Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом, на підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що вважає незаконним набуття позивачем у власність 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житлову квартиру [ADDRESS] на підставі Договору дарування 2/3 часток у прав власності на квартиру №1242 від 30.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. Вказує на те, що його мати, [PERSON] , є особою похилого віку та не може правильно розуміти значення усіх своїх дій, в тому числі будь-яких юридичних тонкощів щодо права власності на об`єкти житлової нерухомості. Відтак, укладаючи оскаржуваний договір дарування, відповідач обманув його матір, повідомивши їй, що укладаючи цей договір у неї жодним чином не змінюються права щодо проживання у квартирі та на розпорядження належною їй часткою. На даний час у власності його матері не залишилося будь-якого іншого нерухомого житлового приміщення. Тому він вважає, що оскаржуваний договір вчинено під впливом обману. За таких обставин змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його особистої участі та без участі його представника, який в цей день задіяний в розгляді іншої цивільної справи(підтверджень цьому не надав жодних). А тому суд і ухвалив продовжувати розгляд справи без сторони позивача, зважаючи на його волю про це та на відсутність будь-яких доказів, підтверджуючих поважність причини неявки представника. В такому випадку суд виконавши вимоги ч.7 ст.223 ЦПК України розглянув та задоволив клопотання позивача про допит відповідача2 як свідка в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення позову, пославшись на його безпідставність. Пояснив, що здійснює догляд за тіткою (відповідачем по справі [PERSON] ). Позивач вигнав свою маму і свою рідну сестру з маминої хати. 1/3 будинку належала [PERSON] , 1/3 сестрі Марії та 1/3 мамі позивача Сарахман Теодозії. Пізніше 2/3 будинку належали матері позивача, яка уклала договір дарування і подарувала цю частку йому. Він попереджав позивача, щоб той налагодив свої стосунки з матір`ю, оскільки в іншому випадку вона подарує свою частку квартири йому. Однак, позивач не помирився з матрі`ю. Допитана як свідок відповідач [PERSON] суду показала, що їй належала 2/3 частки у спірній квартирі. Договір дарування укладений по її добрій волі, який вона підписала у нотаріуса. В свою чергу нотаріус їй роз`яснювала ту обставину, що після укладення договору дарування частка квартири перейде у власність до [PERSON] , на що вона погодилася та при цьому усвідомлювала значення своїх дій. Своєму синові, позивачу по справі [PERSON] , дарувати частку квартири категорично не хотіла. Відповідаючи на запитання суду, про те що ж тоді залишиться сину жестом показала дулю. Представник відповідачів [PERSON] підтримала думку своїх довірителів. Просила відмовити в задоволенні позову повністю за його безпідставністю. Заслухавши думку учасників судового засідання, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 30.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 2/3 часток у праві власності на квартиру під [ADDRESS] . Посилання позивача на те, що відповідач 2 на даний час зареєстрована у його житловій квартирі є очевидним незапереченням цього з боку іншого співвласника відповідача 1. [PERSON] отримав у дар від [PERSON] 2/3 частки квартири. В судовому засіданні не здобуто доказів, що відповідач [PERSON] ні на час укладення оспорюваного договору дарування ні станом на тепер не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Навпаки, вона будучи допитана як свідок підтвердила наявність своєї чіткої волі на дарування належної їй частки. Відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України). Крім того принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог, оскільки за наявними матеріалами справи судом не встановлено схиляння відповідача [PERSON] до підписання [PERSON] договору дарування, або ж вчинення останньою такого під впливом обману. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, чого дотримано не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність наявність правових підстав для визнання недійсними договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed