Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати встановленим факт прийняття ним спадщини після смерті його тітки [PERSON], померлої 19 лютого 2009 року в м. Балті Одеської області, визнати за ним, як за спадкоємцем пятої черги за законом після смерті його тітки [PERSON], померлої 19 лютого 2009 року, та після смерті його баби [PERSON], померлої 22 травня 1989 року, право власності на цілий житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 46,9 м. кв., житловою площею 28,6 м. кв. з верандами (літ. а, а1), господарськими будівлями, а саме вбиральнею (літ. Б), сараями (літ. Г, г, Д, Е), погребом (літ. а2), розташований на земельній ділянці площею 307 м. кв. по вулиці Толбухіна,32 в м. Балті Одеської області, стверджуючи, що його тітці [PERSON] та його бабі [PERSON] належали по ? частині вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. 22 травня 1989 року баба позивача [PERSON] померла, а 19 лютого 2009 року померла і тітка позивача [PERSON] Після їх смерті позивач, як спадкоємець пятої черги за законом, фактично прийняв спадщину у вигляді цілого вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, так як поховав тітку, проживає в житловому будинку, підтримує його, господарські будівлі у належному стані, користується речами, предметами домашнього вжитку покійних, в нього знаходиться технічна документація на будинок, крім позивача інших спадкоємців першої - пятої черг за законом, які б претендували на спадщину, немає, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але, позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по причині відсутності в нього правовстановлюючого документа на житловий будинок і рекомендовано звернутися з позовом до суду. Вказані вище обставини позбавили позивача [PERSON] права в повній мірі володіти, користуватися, розпоряджатися спадковим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між ним та відповідачем [PERSON], дійсною, такою, що відбулася, та визнати за ним право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 46,9 м. кв., житловою площею 28,6 м. кв. з верандами (літ. а, а1), господарськими будівлями, а саме вбиральнею (літ. Б), сараями (літ. Г, г, Д, Е), погребом (літ. а2), розташований на земельній ділянці площею 307 м. кв. по вулиці Толбухіна,32 в м. Балті Одеської області, стверджуючи, що 20.05.2017 року він уклав з відповідачем [PERSON] угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якої сплатив відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 30000 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач [PERSON] передав йому технічний паспорт на житловий будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, відповідач [PERSON] пообіцяв зявитися до нотаріальної контори для оформлення угоди купівлі-продажу, але, до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріальної контори не зявляється. Вказані вище обставини позбавили позивача [PERSON] права в повній мірі володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним ним нерухомим майном, з приводу чого позивач [PERSON] змушений звернутися до суду із зустрічним позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача Балтської міської ради Одеської області, до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить розглянути справу без його участі у відповідності із вимогами чинного законодавства України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що тітці позивача [PERSON] [PERSON] та його бабі [PERSON] на праві приватної власності згідно договору дарування від 20 квітня 1979 року, реєстр № 1084, посвідченого державним нотаріусом Балтської нотаріальної контори Одеської області, належали по ? частині житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 307 м. кв. по вулиці Толбухіна,32 в м. Балті Одеської області, після смерті [PERSON], померлої 22 травня 1989 року спадщину прийняла її дочка [PERSON], але, спадщину встановленим порядком вона не оформила і померла 19 лютого 2009 року, після її смерті, спадщину у вигляді цілого вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, як спадкоємець пятої черги за законом, фактично прийняв її племінник позивач [PERSON], так як поховав тітку, проживає в житловому будинку, підтримує його, господарські будівлі у належному стані, користується речами, предметами домашнього вжитку покійних, в нього знаходиться технічна документація на будинок, крім позивача інших спадкоємців першої - пятої черг за законом, які б претендували на спадщину, судом не встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по причині відсутності в нього правовстановлюючого документа на житловий будинок і рекомендовано звернутися до суду, оскільки згідно із гл. 7 Закону України «Про нотаріат» та у відповідності до п.п.4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року №296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Надані позивачем [PERSON] письмові докази вказують на те, що він, як спадкоємець пятої черги за законом, фактично прийняв спадщину у вигляді цілого житлового будинку з господарськими будівлями, але, 20 травня 2017 року він уклав з [PERSON] угоду купівлі-продажу і продав йому успадкований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст. 19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON] Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, він не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: partial