Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, відповідно до ст. 11,16,202-203,213,215-216,229 ЦК України просить суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 05.09.2014 року між [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.09.2014 року його матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , її неповнолітнім на той час братом, [PERSON] , [INFO] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером 12 , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М. У липні 2017 року померла його мати [PERSON] , у зв`язку з чим постало питання про прийняття спадщини, яка відкрилась після її смерті. Йому стало відомо, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку, покупці необхідної обумовленої суми грошових коштів не мали та з матір`ю належним чином не розрахувались. Вказує, що пункт 2 Договору, згідно з яким нібито продавець [PERSON] отримала від покупців 47100 грн. до підписання договору не відповідає дійсності. З цих підстав, позивач як спадкоємець та правонаступник до майна [PERSON] , вважає вказаний договір таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, порушує його права та підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні позивач та адвокат в його інтересах позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлялись через оголошення на сайті судової влади, причини не явки суду не повідомили. Зі згоди позивача та його представника, суд перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна в судовому засіданні пояснила, що їй не було відомо на час укладання договору купівлі - продажу житлового будинку про те, що відповідачі повністю не розрахувались за житловий будинок, про вказане її сторони не повідомляли, тому договір купівлі - продажу повністю відповідає вимогам чинного законодавства, пізніше їй від позивача по справі стало відомо, що відповідачі ніби то не сплатили всю суму за вказаним договором купівлі - продажу. Після оголошеної перерви в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутність. Вислухавши позивача та його представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, ретельно вивчивши надані докази, відзив на позовну заяву відповідачів та відповідь на відзив, допитавши в якості свідка [PERSON] , суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 05.09.2014 року між [PERSON] (Продавець) та гр. [PERSON] і неповнолітнім [PERSON] , діючим за згодою піклувальника [PERSON] ( Покупці ) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку серії НАВ 652892 , зареєстрований в реєстрі за № 1148 та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М. /л.с.4-7/. Так, відповідно до п.1 Договору, Продавець, тобто [PERSON] продала та передала у власність, а Покупці - [PERSON] і неповнолітній [PERSON] , діючий за згодою піклувальника [PERSON] купили та прийняли у власність у рівних частках за плату житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером 12, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . /л.с. 4-7/ Відповідно до пункту 2 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.09.2014 року, продаж зазначеного будинку вчинено за 47 100 грн., які Продавець отримав від Покупців до підписання цього договору. /л.с. 4-7/ Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності 26434981 від 05.09.2014 року, право приватної спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (по 1 /2 частці) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892 , НАВ 652893 ; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області. /л.с. .8-11/. З матеріалів справи вбачається, що продавець за вищевказаним оспорюваним правочином [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . /л.с.15/. У відповідності до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] . /л.с.14/. Позивач у своєму позові вказує, що договір купівлі-продажу житлового будинку серії НАВ 652892 , зареєстрований в реєстрі за № 1148 та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М. є недійсним з підстав недодержання в момент його укладання умов договору, а саме п.2 Договору щодо повної передачі коштів за купівлю житлового будинку №12, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що вказаний правочин порушує його права як спадкоємця за законом після смерті матері, оскільки житловий будинок не входить до спадкової маси. Матеріалами справи встановлено, що ще за життя [PERSON] намагалась оспорити та визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 05.09.2014 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проте рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2016 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними було відмовлено. /л.с.38-40/. Підставою для звернення до суду [PERSON] послугувало те, що на думку позивача сторони домовились ще до підписання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки про суму 5000 доларів США. Під час підписання договорів відповідачі сплатили позивачу лише 2000 доларів США та зобов`язались сплатити решту у розмірі 3000 доларів США на протязі року, з приводу чого [PERSON] нібито змусила [PERSON] написати розписку, що остання позичила [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США. Проте, п.2 оскаржуваних договорів не відповідає дійсності, так як [PERSON] стверджувала, що не отримувала від [PERSON] таких грошей. Наявна в матеріалах справи розписка від 05.09.2014 року, на яку посилалась [PERSON] у поданій до суду позовній заяві ніякого відношення до укладеного між сторонами договору купівлі-продажу будинку не має, оскільки не містить жодного посилання щодо укладання договорів, а її зміст свідчить про те, що борг у розмірі 5000 доларів США отримала [PERSON] від [PERSON] (представника [PERSON] , а не від [PERSON] ), яка укладала оскаржувані правочини. Тоді, [PERSON] вирішила звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, проте рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.09.2016 року по справі № 495/4781/16-ц було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, з огляду на те, що договірні зобов`язання виникли саме між [PERSON] та [PERSON] , а із позовом до суду звернулась саме [PERSON] . /л.с.41/. Надалі, [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, проте рішенням Білгород-Дністровського міькрайонного суду Одеської області від 08.11.2017 року по справі № 495/9445/16-ц, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було відмовлено./л.с.43-46/ Підставою для відмови в задоволенні вищевказаного позову послугувало те, що з розписки, на яку посилається позивач [PERSON] не вбачається як сам факт отримання відповідачем [PERSON] в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, та відсутня дата її отримання, а також зобов`язання про їх повернення. Проте, у своїй відповіді на відзив від 29.10.2018 року, позивач [PERSON] вказує на факт визнання відповідачами, що договірною ціною придбання спірного будинку було 5000 доларів США, а також той факт, що відповідач повністю не розрахувалась за спірний будинок і що борг вона визнає. В якості обґрунтування своїх вимог приєднав до матеріалів справи письмовий лист, висновок та пояснення з органів МВС. Так, згідно листа № 51/20830 від 06.08.2015 року з Білгород-Дністровського МВ ГУМВС повідомлено, що проводилась перевірка заяви [PERSON] по факту того, що сім`я [PERSON] , яка купувала будинок не віддає борг за будинок. В ході проведення перевірки, як пояснила гр [PERSON] , що вона чекає на свого чоловіка, який зараз знаходиться в Росії на заробітках, та як тільки він повернеться, вона одразу поверне борг. /л.с.115/ Згідно Висновку про результати розгляду заяви від 31.07.2015 року, складеного ст. УІМ СУІМ Білгород-Дністровського ГУМВС України в Одеській області, капітаном міліції Гуцул І. А.,опитана [PERSON] пояснила, що з початку вона з гр. [PERSON] обговорювали ціну у 40 тисяч грн., коли курс долару був 8 грн. за 1 долар США. [PERSON] принесла гр. [PERSON] 40 тис. грн, проте курс долару вже складав 16 грн. за 1 долар США, на що остання сказала, що їй потрібно сплатити за будинок 5000 доларів США, у зв`язку із чим [PERSON] віддала заявниці 2000 доларів США та залишилась ще 3000 доларів США. У дійсний час [PERSON] чекає свого чоловіка, який знаходиться на заробітках в Росії, та коли він привезе гроші, то вони одразу повернуть за будинок гроші. /л.с.116/ У відібраних поясненнях [PERSON] , що надані капітану міліції Гуцул І.А. , опитувана заявила, що купила у [PERSON] будинок в с. Розкішне за 40 тис грн., коли курс долара був по 8 грн. за 1 долар. В 2014 році, вказує, що продала в Черкаській області будинок та хотіла віддати власниці гроші, проте [PERSON] сказала, що їй потрібно не у гривнях, а 5000 доларів США. Стверджує, що вона обміняла 40 тис грн. на 2000 доларів США, та повинна була ще 3000 доларів США, хоча це не справедливо, бо вони домовлялися в гривнях, а не у доларах. Зазначила, що її чоловік коли повернеться із заробітків, вони повернуть борг./л.с.117/ Матеріали справи містять і саму розписку, що написала власноручно [PERSON] , що вона надала у борг 5000 доларів США [PERSON] /л.с.125/. Задля повного та всебічного розгляду справи в судове засідання також було викликано свідка [PERSON] , [INFO] , яка підтвердила факт того, що дійсно [PERSON] не в повній мірі розрахувалася за придбаний нею згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року будинок, тобто під час укладання договору не були додержані усі його умови, а тому вказаний правочин потрібно визнати недійсним . Так, ст. 202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. В Аналізі наведено критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як встановлено матеріалами справи, договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, реєстровий № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області: - вчинений у формі (письмовий та нотаріально посвідчений), встановленою законом; - зміст договорів не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що було встановлено та перевірено нотаріусом при їх посвідченні; - договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Крім того, оспорюваний правочин підписаними усіма сторонами, зокрема, [PERSON] , що свідчить про виражене її волевиявлення та відповідність її внутрішній волі, в т.ч. і обумовленого у п. 2 Договору, що продаж будинку вчинено за 47 100 грн., які Продавець ( [PERSON] ) отримав від Покупців ( [PERSON] та [PERSON] ) до підписання цих договорів. Суд ставиться критично до приєднаних до матеріалів справи розписки, яка власноручно написана [PERSON] про отримання нею коштів від [PERSON] , оскільки у ній жодного посилання на умови договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] немає, тобто немає взаємопов`язаності вимог даних правовідносин із зобов`язальними відносинами осіб, які не приймають участь у вказаній справі, більш того приєднані позивачем в якості доказу визнання відповідачами остаточної суми повернення за купівлю житлового будинку листи, висновок та пояснення [PERSON] не приймаються судом до уваги з підстав того, що у всіх вищенаведених документах відсутнє посилання на умови оспорюваного правочину, у них усіх зазначається про визнання [PERSON] необхідності повернення боргу саме [PERSON]. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В ході судового розгляду справи встановлено про відсутність будь-яких підстав для визнання недійсним укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892 ; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, зі змісту вищевказаної статті чинного законодавства вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13. В ході судового розгляду справи позивачем не наведено жодного належного та обґрунтованого доказу яким чином, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892 ; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області порушує права [PERSON] , стороною якого він не був. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed