Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Петрівської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання в порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю), яка залишилось після смерті його матері [PERSON]. В позовній заяві позивач вказав, що 24 грудня 1998 року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді земельної частки (паю) із земель Петрівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Позивач є єдиним спадкоємцем спадщини померлої матері за законом, у відповідності з вимогами ст.549 ЦК УРСР прийняв спадщину, оскільки фактично вступив у володіння та користування належним їй спадковим майном, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), тому просив позов задовольнити, оскільки він позбавлений можливості захистити своє порушене право в позасудовому порядку. Позивач в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без нього. Свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Петрівської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд справи без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши позовну заяву позивача, а також письмові докази, що є в справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 257 ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року (ст.71 ЦК України в ред.1963 року) встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. [PERSON] померла 24 грудня 1998 року, з позовом до суду позивач звернувся лише 10 квітня 2017 року, пропустивши, при цьому, строк позовної давності. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Через втрату оригіналу сертифікату про право на земельну частку (пай) та його тривалі пошуки позивач своєчасно не звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права, а тому причину пропуску ним строку позовної давності суд визнає поважною та поновлює цей строк. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 24 червня 1999 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, спадщину померлої позивач прийняв внаслідок фактичного вступу у володіння та користування спадщиною, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч.1 ст.548 ЦК УРСР). Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] у позовній заяві вказав фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, здійснений одразу після смерті [PERSON] За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Родинні відносини позивача зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження серії І-ЯР №335690, виданого 19 лютого 1960 року Кодимським бюро ЗАГС, в якому матір позивача вказана [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] померла 24 грудня 1998 року (свідоцтво про смерть І-ЖД №367229, повторно видане 25 березня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис про смерть №29 від 25 грудня 1998 року). За життя померла [PERSON] отримала право на земельну частку (пай) із земель, що перебували у колективній власності КСП «Абомеліково» с.Петрівка Кодимського району Одеської області. Зазначене право [PERSON] посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0178614, виданим 22 серпня 1996 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області. До своєї смерті [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку не отримала, відтак, до складу її спадщини ввійшло право на цю земельну частку (пай). На підставі довідок Петрівської сільської ради Кодимського району №409, 410, 411 від 28 березня 2017 року, судом встановлено, що позивач [PERSON] здійснював постійний догляд за померлою [PERSON] після її смерті доглядає та утримує належне їм майно, всі належні померлій правовстановлюючі документи знаходяться у нього, що за змістом п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК України є свідченням прийняття ним спадщини [PERSON] Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року, (втратила чинність, але розяснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Отже, встановивши факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON], суд вважає можливим позов задовольнити, оскільки за нормами ст.549 ЦК України в ред.1963 року позивач є таким, що у передбаченому на час відкриття спадщини порядку прийняв спадщину померлої матері. На підставі викладеного,

Outcome: approved