Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Свій позов мотивує тим, що з [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі до 07 жовтня 2013 року, від якого у них народилась дочка [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з [PERSON] Зазначає, що вироком Луцького міськрайонного суду від 06 березня 2014 року [PERSON] засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України до сплати штрафу в розмірі 1500 гривень, а саме за умисне нанесення йому удару ножем в ділянку шиї. Вказує, що неповнолітня дочка [PERSON] проживає разом з відповідачем на орендованих квартирах, які часто змінює, оскільки переховується від правоохоронних органів за вчинення інших кримінальних правопорушень, за вчинення яких оголошена в державний розшук, у зв'язку з чим неповнолітня [PERSON] не відвідує дошкільні навчальні заклади. Вважає, що така поведінка та спосіб життя відповідача негативно впливає на виховання та розвиток дитини, у зв'язку з чим просить суд визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], залишивши її на його утриманні та вихованні за адресою [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з'явилась з невідомих на те суду причин, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності. За погодженням з представником позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства , так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з ст.. ст.. 5,18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2007 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 07 жовтня 2013 року. Від даного шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. Судом також встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір'ю - [PERSON] Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір'ю у разі коли батьки проживають окремо. У відповідності до ст. 10 ЦПК України позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В супереч зазначених норм Закону позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, що мати дитини - [PERSON] не має можливості забезпечити для дитини належні умови для проживання, що у дитини відсутні необхідні умови для проживання та розвитку. Також, відповідач в обґрунтування своїх вимог в порушення вимог ст.60 ЦПК України не довів наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю. Покликання позивача, на ту обставину, що відповідач перебуває в державному розшуку не свідчать про ставлення матері до виконання своїх батьківських обов'язків щодо малолітньої дитини. Враховуючи наведене, проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір'ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір'ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed