Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на посаді водія автотранспортних засобів Публічного акціонерного товариства «Звенигородський сироробний комбінат» з внесенням змін до трудової книжки та стягнути з відповідача заробіток за період з 17 березня 2014 року по день поновлення на роботі, а також компенсацію спричиненої незаконним звільненням моральної шкоди у розмірі 50 тисяч грн. Позовні вимоги мотивує тим, що з 20.10.1988 року він працював на ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» на різних посадах, а з 01.07.2011 року на посаді водія автотранспортних засобів служби логістики. Наказом директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] від 14 січня 2014 року його було попереджено про зміни в організації праці і скорочення чисельності штату служби логістики з 17 березня 2014 року. Цим же наказом його зобов'язано передати всі товарно-матеріальні цінності начальнику служби логістики [PERSON] та здати акт передачі в бухгалтерію підприємства. На наступний день його змусили віддати ключі, робочий телефон, комп'ютер, документацію та інше, а на робоче місце та на територію комбінату на допускали, заблокувавши пропуск. 16 січня 2014 року його ознайомлено з повідомленням директора з людських ресурсів [PERSON] про те, що з 17 березня 2014 року його може бути звільнено у зв'язку із скороченням посади водія автотранспортних засобів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та можливості переведення на іншу посаду не має. 17 лютого 2014 року його ознайомлено з повідомленнями директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] про відкриття вакансій сиросолільника, машиніста мийних машин та водія автотранспортних засобів (молоковоза). 18 березня 2014 року він звернувся до директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] із заявою про розблокування перепустки на територію комбінату для можливості виконання посадових обов'язків та до генерального директора ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] щодо вжиття заходів по забезпеченню виконання ним своїх посадових обов'язків. У зв'язку із залишенням його заяв без розгляду 04 та 22 квітня 2014 року він звернувся з письмовими заявами до Звенигородського міжрайонного прокурора про порушення його трудових прав та моральний і психологічний тиск на нього зі сторони керівництва ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат». Відповідно до повідомлень Звенигородської міжрайонної прокуратури від 08 та 23 квітня 2014 року його заяви направлено для вирішення в межах компетенції начальникові Територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області. 07 квітня 2014 року він звернувся з письмовою заявою до голови профкому ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] з проханням захистити його, як члена профспілки від свавілля адміністрації комбінату та з приводу обмеження його трудових прав. Починаючи з 15 січня 2014 року він приходив до прохідної комбінату, а з часом йшов додому, так як на робоче місце та на територію комбінату його не допускали і можливості спілкування з керівництвом комбінату чи представниками профспілок він не мав. 07 квітня 2014 року його було викликано на роботу для співбесіди та під тиском його змусили написати письмове пояснення на ім'я директора з людських ресурсів [PERSON], стосовно запізнення на роботу 02.04.2014 року, яке було пов'язано з тим, що з 20.03.2014 року до 01.04.2014 він перебував на стаціонарному лікуванні ЦРЛ та зранку 02.04.2014 року оформляв лікарняний лист. Того ж дня, його було ознайомлено з наказом № 60 від 07.04.2014 року про звільнення за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказів № № 30, 31 та 32 від 07.04.2014 року та витягу з протоколу засідання профкому ПАТ «ЗСК» від 07.04.2014 року. З 17 березня 2014 року він не отримує заробітну плату та будь-яких компенсацій йому не виплачувалося. Вважає, що його звільнення за прогул без поважних причин є незаконним. Внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральну шкоду, оскільки він втратив нормальні життєві зв'язки, стабільний заробіток та значно погіршився його стан здоров'я. Моральну шкоду він оцінює в 50 тисяч грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, доповнивши їх проханням скасувати накази ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» № 30, № 31, № 32 та № 60 від 07.04.2014 року. Пояснив, що прогулів він не допускав, тому його звільнення є незаконним. З 17 січня до 17 березня 2014 року він дійсно не виходив на роботу за усним розпорядженням начальника служби логістики [PERSON] За цей час йому виплачувалась заробітна плата. З 18 березня 2014 року керівництво свідомо не допускало його на територію підприємства та змушувало писати заяву про звільнення за власним бажанням, однак він не погоджувався, оскільки йому залишилось два роки до пенсії. Також, його звинувачували в розкраданні газу, якого він не вчиняв, та погрожували звільнити за це. На засіданні профкому 07 квітня 2014 року, яке відбулось приблизно о 10 год., не розглядалось питання його звільнення, а лише питання нестачі газу. Після засідання профкому він звертався до голови профкому із заявою про допомогу, однак відповіді не отримав. Йому наказали чекати біля прохідної та після закінчення робочого часу запросили на територію підприємства, де ознайомили з наказом про звільнення. На повторне засідання профкому, яке відбувалось під час розгляду справи судом, його не запрошували. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Беленкова В.В. позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні повністю. Пояснила, що з метою покращення ефективності роботи служби логістики ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» було вирішено з 17 березня 2014 року скоротити посаду водія автотранспортних засобів та повідомлено позивача про майбутнє скорочення посад і можливе звільнення. При цьому, відповідач вживав заходів щодо залишення позивача на роботі та пропонував йому вакантні посади сиросолільника, водія молоковоза, машиніста мийних машин, від яких позивач відмовився. До 17 березня 2014 року згідно усної домовленості відповідача з позивачем останній не виходив на роботу, але при цьому йому обліковувалися робочі дні, виплачувалася заробітна плата та виплати у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. 14 березня 2014 року начальником відділу кадрів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] було розроблено проект наказу про звільнення [PERSON] згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та до підписання наказу керівництвом комбінату внесено до трудової книжки запис № 22 про його звільнення з цієї підстави, однак в подальшому відповідач вирішив не розривати трудові відносини з позивачем. За порушення порядку ведення трудових книжок начальнику відділу кадрів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] було оголошено попередження та проінформовано про недопустимість внесення записів до трудової книжки без відповідних наказів з особового складу. Начальником служби логістики ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON], який був безпосереднім керівником позивача, було повідомлено [PERSON] про вищевказані обставини та попереджено про необхідність виходу на роботу з 18 березня 2014 року для подальшого виконання ним своїх трудових обов'язків. 18 та 19 березня 2014 року позивач був відсутній на робочому місці, хоча деякий час перебував в приміщенні ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат». З 20 березня 2014 року по 01 квітня 2014 року позивач був відсутній на роботі в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Враховуючи вищевикладені обставини, відповідачем було вирішено не вживати заходів щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за відсутність на роботі 18 та 19 березня 2014 року. 02 квітня 2014 року [PERSON] вийшов на роботу близько 10 год. та пішов з роботи до 12 год., чим порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат». За вказане порушення трудової дисципліни наказом № 30 від 07.04.2014 року [PERSON] була оголошена догана. Від ознайомлення з наказом він відмовився. 03 квітня 2014 року [PERSON] не вийшов на роботу та на телефонні дзвінки начальника служби логістики [PERSON] не відповідав. За вказане порушення трудової дисципліни наказом № 31 від 07.04.2014 року [PERSON] була оголошена догана. Від ознайомлення з наказом він відмовився. 04 квітня 2014 року [PERSON] знову не вийшов на роботу. Після телефонної розмови з начальником служби логістики [PERSON] та його вимогою з'явитися на роботу, позивач близько 11 год. прийшов до директора з людських ресурсів [PERSON] При цьому позивач проігнорував прохання керівництва почекати деякий час для з'ясування всіх обставин та пішов з роботи. На своєму робочому місці в цей день не з'явився. За вказане порушення трудової дисципліни наказом № 32 від 07.04.2014 року [PERSON] була оголошена догана. Від ознайомлення з наказом він відмовився. 07 квітня 2014 року [PERSON] близько 09 год. зайшов та о 13 год. 34 хв. залишив територію ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат». При цьому, на своєму робочому місці в цей день він не з'явився. В зв'язку із запізненням позивача на роботу 07 квітня 2014 року, враховуючи неодноразове порушення ним Правил внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», 07 квітня 2014 року адміністрація ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» звернулася з поданням до профкому щодо надання згоди на розірвання з позивачем трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В цей же день, за участі [PERSON] було проведено засідання профкому ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», на якому було вирішено надати згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В ході судового розгляду справи відповідач повторно звертався з поданням до профкому щодо надання згоди на звільнення [PERSON] та на засіданні профкому 27 липня 2014 року було надано згоду на розірвання трудового договору з позивачем за прогули 07.04.2014 року з 8 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. та з 13 год. 34 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Третя особа [PERSON] заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні повністю. Вважає, що звільнення позивача 07 квітня 2014 року було законним, оскільки він був відсутній на роботі 02, 03, 04 та 07 квітня 2014 року. При звільненні його було ознайомлено з відповідним наказом, видано трудову книжку та проведено всі розрахунки. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача, пояснила, що її чоловіка дійсно з 18 березня 2014 року перестали пропускати на територію сир комбінату та заблокували перепустку. Він ходив щодня до прохідної та звертався із заявами до керівництва, але жодної відповіді не отримав. В зв'язку з хвилюваннями з приводу роботи потрапив на лікування в кардіологічне відділення. Вважає, що керівництво сиркомбінату навмисно створило умови, щоб звільнити її чоловіка. Свідок [PERSON], який працює начальником служби логістики ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», суду пояснив, що в січні 2014 року було вирішено скоротити службу логістики, а саме водія автотранспортних засобів [PERSON] Він ознайомив [PERSON] з наказом про скорочення штату з 17 березня 2014 року та прийняв від нього автомобіль, техпаспорт, ключі, шляховий лист, мобільний телефон. За усною домовленістю з керівництвом сиркомбінату [PERSON] було дозволено не виходити на роботу, хоча оплата праці відбувалась. В подальшому керівництво вирішило не розривати трудовий договір з [PERSON] Він особисто дзвонив позивачу 17 березня 2014 року та повідомив, що 18 березня 2014 року необхідно вийти на роботу. Позивач не вийшов на роботу 18 та 19 березня, а з 20 березня 2014 року перебував на лікарняному. 02 квітня 2014 року [PERSON] запізнився на роботу. 03 та 04 квітня 2014 року не виходив на роботу взагалі. 07 квітня 2014 року його викликали до директора з людських ресурсів [PERSON] для надання пояснень, однак він відмовився їх надати. На засіданні профкому, яке відбулось вранці 07 квітня 2014 року було надано згоду на звільнення [PERSON] за прогули. До нього особисто [PERSON] не звертався з проханням розблокувати перепустку та допустити його до роботи. На своєму робочому місці [PERSON] не з'являвся. Після 17 березня 2014 року товарно-матеріальні цінності, які були передані ним в січні 2014 року, позивачу не повертались. Його автомобілем користувались при необхідності всі працівники. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20 жовтня 1988 року працював у ПАТ (раніше - ВАТ) «Звенигородський сироробний комбінат» на різних посадах. Згідно наказу № 48 від 30.03.2006 року [PERSON] переведено на посаду менеджера служби логістики з постачання, а з 01.07.2011 року згідно наказу № 76 від 01.07.2011 року - на посаду водія автотранспортних засобів (а.с. 6-10). Згідно наказу № 7 від 14 січня 2014 року директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» [PERSON] № 7 від 14.01.2014 року вирішено скоротити посаду водія автотранспортного засобу та [PERSON] наказано передати всі товарно-матеріальні цінності начальнику служби логістики [PERSON] до 16 січня 2014 року (а.с. 11). 16 січня 2014 року [PERSON] повідомлено, що 17 березня 2014 року його може бути звільнено у зв'язку із скороченням посади водія автотранспортних засобів та можливості переведення на іншу посаду немає (а.с.12). Згідно повідомлень від 17.02.2014 року на ім'я [PERSON] йому пропонувались вакансії сиросолільника 4 розряду в цеху по догляду за твердими сирами, машиніста мийних машин 3 розряду та водія автотранспортних засобів (молоковоза) (а.с. 13-15). З вказаними повідомленнями [PERSON] був ознайомлений, однак, як він пояснив в судовому засіданні, відмовився від них в зв'язку з поганим станом здоров'я. 18 березня 2014 року [PERSON] звертався із заявами на ім'я директора з людських ресурсів [PERSON] та Генерального директора ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» з проханням розблокувати його перепустку та дати можливість виконувати службові обов'язки (а.с. 16,17). Вказані заяви позивач зареєстрував в канцелярії сиркомбінату, однак жодної відповіді на них не отримав. Відсутність будь-яких рішень за результатами розгляду заяв підтвердив в судовому засіданні і третя особа [PERSON], який пояснив, що таких заяв він не бачив. 04 квітня 2014 року позивач звертався до Звенигородського міжрайонного прокурора із заявою, в якій детально описав порушення права на працю з боку адміністрації підприємства, в тому числі і заблокування перепустки з 18 березня 2014 року, та просив його захистити (а.с. 19). Вказана заява згідно відповіді Звенигородської міжрайонної прокуратури була направлена до територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області (а.с. 24). 07 квітня 2014 року [PERSON] звертався із заявою до голови профкому [PERSON] з проханням захистити його як члена профспілки, оскільки його не допускають на робоче місце, однак відповіді на цю заяву позивач також не отримав (а.с. 20). Згідно наказу № 30 від 07.04.2014 року за порушення трудової дисципліни у вигляді запізнення на роботу та самовільне залишення робочого місця 02 квітня 2014 року, а згідно наказів № 31 та № 32 від 07.04.2014 року за порушення трудової дисципліни у вигляді не виходу на роботу відповідно 03 та 04 квітня 2014 року [PERSON] оголошено догани (а.с. 84, 87, 90). Відповідно до протоколу № 5 засідання профкому від 07.04.2014 року на ньому обговорено подання адміністрації ПАТ «ЗСК» про розірвання трудового договору з водієм автотранспортних засобів [PERSON] у зв'язку з прогулами без поважних причин та згідно наказів № 30, 31, 32 від 07.04.2014 року, в результаті чого надано згоду на звільнення останнього з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 97). Наказом директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» № 60 від 07 квітня 2014 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 23). З наказом про звільнення [PERSON] ознайомився 07 квітня 2014 року, що сторонами не заперечується. Вирішуючи питання про часткове задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місцезнаходження підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач після ознайомлення з наказом № 7 від 14 січня 2014 року про скорочення штату та можливе звільнення за усною домовленістю з адміністрацією підприємства фактично не виходив на роботу. При цьому, йому проводився облік робочого часу, що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень-березень 2014 року, а прогули проставлені лише 02, 03, 04 та 7 квітня 2014 року (а.с. 70-73). Також йому оплачувались дні роботи та дні тимчасової непрацездатності до 01 квітня 2014 року включно, що підтверджується даними бухгалтерії підприємства відповідача (а.с. 110, 11 121, 122). Таким чином, посилання позивача на те, що він не отримує заробітну з 17 березня 2014 року є безпідставними. Разом з тим, згідно наказу № 7 від 14 січня 2014 року позивач передав всі товарно-матеріальні цінності начальнику служби логістики [PERSON], який був призначений виконувати обов'язки водія автотранспортного засобу. До моменту звільнення [PERSON] з роботи вилучені у нього товарно-матеріальні цінності йому не повертались. Вказана обставина також визнається сторонами. Згідно п. 2.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» підприємство зобов'язане визначити працівникові робоче місце та забезпечити його необхідним для роботи засобами. Отже, суд вважає, що відповідач повинен був забезпечити [PERSON] необхідними засобами та визначити йому робоче місце після 17 березня 2014 року, однак цього зроблено не було. Навпаки, з пояснень позивача та свідка [PERSON] слідує, що з 18 березня 2014 року [PERSON] не допускали до роботи, оскільки було заблоковано його перепустку. Цей факт підтверджується також заявами позивача від 18.03.2014 року на ім'я директора з людських ресурсів [PERSON] та генерального директора [PERSON], які належним чином зареєстровані в канцелярії відповідача та не були розглянуті з невідомих причин. Твердження позивача про те, що він щоранку приходив до прохідної комбінату, однак на територію підприємства його допускали лише в супроводі охорони для передачі документів або за викликом адміністрації, відповідачем не спростовано. Звернення [PERSON] щодо порушення його права на працю до Звенигородської прокуратури від 04 квітня 2014 року було розглянуто Державною територіальною інспекцією з питань праці у Черкаській області. За результатами проведеної перевірки інспекція встановила, що накази №30, 31, 32 від 07.04.2014 року про накладення дисциплінарних стягнень на позивача були винесені з порушеннями вимог ст. 149 КЗпП України. Не було встановлено підстав відсутності [PERSON] на робочому місці, за одне й те саме порушення його тричі притягнули до дисциплінарної відповідальності (а.с. 112). В судовому засіданні встановлено, що в один день, а саме 07 квітня 2014 року, у [PERSON] відібрали письмові пояснення щодо відсутності на роботі та на нього було накладено три дисциплінарні стягнення у вигляді догани за прогули 02, 03 та 04 квітня 2014 року. В цей же день адміністрація звернулась з поданням до профкому про надання згоди на його звільнення за прогул. Засідання профкому, на якому був присутній [PERSON] та за результатами якого було надано згоду за його звільнення за прогул, відбулось приблизно о 10 годині 07 квітня 2014 року, що визнається сторонами. Згідно доповідної начальника зміни охорони [PERSON], [PERSON] зайшов на територію підприємства близько 09 години 07.04.2014 року. Враховуючи те, що за прогули 02, 03 та 04 квітня 2014 року на [PERSON] вже було накладено стягнення у виді доган, то фактично його було звільнено за прогул в період часу з 08 до 09 години ранку 07 квітня 2014 року, що є неприпустимим. В період розгляду справи судом, відповідач повторно звернувся до профкому для отримання згоди на звільнення [PERSON] за прогул 07 квітня 2014 року в період з 08 до 09 години та з 13 год. 34 хв. до 17 год. та профком надав таку згоду. Однак, суд критично відноситься до наданих в якості доказів протоколів засідання профкому ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» від 23 та 27 липня 2014 року, оскільки позивач заперечив, що його викликали на ці засідання. Крім того, позивач зазначав, що після засідання профкому 07 квітня 2014 року [PERSON] чи [PERSON] повідомили йому, що питання про звільнення вже вирішено та наказали чекати оформлення документів. Весь час він знаходився біля прохідної комбінату, і лише після закінчення робочого часу, приблизно о 18 год. 30 хв. його запросили до відділу кадрів, де ознайомили з наказом про звільнення. Той факт, що [PERSON] було ознайомлено з наказом про звільнення саме після закінчення робочого часу 07 квітня 2014 року сторони та третя особа не заперечують. Враховуючи вищевказані обставини, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідач умисно не допускав [PERSON] на територію підприємства та створив умови для його звільнення. Вина [PERSON] у відсутності на робочому місці відсутня, а тому і підстави для його звільнення з посади водія автотранспортних засобів служби логістики ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» за прогул без поважних причин також були відсутні. За таких обставин, наказ директора з людських ресурсів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» № 60 від 07.04.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи за прогули без поважних причин є незаконним та підлягає скасуванню. При цьому, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказів № 30, 31, 32 від 07.04.2014 року про накладення дисциплінарних стягнень, оскільки предметом позову було оскарження незаконного звільнення за прогул, а не накладення дисциплінарних стягнень. Зміна предмету позову допускається до початку розгляду справи по суті та на цьому наголосив представник відповідача. Крім того, на час подання уточнення до позовної заяви (29 липня 2014 року) минув передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк на оскарження дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2014 року, оскільки саме з цього дня не проводилась оплата його праці, та по день поновлення на роботі (постановлення рішення у справі). Згідно даних бухгалтерського обліку доходів ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат» вих. №1717 від 17.07.2014 року за лютий-березень 2014 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 5390 грн. 83 коп. (лютий - 3345,52 та березень - 2045,31 грн.) (а.с. 121). Кількість відпрацьованих днів за цей період - 31. Таким чином, за час вимушеного прогулу в період з 02 квітня 2014 року по 08 серпня 2014 року підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 22 433 грн. 10 коп. (173,90 грн. середньоденна заробітна плата х 129 днів вимушеного прогулу). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує глибину моральних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості. На думку суду, діями відповідача щодо неправомірного звільнення позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в порушенні нормального способу життя, позбавлення його роботи та засобів існування, погіршення стану здоров'я. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн. Позовні вимоги в частині поновлення [PERSON] на роботі відповідно до ст. 367 ЦПК України підлягають негайному виконанню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 274 грн. 33 коп. На підставі п. 4 ст. 40, ст.ст. 116, 149, 232, 233, 235, 237-1, 247 КЗпП України,

Outcome: partial