Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання. Позов обгрунтовує тим, що у період з 16 вересня 2000 року по 02 лютого 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого народилося двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] , діти залишилися проживати з матір`ю, а він сплачує аліменти на дітей. Починаючи з 2017 року, з метою вступу до вищого навчального закладу та приписки до призивної дільниці Дніпровського районного комісаріату у місті Києві відповідача [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З моменту реєстрації [PERSON] проживав за вказаною адресою до 07 січня 2019 року, за цей час він не сплачував комунальні послуги та жодним чином не утримував квартиру. З 08 січня 2019 року відповідач за адресою реєстрації не проживає, вони не підтримують родинних зв`язків, крім того, відповідачу на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Просив позов задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 09 лютого 2021 року відповідач подав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні не заперечує, просив розглянути справу у його відсутність. На підтвердження факту реєстрації за адресою: [ADDRESS] долучив довідку про реєстрацію місця проживання особи від 02 лютого 2021 року. 10 лютого 2021 року позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні не заперечує. Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, виходячи з положень статті 200 ЦПК України та враховуючи подання відповідачем заяви про визнання позову, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні. Згідно із свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Градизькою селищною радою Глобинського району Полтавської області, 16 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2011 року з [PERSON] стягнуто аліменти на дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в розмірі Ѕ частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 березня 2011 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року з [PERSON] стягнуто аліменти на повнолітнього сина [PERSON] на період навчання в розмірі 1/7 частини всіх його доходів, починаючи з 05 березня 2019 року. На підставі довіреності від 17 листопада 2017 року, виданої державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області, [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] , уповноважила [PERSON] зареєструвати [PERSON] у спірній квартирі. Також 10 серпня 2018 року [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила [PERSON] бути її представником в усіх державних, громадських та інших органах і організаціях, зокрема, органах реєстрації та судових установах, з усіх питань, що стосуються спірної квартири та подавати відповідні заяви. 02 листопада 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської районної державної адміністрації із заявою про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , однак у знятті з реєстрації [PERSON] відмовлено, оскільки ним надано неповний пакет документів (відсутній паспорт громадянина України, особиста заява або доручення, або рішення суду). Згідно акту від 30 жовтня 2020 року [PERSON] , [INFO] , з 08 січня 2019 року дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2020 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації міста Києва від 02 лютого 2021 року №\~14127627, [PERSON] з 02 лютого 2021 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі -\~ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.\~Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обгрунтованою. Щодо вимоги про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , то слід зазначити, що з 02 лютого 2021 року по теперішній час відповідач зареєстрований за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Враховуючи визнання відповідачем позову, та той факт, що він у добровільному порядку знятий з реєстраційного обліку з квартири за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial