Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] управління державної казначейської служби України у Вінницькій області, [PERSON] управління національної поліції у Вінницькій області, Вінницької місцевої прокуратури у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, в подальшому звернувся з уточнюючим позовом, де уточнив відповідача - замість [PERSON] управління державної казначейської служби України у Вінницькій області, вказав Державну казначейську службу України. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що згідно з постановою слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] позивача притягнуто як обвинуваченого та пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме в тому, що він 25 грудня 2007 року на території Центрального парку м. Вінниці, близько, 23.00 год. на ґрунті ревнощів умисно спричинив [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть останньої. Також постановою старшого слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] від 23 квітня 2008 року, з метою забезпечення цивільного позову, накладено арешт на 9/7500 частки будинку по вул. Ватутіна, 46/182 у м. Вінниці, зареєстрованої за позивачем. Згідно з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2014 року у вищезазначеній справі позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд та було звільнено з-під варти в залі судового засідання. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року кримінальна справа №127/17495/13-к про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідно до ст.ст. 246, 273, 281 КПК України (в ред. 1960 р.), була направлена прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування. Даною постановою запобіжний захід відносно позивача був залишений без змін - підписка про невиїзд. Як стало відомо позивачу з повідомлення прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області [PERSON] від 14 квітня 2016 року, на виконання вищезазначеної постанови суду від 29 грудня 2015 року, Вінницькою місцевою прокуратурою Вінницької області за вищезазначеним фактом 17 лютого 2016 року були внесені відомості до ЄРДР за №42016020110000016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому повідомлення про підозру станом на липень 2016 року особам не вручалось. Таким чином, з лютого 2016 року становище позивача є невизначеним і таким, що обмежує його громадянські права: йому не пред»явлена підозра в скоєнні кримінального правопорушення відповідно до діючого КПК України, але існує не скасована постанова від 15 січня 2008 року про притягнення позивача як обвинуваченого; в зв»язку з тим, що існує запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд від 28 травня 2014 року, він не може виїхати в іншу місцевість на роботу, не може працювати на підприємствах з повним робочим днем, оскільки в будь-який момент може бути викликаний слідчим для проведення слідчих дій, він позбавлений прав на відпочинок, в тому числі і відпочинок за кордоном; позбавлений права вільно розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою №182 в будинку №46 по вул. Ватутіна в м. Вінниці. З приводу вищезазначеного позивач звертався зі скаргами до прокурора, слідчого та слідчого судді, однак йому було відмовлено у задоволенні клопотання по скасуванню постанови про притягнення його в якості обвинуваченого, про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, про скасування постанови про накладення арешту. Його вимоги про поновлення його особистих немайнових прав на свободу пересування, право володіння, користування і розпорядження своєю власністю не задоволені, проігноровані. Крім того, відносно позивача порушена ст. 62 Конституції України відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Подія, по факту якої відкрите дане кримінальне провадження за ч. 2 ст. 121 КК України, відбулась ще 25 грудня 2007 року. Таким чином, з грудня 2007 року, тобто дев»ять років, позивач знаходиться під тиском, в стані тривоги та невизначеності. З цих дев»яти років він перебував 4 роки 5 місяців 9 днів під вартою в СІЗО, у виправній колонії. Оскільки позивачу з 17 лютого 2016 року не повідомлена підозра за ч. 2 ст. 121 КК України за нормами КПК України (в ред. 2012 р.), позивач вважає, що якщо він не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, то і застосування до нього запобіжного заходу, обмеження його у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном є незаконним. Завдану йому моральну шкоду бездіяльністю Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та [PERSON] управління Національної поліції у Вінницькій області, що виразилась у небажанні приймати відповідні рішення, які б відповідали його дійсному процесуальному становищу, позивач оцінює в сумі 2\~000\~000, 00 грн. Зазначену суму, відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03 серпня 2011 року №845 (у редакції постанови КМУ від 30.01.2013 р. №45), позивач просить стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України коштів з рахунку Державного бюджету. