Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення моральної шкоди у звязку з трудовим каліцтвом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З 29.02.2000 року він перебував з відповідачем у трудових відносинах, з 05.11.2001 року по 29.10.2015 року в якості гірника з ремонту гірничих виробок 4 розряду та гірника очисного забою 5 розряду. Наказом № 1916ок від 29.10.2015 року він був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку із незадовільним станом здоров'я. Під час роботи позивач захворів на професійне захворювання, відповідно до висновку МСЕК йому встановлено 60% втрати працездатності. Вважає, що внаслідок профзахворювання йому спричинена моральна шкода, оскільки, перебуваючи на лікуванні, він не міг та не може вести повноцінний спосіб життя, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт і значне порушення душевного спокою. Йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він був здоровою, працездатною людиною, втратив 60% працездатності у звязку з профзахворюванням на виробництві. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, які спричинили зниження життєвої активності, систематичне нездужання та послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе як до неповноцінного в трудовому відношенні громадянина, адже він більше ніколи не повернеться до роботи, бо його хвороба невиліковна. Він все своє життя присвятив гірництву, а тепер відчуває себе нікчемним громадянином та незахищеним калікою, що, на думку позивача є соромним тавро на все остаточне життя та йому важко жити, думаючи про це. На його утриманні перебувають дружина і син, а отримання інвалідності та втрата місця роботи унеможливлюють утримувати родину на минулому рівні. Вважає, що відповідач використав його трудовий потенціал, не захистив його права, порушив санітарні норми та норми охорони праці, не забезпечив його робочі місця допоміжним та зменшуючим несприятливі фактори устаткуванням, в той час як він сам нормативних актів з охорони праці не порушував. З урахуванням зазначеного, спричинену моральну шкоду, отриману у звязку з професійним захворюванням, яке він вважає каліцтвом, позивач оцінює у 39 000 гривень. Просив суд стягнути ці кошти з відповідача на його користь. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилися, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, матеріали справи містять клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності за участю його представника. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди визначений позивачем в 39\~000 гривень як найменший, що здатен наблизити позивача до відшкодування такої шкоди. При цьому жодних спеціальних розрахунків при його визначенні не застосовувалось. Письмові заперечення представника відповідача вважає неспроможними та такими, що не підтверджені ніякими доказами. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення щодо позову, де зазначив, що заподіяння моральної шкоди позивачу саме з вини відповідача не доведене жодними доказами, за час роботи позивача у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» не було зафіксовано випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки гігієни праці з боку адміністрації підприємства, що могло б сприяти виникненню професійного захворювання. Цей факт, на думку представника відповідача, підтверджується останнім абзацом акту розслідування причин виникнення професійного захворювання від 20.10.2015 року. Акт був виданий позивачу лише тому, що законодавство не передбачає можливості видачі такого акту підприємством, яке не було останнім місцем роботи позивача. Позивач працював у шкідливих умовах не лише на ШУ «Покровське», а й 8 років на інших підприємствах, причини зменшення його працездатності накопичувалися на протязі його трудової діяльності. Крім того, підчас роботи [PERSON] у відповідача ним використовувалися засоби індивідуального захисту, розвантаження і завантаження матеріалів відбувалося за допомогою маневрових лебідок, в той час як на інших підприємствах таку саму роботу він виконував вручну. В той самий час, відповідальність за спричинену моральну шкоду він покладає саме на відповідача. Також представник відповідача вважає надуманим аргумент позивача щодо причини його моральних страждань неможливості працювати в шахті та відчуття себе нікчемним. Так, [PERSON] отримує значні страхові виплати, пенсію за віком та пенсію за інвалідністю. Наостанок зазначає, що позивачем не обґрунтований розмір моральної шкоди, не надано доказів щодо підтвердження взагалі її наявності, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши представника позивача та дослідивши докази у справі окремо та у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 21.11.2001 року по 29.10.2015 року працював у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» (минула назва ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна № 1») на посаді гірника з ремонту гірничих виробок 4 розряду та гірника очисного забою 5 розряду. Наказом № 1916ок від 29.10.2015 року він був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Під час перебування з відповідачем у трудових відносинах у [PERSON] було виявлено професійне захворювання, внаслідок чого він 09.12.2015 року отримав ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% з 09.12.2015 року по 01.01.2017 року, що підтверджується копією Акту про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2015 року, медичним висновком ЦЛЕК (протокол № 32/736 від 29.09.2015 року), довідкою МСЕК серії АБ № 0039561 від 09.12.2015 року. Позивач проходив стаціонарне лікування з 08.09.2015 року по 29.09.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. На всіх підприємствах, в установах, організаціях згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України повинні створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. При цьому забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону корелюється з нормою, викладеною у\~ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Наявність права на відшкодування моральної шкоди потерпілій особі внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання висвітлена у рішенні КСУ від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту «б» підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), де в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що «положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця)». Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Суд вважає, що позивачем дійсно отримана моральна шкода, оскільки внаслідок професійного захворювання він зазнавав фізичного болю, проходив лікування та втратив 60% своєї працездатності, що змінило звичний уклад його життя. Посилання представника відповідача на те, що позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди саме відповідачем, суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не були підтверджені ніякими доказами. За розясненнями п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, суд враховує характер і тривалість страждань, стан здоров'я [PERSON], характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Крім того, суд бере до уваги, що втрата працездатності та інвалідність [PERSON] не є такими, що встановлені безстроково. Таким чином, виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути стягнуто 18 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Також суд встановлює, що відповідачем були порушені вимоги ст. 153 КЗпП України, оскільки відповідно до п.16 Акту про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2015 року, професійне захворювання у позивача виникло у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах. Вирішуючи у відповідності до ст. 88 ЦПК України питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що судові витрати підлягають покладенню на відповідача. На підставі ст.ст. 153, 2371 КЗпП України, ст. 23 ЦК України,

Outcome: approved