Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса [PERSON], третя особа на стороні позивача:\~ [PERSON] про визнання правочину недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що 05.08.2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] звернула стягнення на предмет іпотеки і зареєструвала на підставі договору іпотеки право власності на квартиру 37 за адресою: м. Чернівці вул. Ентузіастів буд.5 за [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Квартира 37 за адресою: м. Чернівці вул. Ентузіастів буд.5 належить на праві власності позивачу [PERSON] Вважає, що правочин, а саме: перехід права власності на квартиру до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки вчинено відповідачами в порушення норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року та порушені вимоги розділу V Закону України «Про іпотеку», у відповідності до якого предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що визначається на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, та кандидатура незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності визначається за домовленістю сторін. Відповідачами порушена процедура визначення ринкової вартості спірного майна. Для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» повинні були надати приватному нотаріусу [PERSON] завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцю, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги. Для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» повинен був надати приватному нотаріусу [PERSON] документ, що підтверджує сплив 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Письмову вимогу про усунення порушень він не отримував, і як наслідок вимогу та документ підтверджуючий отримання такої вимоги приватному нотаріусу [PERSON] наданий не був. Вважає, що відповідачами порушена процедура визначення ринкової вартості майна та процедура переходу права власності, а він був протиправно позбавлений права власності, порушивши його право отримати справедливу ціну за нелажне йому майно. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить позовну заяву задовольнити. Сторони - в судове засідання повторно не з'явилися, будучи відповідно належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки суду не представили. Згідно вимог ст. 158 ч. 2 ЦПК України позивачем заявлено клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримано в клопотанні в повному обсязі, які просить задовольнити. Третьою особоб на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] також в наданих відповідно суду письмових заявах не заперечувалося проти задоволення позовних вимог, просили справу розглянути в їх відсутність. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні діючи в інтересах свого довірителя позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Заперечень проти позову з боку відповідачів - [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса [PERSON] в суд не надходило. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.\~\~\~Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Судом, належними доказами по справі встановлено, що 11.07.2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11181596000. 12.07.2007 року з метою належного виконання позивачем своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 11181596000 від 11.07.2007 року було укладено договір іпотеки №58640 (нерухомого майна) між іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON], майнові поручителі [PERSON], [PERSON] Іпотекодавці передали в іпотеку квартиру №37 за адресою: м. Чернівці вул. Ентузіастів, 5 на належить іпотекодавцям на праві власності. предмет іпотеки складаєтсья з двох житлових кімнат, загальною площею 53,10 кв.м., житловою площею 27,90 кв.м. Ринкова вартість предмету іпотеки, згідно звіт незалежного оцінювача, а також погоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 256518,00 грн. (а.с.39-40). 05.08.2015 року [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулися із заявою до усіх компетентних органів про виключення запису про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та просили зареєструвати право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру №37 за адресою: м. Чернівці вул. Ентузіастів, 5 в м.Чернівці (а.с.59). У відповідності до довідки-розрахунок №734637-юр від 05.08.2015 року [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», борг за кредитним договором №11181596000 від 12.07.2007 року станом на 01.12.2013 року складає 845383,67 грн. (а.с.60). Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 56247008 від 30.03.2016 року вбачається, що державний реєстратор приватний нотаріус [PERSON] Київського міського нотаріального округу зареєструвала право власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу); обєкт нерухомого майна: квартиру №37 за адресою: м. Чернівці вул. Ентузіастів, 5. підстава обтяження договір іпотеки. Вид обтяження заборона на нерухоме майно (а.с.41-42). Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №62410454 від 30.06.2016 року вбачається, що 12.07.2007 року державний реєстратор приватний нотаріус [PERSON] Київського міського нотаріального округу зареєструвала право власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.45-46). Зі змісту\~ст.575 ЦК України\~вбачається, що іпотека є видом застави, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у заставодавця або третьої особи. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про іпотеку»\~майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника. Позивач є майновими поручителем. Дані відносини з державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-1V зі змінами (далі - Закон) та Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127, якою затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.10 п.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. У відповідності до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Крім того, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам; наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Так,\~відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно положень\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про» іпотеку» встановлено порядок позасудового врегулювання. Так, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Таким чином, оскільки сторонами передбачено можливість передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником основного кредитного зобов'язання, суд, вважає, що переоформлення\~\~права власності на спірну квартиру було здійснено без дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема\~ст. 36-37\~\~Закону України «Про іпотеку» та нотаріусом не було враховано вимог\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне. У відповідності до\~ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~(Закон № 1304-7), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із\~ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке майно відповідає визначеним\~Законом критеріям. Іпотекодавець, підписавши договір іпотеки від 12.07.2007 року та ознайомившись з його умовами, надав власну згоду на відчуження такого майна у позасудовий спосіб шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, у випадку неналежного виконання кредитних зобов'язань, проте предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що визначається на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, та кандидатура незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності визначається за домовленістю сторін. Натомість відповідачами порушена процедура визначення ринкової вартості спірного майна, оскільки для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» повинні були надати приватному нотаріусу [PERSON] завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцю, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги. Для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» повинен був надати приватному нотаріусу [PERSON] документ, що підтверджує сплив 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Доказів надіслання відповідачами письмової вимоги про усунення порушень позивачу не надали суду, вимога та документ підтверджуючий отримання такої вимоги приватному нотаріусу [PERSON] наданий не був. Крім того, судом встановлено відповідність предмету іпотеки від 12.07.2007 року між іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON] критеріям, визначеним\~Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, державний реєстратор не мав повноважень щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності за Іпотекодержателем, оскільки іпотекодержатель [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не надав приватному нотаріусу [PERSON] документ, що підтверджує сплив 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки ці повноваження прямо передбачені\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127. Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з ст.215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою\~\~\~ ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст. 229-233 ЦК України. Згідно з розясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідним є наявність одночасно трьох підстав: факту обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та наявність умислу в діях відповідача. Відповідно до ст. 230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ч.1 ЦК України), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З наведених вимог закону видно, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; при цьому, законодавцем визначено, що обовязковою умовою для визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. 638 ч. 1 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 233 ЦК України, якою визначено, що правочин, що вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину - не знайшло свого підтвердження в засіданні. Пунктом 7\~Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року\~передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом ст.216 ЦК України\~та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до\~статті 11 ЦПК. Крім того, пунктом 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача. Відповідно до ст. 3 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України, право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення На підставі викладеного та

Outcome: approved