Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого були уточнені під час розгляду справи, до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу (згоди) матері. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.06.2006 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 24.09.2015 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Як зазначає позивач, дитина на даний час проживає разом з відповідачем, однак він приймає безпосередню участь у вихованні сина, його розвитку та матеріальному забезпечення. Син дуже його любить, поважає, любить проводити час разом. Як зазначає позивач, його син мріяв подорожувати країнами світу. Наразі в нього (позивача) з»явилась така можливість, влітку 2017 року він має плани виїхати за кордон України на нетривалий строк з метою оздоровлення та відпочинку разом з сином, тобто, з туристичною метою. Проте, для оформлення документів та виїзду неповнолітньої дитини за кордон необхідна згода обох батьків, в зв»язку з чим він звернувся до відповідача надати в добровільному порядку відповідний дозвіл. Відповідач по необґрунтованим та незрозумілим для нього причинам відмовляє у здійсненні необхідних нотаріальних дій, тобто, вирішення даного питання мирним шляхом є неможливим. Своїми діями відповідач чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров»я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, надати йому дозвіл на нетривалий, тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], до країни Туреччина за кордон без згоди матері [PERSON] в період з 16 червня 2017 року до 10 липня 2017 року з метою оздоровлення та відпочинку (туристична мета). В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення, вказуючи на те, що відповідач перешкоджає в оздоровленні дитини з власних релігійних переконань, самостійно дитину на оздоровлення не вивозить. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду судом повідомлена належним чином. Відповідачем неодноразово подавались клопотання про перенесення розгляду справи в зв»язку з хворобою дитини, однак, належних підтверджуючих документів суду не надала. Також, 02.08.2016 року до суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, в якому відповідач зазначила про те, що проти позовної заяви вона заперечує. Між нею та позивачем склалась конфліктна ситуація з приводу виготовлення паспорту дитині, документи на виготовлення якого були подані позивачем без її попередньої згоди. Як вказала відповідач, за своїми релігійними переконаннями вона проти біометричних паспортів та присвоєння будь-яких номерів, про що позивачу було відомо (а.с.28-29). Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, причин своєї неявки в судове засідання не повідомила, а тому суд визнав причини її неявки неповажними та вважав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечував позивач. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, направивши на адресу суд листи, в яких просить розглядати справу у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.72, 76, 77). Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.11). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3 ст. 313 ЦК України). Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабіну Міністрів України від 27.01.1995 р. N 57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників (Підпункт 2 пункту 20). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач має намір з метою відпочинку і оздоровлення в період з 16 червня 2017 року до 10 липня 2017 року здійснити поїздку разом з дитиною до країни Туреччина. Така поїздка сприятиме розвитку дитини, її відпочинку і оздоровленню, тобто відповідає інтересам дитини. В той же ж час для виїзду дитини за межі України необхідно оформити відповідні документи, на що відповідач не надає дозволу. Суд вважає за необхідне позов задовольнити, оскільки заявлені позивачем позовні вимоги відповідають наведеним вимогам законодавства, визначено державу прямування та відповідний часовий проміжок часу перебування у цій державі, позовні вимоги спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини, оскільки метою заявлених вимог є подальший її відпочинок, оздоровлення та розвиток. Щодо заперечень відповідача, викладених у її клопотанні, то суд вважає їх безпідставними і необґрунтованими, оскільки вони не містять жодних фактів і обставин, що свідчили б про необхідність відмовити у наданні дозволу для виїзду за межі України малолітньої дитини для тимчасового виїзду за межі України у період літніх канікул для відпочинку і оздоровлення. Крім того, суд вважає, що релігійні переконання відповідача не мають чинити перешкоди та позбавляти неповнолітню дитину можливості відпочинку та оздоровлення в інших країнах. На підставі наведеного позов підлягає задоволенню На підставі викладеного,

Outcome: approved