Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом із наступних підстав: Згідно договору позики/розписки/ від 13.04.05р., позивач [PERSON] передав відповідачці [PERSON] позику у сумі 87450 гривень з обов*язковим поверненням її до 13.06.05 р. Позика не повернута до теперішнього часу. Рішенням Першотравневого районного суду від 10.12.10 р.,яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.04.11р. по справі №2-2102-10 ,з відповідачки стягнута сума боргу ,станом на 20.07.10 р. На теперішній час рішення суду не виконано та борг не стягнуто. Вважає,що відповідно до діючого законодавства станом на 13.04.2016 року,з відповідачки належить стягненню за прострочення повернення боргу грошові кошти . Відповідно до ст. 536 ЦК України,за користування чужими грошовими коштами боржник повинен сплатити відсотки. Сплата відсотків не передбачено договором ,тому порядок сплати відсотків та їх розмір визначається законом,а саме ст. 1048 ЦК України щомісячно в розмірі облікової ставки Національного банку України ,згідно ст. 1048 ЦК України : якщо договором не визначений розмір відсотків,їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банка України.При відсутності іншої домовленості сторін,відсотки виплачуються щомісячно до дня повернення позики.» Так ,стягнутий борг за відсотками,згідно рішення апеляційного суду Донецької області від 13 .04.11р. по справі 2-2102-10. Сума відсотків за ставкою НБУ за користування позикою в сумі 87450грив. за період з 13.04.05р. по 13.04.16 р.,станом на 13.04.16р. підлягає стягненню у розмірі 104121 гривень,згідно доданого розрахунку. Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України: боржник ,який прострочив виконання грошового зобов*язання,на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індекса інфляції за весь час прострочення. Розмір рівня інфляції за липень 2005-лютий 2016 року рівний 383.2%,тому сума інфляційних рівна 247658грив,згідно наданого розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України:«Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми ...»Термін повернення позики 13.06.2005 року. Три відсотки річних розраховуються за прострочений період повернення позики з 13.06.2005року по 13.04.2016 року за 10.8 років. Сума трьох відсотків річних дорівнює 28333 гривні, згідно розрахунку:87450 грн х 3% / 100 х 10.8 років = 28333, де:всього підлягає стягненню в рахунок виконання зобов'язань за позикою,станом на 13.04.2016 рік:сума позики - 87 450 гривень,відсотки - 101 121 гривень,інфляційні - 247,658 гривень,три відсотки річних - 28333 гривень,а разом: 464 562 гривні. Раніше, за попередніми рішеннями Першотравневого районного суду від 10.12.2010 року та Апеляційного суду Донецької області від 13.04.2011 року по справі 2-2102-10 ,було стягнуто з відповідача на користь позивача відсотки, інфляційні та 3% річних в розмірах 180 849 гривень і 46 078 гривень відповідно, а разом 226 927 гривень (180 849 + 46 078).Чи підлягає достягненю за даною позовною вимогою 237 635 гривень (464 562 - 226 927).Свої позовні вимоги про достягнення боргу , позивач обґрунтовує наступним. Згідно ст. 599 ЦК України, прийняття судом рішення за договором про стягнення боргу не припиняє кредитних правовідносин сторін, так як зобов'язання припиняється його виконанням належним чином, а тому при невиконанні боржником грошового зобов'язання та після прийняття судом рішення про стягнення боргу правомірними є вимоги кредитора про стягнення з боржника відсотків за користування кредитом із застосуванням до нього також відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК Украіни, зобов*язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язується вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання зобов'язання боржником.Зобов'язання виникають на підставах, передбачених ст. 11 ГК України, в тому числі відповідно до ч. 2 ст. 509 ГК України на підставі договорів.Зобов'язання припиняється в разі його припинення на сонованіях, передбачених договором або законом згідно ч. 1 ст. 598 ЦК Укріани.Такі підстави передбачені ст. 599-601, 604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання рішення суду про стягнення боргу. Немає такої підстави і в інших нормах права і договорі. Отже, припинення зобов'язання за даних обставин можливе лише їх виконанням належним чином (ст. 599 ЦК України).По анологічним спорах склалася судова практика ВСУ, обов'язкова для судів, яка може бути представлена ??в судовому засіданні. Відповідно до. ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню і є безперечними докази, встановлені рішенням Першотравневого райсуду від 10.12.2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13.04.2011 року по справі 2-2102-10 з того самого спору між тими ж сторонами, у зв'язку з чим просить суд витребувати матеріали даної справи.Згідно ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» - виконавче провадження є завершальна стадія судового процесу.Попереднє рішення Першотравневого районного суду від 10.12.2010 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 13.04.2011 року по справі 2-2102-10 про стягнення боргу та виконавчого листа були здані в виконавчу службу і на підставі його Відділом Державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області було відкрито виконавче провадження, а тому на дані позовні вимоги не поширюється строк позовної давності , тому просить суд витребувати цю інформацію по виконавчому провадженню з Першотравневої виконавчої служби.Відповідно до ст. 624, 625, 1048, 1049 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу 237 635 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] не з*явився,надана заява про підтримаку позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідачка у судове засідання не з*явилася,надала заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення проти позову. Справу вирішено розглянути за відсутності сторін у письмовому провадженні. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та в заперечені проти позову зазначила наступне: Дійсно,13 квітня 2005 року, вона, як директор TOB « ВІКС», уклала з [PERSON] договір позики на суму 87 450грн. із зобов'язанням повернути борг до 13 червня 2005 року. Свої зобов'язання вона виконала в період з 04 вересня 2005 року до 27 серпня 2006 року. У цей період сплатила позичальнику 17 607 доларів США, що за курсом долара до гривні, який на тої час був встановлений Національним банком України в розмірі 5,5 грн. за один долар, складає 96 838,50грн. /17 607х 5,5./ На підтвердження цих виплат надає суду ксерокопію свого тижневика за 2002 рік, у якому на сторінці 31 записані дата, сума сплати в доларах і є підписи [PERSON] про отримання цих сум. Крім зазначеного, звертає увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду, який передбачений законом. Договір позики було укладено 17 лютого 2005 року. Позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення суми боргу, відсотків і інфляційних виплат. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року , з неї на користь [PERSON] було стягнуто суму боргу, відсотки і інфляційні виплати за період з 13 квітня 2005 року до 20 липня 2010 року. Рішення суду першої інстанції було доповнено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року, яким з неї також було стягнуто відсотки в розмірі облікової ставки Національного банку України. У даному позові позивач звертається до суду з вимогами про стягнення з неї на його користь відсотків і інфляційних виплат починаючи з 20 липня 2010 року і до 13 квітня 2016 року, тобто за період 5 років і 9 місяців. Але стягнення відсотків, інфляційних за такий період часу діючим законодавством не передбачено. Статтею 257 ЦК України , загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Три роки для звернення до суду з даним позовом сплили 21 липня 2013 року. [PERSON]звернувся з даним позовом до суду 21 березня 2016 року поза строком позовної давності. За змістом статей 266 , 267 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається що позовна вимога спливла до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вона, [PERSON], як відповідачка у справі, заявляє про те, що просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON].у цієй справі положення ч.4 ст. 267 ЦК України і відмовити в позові на підставі того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду./а.с. 26-27/. На підтвердження позовних вимог,судом,на підставі клопотання позивача про витребування доказів, були витребувані: копія виконавчого провадження , в якому є постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №26558986 від 19.05.2011 року,за виконавчим листом №2-2102,виданого 05.05.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 226927 грив.; виконавчий лист,в якому відсутня відмітка про погашення заборгованості, акт опису й арешту майна від 06.07.2010 року, яким описано і накладено арешт на таке майно : будинок житловий ,розташований по [ADDRESS] ,гараж та недобудоване житлове приміщення; постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.09.2012 року,якою накладено арешт на 1/1 частини житлової будівлі [ADDRESS] /а.с. 38-43/ та цивільна справа 2-2102/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики,процентів,інфляційних. Відповідачкою на підтвердження своїх заперечень проти невизнання позову надані наступні докази у фотокопіях: лист У,ПСЗН/а.с. 44/, постанова вищого Господарського суду України/а.с. 45-47/, три аркуші з блокноту,на двох з яких є примітки з підписами/а.с. 48-50/. Суд,з урахуванням обставин,зазначених в позові, заперечення відповідачки, з урахуванням у сукупності всіх доказів, приходить до наступного : Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.. 58 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду від 10.12.10 р.,яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.04.11р. по справі №2-2102-10 ,з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто : суму боргу за договором позики від 13 квітня 2005 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 167466 гривень,три проценти річних в сумі 13383гривень та проценти за договором позики в розмірі 46078 гривень. За рішенням суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця відділу ДВС Першотравневого управління юстиції відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа ВП №26558986 від 19.05.2011 року. З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не було виконано . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов*язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З положень ст. 625 ЦК України вбачається, що сфера її дії не обмежена лише договірними зобовязаннями. Дана норма встановлює правові наслідки невиконання грошового зобовязання, за яким одна сторона має сплатити іншій певну суму коштів. Так, відповідно до частини 2 зазначеної статті, у разі порушення грошового зобов*язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов*язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов*язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дана позиція відображена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за результатами розгляду якої Верховним Судом України було зроблено відповідний правовий висновок. Схожа позиція відображена й в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 5 грудня 2011 року № 3-125гс11. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що таке зобов*язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Боржник зазначене грошове зобов*язання не виконав, відтак у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних. Позивач у своїх письмових поясненнях розрахував та просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання грошового зобовязання з часу ухвалення рішення суду про стягнення на його користь коштів з відповідача по час його виконання, а саме на борг в розмірі 87450 грн. інфляційних втрат та 3 % річних , що з часу винесення рішення по 13.04.2016 року ,складає 237635 гривень. Дані розрахунки були перевірені, та суд приходить до висновку про їх відповідність та обґрунтованість. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Суд не може прийняти до уваги посилання позивачки на ті обставини, що три роки для звернення до суду з даним позовом сплили 21 липня 2013 року, а [PERSON]звернувся з даним позовом до суду 21 березня 2016 року, тобто поза строком позовної давності,так як в ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.В даному випадку зобов*язання не виконане.Крім того, позивачка надала листи з блокнота в яких нібито зазначені розписки [PERSON] про отримання боргу частками,які суд не може прийняти до уваги,так як в даних записках зазначені роки 2005-2006 ,а рішення суду про стягнення суми набрали чинності 13 квітня 2011 року та позивач просить стягнути інфляційні та 3% річних з часу набрання чинності рішення суду. З відповідачки підлягає стягненню судовий збір на користь держави,так як при звернені до суду з позовом,позивач був звільнений від його сплати на підставі ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved