Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» (надалі АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] вказав на те, що між позивачем та відповідачем було укладено строковий договір про виконання посадових обов`язків члена правління зазначеного товариства від 09 липня 2015 року. Відповідно до договору від 09 липня 2015 року позивача було прийнято на посаду першого заступника голови правління директора економіки з питань економіки та управління та 14 березня 2019 року звільнено із зазначеної посади у зв`язку із виходом на пенсію на підставі наказу від 12.03.2019 року №22. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.12.2019 року у справі №607/14503/19 задоволено позов [PERSON] та стягнуто із АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на суму 442\~139 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.11.2020 року у вказаній справі зменшено розмір суми заборгованості по заробітній платі, що підлягала стягненню у користь позивача до 310\~529,22 грн., яку виплачено [PERSON] лише 19 лютого 2021 року. У зв`язку із не своєчасним проведенням роботодавцем розрахунку при звільненні із позивачем, останній вважає, що слід стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого на його думку складає 964\~768, 13 грн., із розрахунку: 1993,32х484=964768,13 грн., де 1993,32 грн. середньоденна заробітна плата позивача; 484 кількість днів затримки. Розрахунок середньоденної заробітної плати позивач здійснив із розрахунку: 43853,10 / 22 =1993,32 грн., де 43853,10 грн. розмір заробітної плати позивача за два останні місяці, що передували звільненню; 22 відпрацьовано робочих дні. Таким чином, враховуючи наведене, позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на загальну суму 964\~768,13 грн., а також судові витрати. \~ \~ \~ \~Відповідач акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон» подало письмові пояснення у яких зазначило, що АТ ТРЗ «Оріон» не визнавало та не визнає боргу із заробітної плати перед позивачем, оскільки остання нараховувалась із порушенням норм чинного законодавства України. Заборгованість по заробітній платі виникли за часів коли членом правління був позивач, який на думку представника відповідача разом з іншими членами правління встановлювали нарахування надбавок до посадових окладів групі осіб. При визначенні суми середньої заробітної плати вважає, що слід взяти до уваги постанову ВС України від 27 квітня 2016 року по справі №6-113цс16, відповідно до якої право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а також постанови Великої Палати ВС від 26 червня 2019 року справі №716/9584/15, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/817, від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13 з цього приводу. Також вважає, що задоволення позову та стягнення коштів може призвести до зупинення роботи підприємства та унеможливить виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема із виплати заробітної плати іншим працівникам та виконання замовлень контрагентів. Просить врахувати фінансовий стан Тернопільського радіозаводу «Оріон», відповідно до якого кредиторська заборгованість по розрахунках за товари й послуги зросла на 513 тис.грн., борг по заробітній платі збільшився на 818 тис.грн. і станом на 01.07.2021 року становить 4013 тис.грн. Також просить врахувати те, що позивач у день звільнення не працював, тому розрахунок середньої заробітної плати здійснений позивачем вважає не вірним. Відповідно до довідки про середній заробіток [PERSON] наданої відповідачем середньоденний заробіток позивача складає 1159,71 грн., із розрахунку: заробітна плата позивача за січень 2019 року склала 18621,43 грн.; за лютий 2019 року 6892,22 грн., 22 кількість відпрацьованих днів. 06 серпня 2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. Представник АТ ТРЗ «Оріон» в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши суду, що відповідачем не визнавалась заборгованість по заробітній платі перед позивачем, а тому заборгованість по заробітній платі у нього була відсутня. \~ \~ \~ \~ Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 09 липня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Тернопільський радіозавод «Оріон» в особі голови наглядової ради та членом правління [PERSON] укладено строковий договір про виконання посадових обов`язків члена правління ПАТ «ТРЗ «Оріон», згідно якого працівник приймається на роботу в ПАТ «ТРЗ «Оріон» на посаду першого заступника голови правління\~директора з питань економіки та управління. Строк дії договору пролонговувався відповідними додатковими угодами про внесення змін від 16 липня 2018 року та від 14 грудня 2018 року. 14 березня 2019 року [PERSON] звільнено з посади першого заступника голови правління\~- директора з питань економіки та управління, у зв`язку з виходом на пенсію та на підставі наказу від 12 березня 2019 року №22. Рішенням Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області від\~06\~грудня 2019\~року у\~справі № 607/14503/19 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення не виплаченої, але нарахованої заробітної плати позов задоволено частково, стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 442 139 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.11.2020 р. зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто із АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 310\~529,22 грн. В силу вимог ч.4 ст.84 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, не підлягають доказуванню обставини встановлені судовим рішенням Тернопільського апеляційного суду щодо існування заборгованості по заробітній платі АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» перед [PERSON] на загальну суму 310\~529,22 грн.. Відповідно до даних банківської картки позивача, відкритої в АТ «Ощадбанк», АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» 19 лютого 2021 року було сплачено на рахунок [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 310529,22 грн. згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року за період з січня 2018 року по 14 березня 2019 року, яку відповідач повинен був виплатити. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Проте, відповідач не провів виплату усіх сум, належних позивачу, у день його звільнення, чим порушив вимоги ст..116 КЗпП України. Зокрема, [PERSON] не було виплачено у день його звільнення усю належну та нараховану йому заробітну плату. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України. У п. 25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. \~ \~ \~ \~На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ\~№100\~від 08\~лютого 1995\~року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. \~ \~ \~ \~Таким чином, розрахунки повинні проводитися за останні повні два місяці, які передували звільненню позивача з роботи, а саме січень та лютий 2019 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із зазначеної постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, судом встановлено, що в січні 2019 року посадовий оклад позивача становив 18621,43, в лютому 2019 року 20601 грн., винагорода за вислугу років за січень-лютий 2019 року 4630,67 грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача буде складати 1993,32 грн., із розрахунку: 18621,43+ 20601+4630,67=43853,10/22=1993,32, де 43853,10 заробітна плата за останні два місяці роботи позивача, тобто за січень-лютий 2019 року, 22 кількість відпрацьованих робочих днів за вказаний період. При цьому, розраховуючи середньоденний заробіток позивача, суд відкидає розрахунок середнього заробітку позивача наведеному відповідачем у поданих поясненнях та який на його думку має складати 11549,71 грн., із розрахунку окладу позивачу за січень 2019 року 18621,43, за лютий 2019 року 6892,22, оскільки зазначені обставини, а саме розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати за вказаний період досліджувався Тернопільським апеляційним судом, який у своєму рішенні від 25 листопада 2020 року встановив правильність нарахування позивачу заробітної плати за січень 2019 року у розмірі 18621,43 грн., за лютий 2019 року у розмірі 20601 грн.. Щодо визначення розрахункового періоду за який позивачу слід провести розрахунок середньої заробітної плати суд виходить із такого. Як вбачається із табелю обліку використаного робочого часу та розрахунку зарплати за березень 2019 року в підрозділі №444, наданого представником відповідача, [PERSON] був присутній на роботі у березні 2019 року лише три дні з 04 по 06 березня 2019 року. У день звільнення, тобто 14.03.2019 року не працював. \~ \~ \~ \~ \~ \~Як вбачається\~із змісту\~постанови Тернопільського\~апеляційного суду\~від 25.11.2020\~року у\~справі № 607/14503/19 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення не виплаченої, але нарахованої заробітної плати, позивач звернувся із вказаним позовом у червні 2019 року у якому зазначив, що відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 442\~139,05 грн. Про вказану обставину та вимогу [PERSON] про виплату йому заборгованої заробітної плати на вказану суму відповідачу стало відомо після одержання пред`явленого позивачем позову, на який ним 09.07.2019 року було подано відзив, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року у зазначеній справі. Крім цього, у зазначеній постанові Тернопільського апеляційного суду від 25.11.2020 року вказано, що сума заборгованості по заробітній платі, розрахована позивачем у розмірі 442139,05 «…роботодавцем визнається лише частково за результатами проведеної у квітні 2019 року перевірки було здійснено перерахунок (сторнування) нарахованої заробітної плати за січень 2018 березень 2019 року, в зв`язку із чим йому було зменшено на 374569,55 грн. (552404,56 до 177835,01 грн). Однак, зазначену суму заробітної плати [PERSON] , заборгованість по якій визнано самим роботодавцем, а саме 177835,01 грн. не було перераховано позивачу. Відповідач не проводив виплату заборгованості по заробітній платі позивачу й до моменту фактичного проведення із ним розрахунку, тобто до 19.02.2021 року. \~ \~ Таким чином, суд вважає, що розрахунковий період за який слід провести розрахунок середньої заробітної плати [PERSON] буде складати з 01.05.2019 року по 19.02.2021 року, де кількість робочих днів буде становити 453 днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати: 1993,32 грн. * 453 робочих днів = 902 973,96 грн.. При цьому, суд відкидає твердження представника відповідача про те, що кількість робочих днів за який слід розраховувати середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись лише за період з 25.11.2020 року по 15.02.2021 року та який має складати 56 робочих дні, оскільки у ч.2 статті 116 КЗпП України законодавцем встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк у цій статті виплатити не оспорювану ним суму. Відтак, вимоги викладені у зазначеній нормі Закону відповідачем дотримано не було. Проте, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суд виходить з такого. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому\~законом\~або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3\~статті 551 ЦК України\~про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1\~статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні\~відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначений правовий висновок відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15. Застосовуючи критерії\~зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117\~КЗпП України суд виходить з наступного. Загальна сума невиплаченої заробітної плати, яка визначена судом йому до стягнення у розмірі 310529,22 грн., відтак є в три рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні. Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 150 000 грн. Також, задовольняючи частково позов позивача, суд відкидає твердження представника відповідача про те, що позивач будучи членом правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» незаконно затверджував нарахування надбавок до посадових окладів групі осіб товариства, що сприяло виникненню заборгованості із заробітної плати, оскільки доказів, які б підтверджували зазначені обставини суду не надано. Крім цього, суд відкидає твердження представника відповідача про те, що задоволення позову позивачу сприятиме зупиненню роботи АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» та унеможливить виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема із виплати заробітної плати іншим працівникам та виконання замовлення контрагентів, оскільки відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця та спрямоване не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Крім цього, суд вважає, що в силу вимог ст..141 ЦПК України слід стягнути із відповідача у користь позивача 1 500 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial