Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 768,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , яку набув на підставі договору дарування від 31.07.2018. Квартиру подарувала йому його мати [PERSON] , яка була її власником з 13.09.2011 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до цього договору його мати придбала квартиру у відповідачки [PERSON] зобов`язалась повністю звільнити квартиру, знятися з реєстрації до 14.09.2011. Після того, як його мати придбала квартиру, в ній був проведений ремонт, та куплені меблі. Однак, станом на дату подання позову в його квартирі залишається зареєстрованою відповідач, яка не являється членом його сім`ї та не має жодних прав на належну йому на праві власності квартиру. Відтак вважає, що відповідач втратила право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим просить ухвалити відповідне судове рішення. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 27.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомленим про дату, час та місце проведення розгляду справи. 07.05.2019 від позивача та його представника надійшли письмові заяви в яких вони просять розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити, щодо заочного розгляду справи та прийняття заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча згідно із ст.130 ЦПК України належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно за її відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. В силу ст.156 Житлового кодексу, ст.405 Цивільного кодексу України право користування жилим приміщенням члена сім`ї власника житла пов`язується з правом власності останнього, відтак, припинення права власності власника житла припиняє право членів сім`ї (в т.ч. і колишні, при відсутності договірних відносин) на користування цим житлом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , на підставі договору дарування від 31 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзера М.Л. (реєст.№2250), набув право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 132707495 від 31.07.2018. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої 04.10.2018 ЛКП «Під Зуброю» за №2522 в квартирі [ADDRESS] окрім позивача,зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідно до акту комісії ЛКП «Під Зуброю» від 11.02.2019 [PERSON] не проживає у спірній квартирі. Суд звертає увагу, що право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись, відомості про таке відсутні. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено, оскілки чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16). Згідно п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. В силу положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що відповідач втратив право на користування спірною квартирою, а тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 768,40 грн. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Відповідно до розрахунку ,проведеного позивачем у позовній заяві, до судових витрат віднесено також витрати на правничу допомогу - консультацію, складання процесуальних документів та представлення його інтересів у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З матеріалів справи, а саме ордеру серії ЛВ №138171 убачається, що між адвокатом Маркович Б.І. та позивачем [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 65 від 15.03.2019. Однак, такий договір суду не подано, як і не подано квитанції про перерахунок коштів, не надано акт виконаних робіт. Таким чином, суд прийшов до переконання, що оскільки стороною позивача не подано жодних доказів у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, які б підтверджували витрати за укладеним договором про надання правничої допомоги, у відповідності до ст.137 ЦПК України, а відтак у розподілу судових витрат з цього питання необхідно відмовити. На підставі ст.ст.319, 391-321, 401, 405 ЦК України та

Outcome: approved