Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заставнівського районного суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованість за борговою розпискою у сумі 15000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень та судові витрати по справі. Посилається на те, що він 25 грудня 2011 року надав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 15000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 25.11.2011 року. Вказану суму грошей відповідач зобов'язувався повернути протягом 2012 року, але до теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язані не виконав. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши її вищенаведеним, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, не надав суду відомостей про причини неявки, клопотань про розгляд справи у його відсутності, чи про перенесення судового засідання на іншу дату від нього не надходило, а тому справу розглянуто у його відсутності, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Згідно відповіді на запит адресно - довідкове бюро при УМВС України в Чернівецькій області №2258/14-вх від 01.04.2014 року (а.с. 7) відповідач [PERSON] зареєстрований в с. Хрещатик Заставнівського району Чернівецької області. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача [PERSON] суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення виходячи із наступного. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 25.12.2011 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] в позику кошти в сумі 15000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень, а відповідач зобов'язався повернути вказану суму протягом 2012 року, що вбачається з розписки (а.с. 3). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцю розписку, датовану 25.12.2011 року, відповідно до якої відповідач отримав у позивача позику в сумі 15000 грн. (а.с. 5). Оригінал вказаної розписки був наданий позивачем в судове засідання та досліджений судом. За результатами дослідження оригіналу згаданої боргової розписки, суд приходить до висновку, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позичальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості й відповідно дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань та відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики. Крім того, статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Станом на дату винесення рішення, тобто станом на 13.05.2014 року, відповідач [PERSON], суму позики позивачу [PERSON] не повернув, хоча зобов'язувався її повернути протягом 2012 року, тобто до 31 грудня 2012 року. Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язань з боку відповідача є повернення боргу, як це було визначено договором позички, укладеним між сторонами в усній формі. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути суму боргу за борговою розпискою в розмірі 15000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень. Крім того, відповідно до правил ст. 88 ЦПК України у справі слід провести розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 (двохсот сорока трьох) гривень 60 копійок. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані й відповідно підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved