Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (в подальшому збільшений) до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 2003р. по 2010р. сторони проживали разом, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають дочку [PERSON], [INFO] народження. На підставі рішення Соснівського райсуду м. Черкаси від 09.04.2012р. на користь [PERSON] з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, за цим рішенням [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON]. Також позивач вказує на те, що розгляд справи про позбавлення його батьківських прав відбувся з урахуванням обставин, які, як вважає, не були відомі суду - підставою для позбавлення його батьківських прав було бажання [PERSON] виїхати на постійне місце проживання до Ізраїля, де згодом [PERSON] вийшла заміж за гр-на Ізраїля і не має бажання залишатися в Україні. Вона всіляко перешкоджала позивачеві брати участь в утриманні дитини, бачитися з нею та підтримувати стосунки з донькою. Під час розгляду справи він заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо дитини. На даний час він не знає місце проживання дочки, не може з нею спілкуватися. Крім того, обставини, які були наявні під час постановлення рішення суду про стягнення в 2012р. з позивача аліментів, - змінились. Так, дочка не проживає в Україні, він не може з нею бачитись та спілкуватись; [PERSON] не вимагає від нього матеріального забезпечення на утримання дочки; у заяві дочки, що мається в справі №2-438/12, - вона вказує, що не бажає жити з ним - батьком; лише в 2014р. він отримав виконавчий лист про стягнення аліментів; заборгованість по аліментах виникла не з його вини, оскільки, якби в 2012р. він отримав в/л, то на даний час боргу б не існувало; оскільки дочка повністю перебуває на утриманні в іншій сім»ї, хоча утримання є його обов»язком, то він (позивач) не може виконувати його належним чином. Таким чином, позивач просить припинити стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], 2003р. народження в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; звільнити [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах в розмірі 25575грн. 12коп. за виконавчим листом від 31.05.2012р. в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] підтримали збільшені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Крім того, підтримали викладені обставини, додавши, що про судове рішення щодо стягнення аліментів позивач дізнався лише в травні 2014р., але не оскаржував його в апеляційному порядку; даний позов подано до суду у серпні 2014р. Незважаючи на те, що він був присутній під час розгляду справи в 2012р., - вимога про стягнення аліментів судом не розглядалась. Також позивач зазначив, що буде сплачувати аліменти на утримання дочки, але у випадку, якщо йому буде надана можливість з нею спілкуватися. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Надано письмові заперечення проти позову, просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що збільшені позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 09.04.2012р., яке набрало законної сили, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. народження та з нього на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.02.2012р. і до повноліття дитини. Як вбачається з тексту данного судового рішення, [PERSON] разом із своїм представником, як сторона по справі, був присутній в судовому засіданні по справі №2-438/12р. і, таким чином, знав і міг знати про прийняте рішення суду. Підтверджуючих даних про те, що [PERSON] лише в травні 2014р. дізнався про вказане судове рішення, не надано. Крім того, він зазначив, що рішення суду від 09.04.2012р. ним не було оскаржене в апеляційному порядку. За вказаним рішенням, 31.05.2012р. Соснівським райсудом м. Черкаси видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання. За даними довідки Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ від 04.11.2014р. вбачається, що станом на 01.03.2014р. борг по аліментах становить 8647грн. 41коп. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 01.07.2012р. виїхали з України до Ізраїля, де перебувають і на даний час. Дані обставини підтвердила і відповідач у своїх письмових запереченнях проти позову. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Статтею 18 СК України визначено право особи на захист та способи захисту, зокрема: встановлення чи припинення правовідношення. Підстави для позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 Сімейного Кодексу України. Як передбачено ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав:1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтями 180, 188, 190, 199, 232 ч.4 СК визначені випадки, коли за судовим рішенням виплата аліментів припиняється. Також, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти (ч.ч. 2,3 ст. 197СК). Аналізуючи встановлені обставини, суд вважає, що позивачем не наведено жодних обставин та не надано належних, допустимих та переконливих доказів, які б давали підстави для припинення виплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Крім того, безпідставними є посилання позивача на те, що оскільки дитина проживає за кордоном, то ця обставина є підставою, як на його думку, для припинення аліментів та звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, оскільки факт перебування чи постійного проживання дитини на території будь-якої держави світу не є причиною невиконання законного аліментного обов'язку. Також, помилковими є й твердження [PERSON] про те, що лише при можливості спілкування із дитиною, він має наміри сплачувати на її утримання аліменти, оскільки позбавленням його батьківських прав щодо дочки для нього настали наслідки, передбачені ст. 166СК. Жодні обставини та докази, надані позивачем [PERSON] в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому, з»ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні збільшених позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed