Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON], зареєстрований 04 лютого 1989 року Інгулецьким міським відділом РАГС Дніпропетровської області, актовий запис № 29, посилаючись на те, що знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних сина та дочку, які на цей час є повнолітніми. Зазначив, що під час перебування у шлюбі між ними постійно виникали суперечки та сварки, але остаточною причиною розірвання шлюбу стала подружня зрада з боку відповідача. Ще у 1998 році відповідач забрала свої речі та переїхала проживати окремо, а він залишився проживати з дітьми, шлюб зберегти не намагався, оскільки вони втратили повагу та любов один до одного. Вирішити питання про розірвання шлюбу в позасудовому порядку не вдалося, тому він звернувся з позовом до суду. Зазначив, що спільно господарство вони не ведуть, бюджет окремий, питання по майну та житлу відсутнє. Сторони про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно, в установленому законом порядку, але в підготовче засідання не з'явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити /а.с. 20/. Відповідач відзиву на позов не надала, але надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій повністю визнала позовні вимоги /а.с.21/. За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04.02.1989 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 29 /а.с.3/, народжені у шлюбі діти досягли повноліття, що підтверджується свідоцтвами про їх народження /а.с.4, 5/. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, позовні вимоги задовольняються. Судом встановлено, що неповнолітніх дітей сторони не мають, майновий спір відсутній. При цьому суд враховує, що шлюбні стосунки подружжя не підтримує з 1998 року, спільно господарство не веде, відповідач позовні вимоги визнала, про що надала письмову заяву. За таких обставин суд вважає, що продовження шлюбних стосунків порушує права сторін. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, нормою ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. При цьому суд враховує, що позивач не просить стягнути судовий збір з відповідача на його користь, тому вважає, що слід повернути позивачу з державного бюджету України 50 % сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved