Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], такою що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру(одноквартирний будинок) від 20 квітня 2002 року. 14 жовтня 2005 року, у вказаній квартирі, він зареєстрував відповідачку, з якою його син перебуває у подружніх стосунках та проживав у спірній квартирі. В 2015 році його син потрапив в ДТП після якого став інвалідом. Дружина відмовилась здійснювати за ним догляд, зібрала речі та дітей та перейшла жити окремо на орендовану квартиру. В даній квартирі відсутнє її майно та особисті речі. Реєстрація відповідачки у належному йому житлі перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також призводить до додаткових витрат по оплаті комунальних послуг. Він не може отримати пільги зі сплати комунальних послуг передбачені чинним законодавством, а тому вимушений звертатись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Скориставшись своїм правом, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності понад встановлений строк, провадиться в судовому порядку. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про право власності на квартиру (одноквартирний будинок) від 20 квітня 2002 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] /а.с. 3/. Також судом встановлено та підтверджується долученою довідкою №1243 виданою Жидачівським МВУКГ від 24 квітня 2018 року, що з 14 жовтня 2005 року у спірній квартирі [PERSON] зареєструвала своє місце проживання. Факт реєстрації відповідачки за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від /а.с. 17/. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка не проживає у спірному житлі протягом останніх двох років. Це підтверджується обставинами та відомостями, які містяться в Актах обстеження житлово-побутових умов, виданих Жидачівським МВУКГ від 25 листопада 2017 року, 15 січня 2018 року та 17 квітня 2018 року, які складено комісійно та згідно яких встановлено, що [PERSON] по [ADDRESS], зареєстрована, але не проживає. /а.с. 8-10/. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачами існували будь-які домовленості щодо порядку користування спірним житлом, остання, як член сім`ї власника житла - його невістка, проживала та користувались цим житлом відповідно до закону. Відповідачка не проживає у [ADDRESS] без поважних причин понад два роки. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, факт визнання відповідачкою позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що відповідачка [PERSON] обрала собі інше місце проживання, спірне житло залишила і в ньому не проживають понад встановлені законом терміни без поважних причин, не сплачують витрати на утримання будинку; позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в сумі 704,80 гривень.

Outcome: approved