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник Державної казначейської служби України за довіреністю [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що Державна казначейська служба України права позивача не порушувала, моральної шкоди йому не завдавала. Державна казначейська служба України, відповідно до постанови КМУ від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», виконує рішення суду про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ. Представник відповідача [PERSON] управління Національної поліції у Вінницькій області за довіреністю [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що 20 лютого 2017 року СВ Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області позивачу на його скаргу була надана відповідь, що неможливо скасувати постанови про застосування запобіжного заходу та арешту майна, оскільки відповідно до Перехідних положень КПК України (в ред. 2012 р.), запобіжні заходи, арешт майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності новим КПК України, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, шкода стягується з винних осіб, на сьогодні винних осіб немає, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області за довіреністю [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що постанови про пред»явлення обвинувачення, про застосування запобіжного заходу та накладення арешту на майно є законними, ніким не скасовані, тому позов [PERSON] є безпідставним, в задоволенні позову останнього просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних обставин. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право\~ в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв»язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з постановою слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] від 15 січня 2008 року [PERSON] пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України (а.с. 12). Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], в цілях забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині можливої конфіскації майна), накладено арешт на 9/7500 частину будинку по вул. Ватутіна, 46/182 в м. Вінниці, зареєстрованої за [PERSON] (а.с. 14). Вказані слідчі дії прийнято слідчими у кримінальній справі №07280596, досудове слідство у якій проводилось в порядку КПК України (в ред. 1960 року). Відповідно до ч. 9 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Кримінально-процесуальний кодекс України (в ред. 1960 р.) передбачав прийняття такого рішення слідчим під час провадження досудового слідства. Окрім цього, КПК України (в ред. 1960 р.) передбачав скасування постанов слідчого прокурором. Однак, на час скерування кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, до суду для розгляду обвинувального висновку в передбачений спосіб вказані рішення не оскарженні та не скасовані. Кримінальний процесуальний кодекс України (в ред. 2012 р.) не передбачає повноваження прокурора щодо скасування постанови про притягнення як обвинуваченого. За змістом пункту 11 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.), кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2014 року відносно [PERSON] був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд із звільненням підсудного з-під варти із залу судового засідання (а.с. 15). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року кримінальна справа №127/17495/13-к про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідно до ст.ст. 246, 273, 281 КПК України (в ред. 1960 р.), була направлена на додаткове розслідування прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування. Даною постановою запобіжний захід відносно позивача був залишений без змін - підписка про невиїзд (а.с. 16-19). Згідно з ч. 12 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.) розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. На виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області Вінницькою місцевою прокуратурою по вказаному факту за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, 17 лютого 2016 року були внесені відомості до ЄРДР за №42016020110000016. Постановою прокурора визначено орган досудового розслідування СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаси Ю.П. від 11 січня 2017 року, відповідно до ч. 2 ст. 303 та ч. 2 ст. 304 КПК України, було відмовлено у відкритті провадження за скаргою [PERSON] на бездіяльність органу досудового розслідування (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. За змістом ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, підписки про невиїзд, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі постановлення судом виправдувального вироку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. 10 січня 2017 року [PERSON], в порядку ст. 303 КПК України, звернувся зі скаргою до Вінницького міського суду Вінницької області, в якій просив зобов»язати прокурора скасувати постанову слідчого про притягнення його як обвинуваченого, скасувати йому запобіжний захід та скасувати постанову про накладення арешту на майно. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаси Ю.П. від 11 січня 2017 року, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 303 та ч. 2 ст. 304 КПК України, було відмовлено у відкритті провадження за вищезазначеною скаргою [PERSON] та її повернуто останньому (а.с. 11). Вищезазначена ухвала слідчого судді та постанови слідчих про притягнення позивача як обвинуваченого, про накладення арешту на його майно та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ніким не скасовані, на момент розгляду справи є чинними. В судовому засіданні було з»ясовано, що на даний час досудове розслідування по кримінальному провадженню №42016020110000016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відомості про яке внесені 17 лютого 2016 року до ЄРДР, триває. В ході його проведення [PERSON], який має статус обвинуваченого, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлялось. Що стосується тривалих строків проведення розслідування, то КПК України (в ред. 2012 р.) не містить граничних строків розслідування провадження (за відсутності повідомлення про підозру). Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Натомість, позивач не зазначив якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому була заподіяна моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed