Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 01 березня 2002 року він з відповідачем уклали шлюб. Від даного шлюбу у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 19 вересня 2018 року рішенням Дубровицького районного суду шлюб між ними було розірвано. Відповідач з дітьми переїхала проживати в інше місце. Він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований він, бувша дружина та їхні діти. Однак із серпня місяця 2018 року його колишня дружина не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку. Фактично вона проживає у своїх батьків в [ADDRESS] . Отже, відповідач відсутня за місцем реєстрації уже понад 7 місяців без поважних причин та не є членом його сім`ї. З вказаного часу відповідач за місцем реєстрації не з`являлась. Всі обов`язки, що випливають з утримання житлового будинку покладені тільки на нього. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, її особистих речей у будинку немає і взагалі будинком вона не цікавиться. Він неодноразово пропонував відповідачу в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, однак вона відмовляється. Перешкод у користуванні будинком він відповідачу не чинив. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задоволити з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та зазначила, що на даний час вона дійсно разом з дітьми фактично проживає у своїх батьків в [ADDRESS] , хоча вони всі зареєстровані в будинку по [ADDRESS] . Змінити місце проживання вона була змушена так як позивач своєю поведінкою зробив проживання у спірному будинку неможливим. Переїзд її та дітей до батьків був змушений, оскільки свого житла вона не має. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належать [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 11.02.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.03.2004 року (а.с.6). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно . Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до довідки №954 від 21.03.2019 року, виданої Дубровицькою міською радою, у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , який є позивачем у справі, бувша дружина [PERSON] , яка є відповідачем у справі та діти: дочка [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.7). Однак як зазначає позивач, із серпня місяця 2018 року його колишня дружина не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку. Фактично вона проживає у своїх батьків в [ADDRESS] . На підтвердження вказаного факту, позивач в якості доказів подав акт обстеження матеріально-побутових умов від 15.08.2018 року (а.с.8) та акт обстеження матеріально-побутових умов від 21.03.2019 року (а.с.9). Так, акт обстеження матеріально-побутових умов від 15.08.2018 року суд не визнає належним доказом, оскільки останній містить обставини, які не входять в предмет доказування, а саме стосуються обстеження житла, що в [ADDRESS] , в той час як предмет доказування стосується житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 21.03.2019 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] не проживають. У даному випадку слід зауважити, що вказаний акт обстеження матеріально-побутових умов не містить інформації на яку посилається позивач, а саме те, що відповідач не проживає у вказаному житловому будинку з серпня місяця 2018 року, що у будинку відсутні особисті речі відповідача. Окрім того, ні з матеріалів справи ні в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що відповідач не цікавиться спірним житловим будинком та що не проживає у ньому без поважних причин. Тому, з акту обстеження матеріально-побутових умов від 21.03.2019 року є неможливим встановити тривалість непроживання відповідача у житловому будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло. У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Встановлено, що відповідач разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована в у житловому будинку по [ADDRESS] без порушення встановленого законом порядку зі згоди власника будинку. Іншого житла у відповідача немає. Відповідач підтвердила у судовому засіданні, що змушена була змінити місце проживання разом із дітьми так як позивач чинить їй перешкоди у користуванні спірним будинком, де вона та діти зареєстровані. Отже, як уже встановлено, сторони є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також зареєстровані у спірному житловому будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Таким чином, задоволення позовних вимог має правові наслідки не лише для відповідача, а й для неповнолітніх дітей. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Отже, на підставі зібраних доказів судом встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку по [ADDRESS] з поважних причин, оскільки позивач чинить йому перешкоди у користуванні житлом та виходячи з положень спеціальних законів, які регламентують захист прав неповнолітніх та малолітніх осіб, зокрема ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та з метою захисту прав дітей, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed