р. з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. в розмірі ? заробітку до досягнення дитиною повноліття. Виконавче провадження було відкрите за місцем роботи позивача в Подільському районі м. Києва. 28.12.2005р. позивача було звільнено з роботи, внаслідок чого, через фінансові труднощі позивач не сплачував аліменти через фінансові установи, а надавав кошти відповідачу [PERSON] особисто. Виконавче провадження було направлено до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. При цьому було відкрито 2 виконавчих провадження. Протягом усього часу з серпня 2007 року позивач був впевнений, що виконавче провадження закрите, а кошти по сплаті аліментів надавалися відповідачеві в добровільному порядку. 24.07.2015р. позивачеві на прийомі у державного виконавця стало відомо про накладення постановою від 21.01.2014р. арешту на все його майно. Враховуючи, що у позивача не збереглися квитанції на підтвердження добровільної сплати аліментів, він був вимушений погасити заборгованість грошовим переказом. Так станом на 07.08.2015р. позивачем було сплачено 35228,50грн., отже борг по сплаті аліментів відсутній, тому необхідність в обмеженні права на майно та накладенні арешту відпали. За позивачем зареєстровано п'ять транспортних засобів: ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER]; MITSUBISHI L 200, державний номерний знак [NUMBER]; ЗИЛ 131, державний номерний знак [NUMBER], на які, згідно повідомлення УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, накладено арешт. Згідно ст.. 60 Закону України «Про виконавче провадження, зняття арешту у випадках незавершеного виконавчого провадження здійснюється лише за рішенням суду. Існування арешту, накладеного в межах виконавчого провадження позбавляє позивача права розпоряджатися його власністю. На діний час позивач працевлаштований, тобто матиме дохід, необхідний для сплати аліментів, крім того, виконавчий лист буде направлений за місцем роботи позивача й аліменти будуть утримуватися із заробітку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з викладених у позові підстав та додатково пояснила, що розмір заборгованості державним виконавцем розраховано неправильно. Аліменти за листопад не сплачені через хворобу позивача, проте оплата буде здійснена до кінця року. Позивач у вересні 2009 року звертався до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно позивача, проте скарга ще не розглянута. Також представник зазначила, що оскільки позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном - існує спір про право. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні спочатку позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, в подальшому позов визнав частково та зазначив, що буде достатнім накладення арешту на один з автомобілів позивача для забезпечення виконання ним рішення суду про стягнення аліментів. Також представник зазначив, що визнає факт того, що аліменти на даний час не сплачені лише за листопад 2015 року. Представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання неодноразово не з'явився, про час та місце розгляду справи зазначений відповідач був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань суду не подав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом установлено, що Постановою від 21.01.2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження №3065484 про стягнення аліментів зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO]., накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення 39563,12грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] лише в межах суми боргу (а.с.12). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 07.08.2015р. державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO]., станом на 01.08.2015 року становить 35225,50грн. (а.с. 6-8). 07.08.2015р. позивачем відповідачу [PERSON] перераховано аліменти в сумі 35228,50грн., що підтверджується не фіскальним чеком (а.с.5). Сторонами в судовому засіданні визнано факт сплати заборгованості по аліментах по розрахунку заборгованості та факт існування заборгованості по аліментах станом на час розгляду даної справи лише за листопад 2015 року. 07.08.2015р. позивач [PERSON] звернувся до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про здійснення розрахунку заборгованості та, за її відсутності, зняти арешт з майна (а.с.10-11), у задоволенні якої листом від 21.08.2015р. державним виконавцем відмовлено, з підстав передбачених ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.72). [PERSON], звертаючись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту та скасування заборони на його відчуження, посилався на те, що накладення арешту на рухоме майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України. Згідно частини 5 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до положень ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, за змістом зазначеної норми права, під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим вимоги є приватноправовими. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах. Відносно заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог закону в межах виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами Розділу VІІ ЦПК України. Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, а заява боржника про неправомірність включення майна в опис та скасування арешту, розглядаються в порядку, передбаченому Розділом VІІ ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності, звільнення майна з-під арешту та скасування заборони на його відчуження. Виходячи з наведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного, ст. 15, 16, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed