Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу до відповідача, [PERSON] вказуючи на те, що з відповідачем по справі знаходиться у шлюбі, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Куп'янськ-Вузловської селищної ради м. Куп'янська Харківської області про що був складений відповідний актовий запис № 24 від 03 червня 2016 року. Мають спільну неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO]. Шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинені у зв'язку з відсутністю взаємоповаги та взаєморозуміння один до одного. Примирення не можливе. Домовленість про місце проживання та утримання неповнолітньої дитини між сторонами, досягнута. Майновий спір, відсутній. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], яку в ході розгляду справи уточнив в якій просить суд визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року провадження по справі було відкрито. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року зустрічна позовна заява була залишена без руху. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року після усунення недоліків, визначених в ухвалі від 15 листопада 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа: орган опіки та піклування Куп'янської районної державної адміністрації Харківської області про визначення місця проживання дитини прийнятий до розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У судове засідання учасники справи не з'явилися, позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у його відсутність, просить суд задовольнити первісні позовні вимоги та не заперечує проти задоволення зустрічного позову. Відповідач надала заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у її відсутність, просить суд задовольнити зустрічну позовну заяву та визнає первісні позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Після розірвання шлюбу, просить залишити їй дошлюбне прізвище « [PERSON]». Представник 3-ї особи органу опіки та піклування Куп'янської районної державної адміністрації Харківської області Діденкова Л.І. в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі при вирішення питання покладається на розсуд суду. Дана справа розглядається в порядку передбаченому на підставі п.9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який 15.12.2017 року набрав чинності. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази судом встановлено наступне. Так, сторони з 03 червня 2016 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Виконавчим комітетом Куп'янськ-Вузловської селищної ради м. Куп'янська Харківської області про що був складений відповідний актовий запис № 24. Сторони мають спільну неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO], який зареєстрований разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], але фактично з жовтня 2016 року проживає разом з мітір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом не проживання від 08.12.2017 року складеного депутатом Піщанської сільської ради [PERSON] ( а.с. 3,6,17,41). Розглядаючи позовну вимогу [PERSON] про розірвання шлюбу, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до вимог статті 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Правилами статтей 104 та 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Стаття 21 Сімейного Кодексу України регламентує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Таким чином судом встановлено та знайдено підставність задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки позивачем доведено, а відповідачем визнано, що шлюб між подружжям існує формально, примирення та збереження їх сім'ї є неможливим, подальше спільне їх життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам неповнолітньої дитини, сина [PERSON], який для повного і гармонійного розвитку його особистості, повинен рости і виховуватися у атмосфері любові та розуміння. Розглядаючи зустрічну позовну вимогу [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ч. 1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що судам слід враховувати положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. [PERSON], [INFO], на момент розгляду справи судом не досяг десяти років, тому право обирати його місце проживання належить батькам, за спільною згодою, а у випадку не досягнення такої згоди, судом. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, про задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, оскільки позивачем доведено, а відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] визнано, що за доцільне сина [PERSON], [INFO] залишити на вихованні та проживанні разом із матір'ю. При цьому суд враховує вік дитини. У такому віці дитина безумовно потребує материнської опіки та проживання у звичній для неї обстановці.

Outcome: approved