Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на його користь грошові кошти в сумі 387 573,46 гривень, з яких: 14 671,66 доларів США - основна сума за договором, у гривні за курсом НБУ дійсним станом на 15 серпня 2016 року (2504,4197 гривень за 100 доларів США), у сумі 367 439,94 гривень; 20 000,00 гривень - сума за договором сплачена ним 21 серпня 2015 року; 133,52 гривень - пеня за договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ними було укладено договір про фінансовий лізинг № 00007206 від 17 квітня 2013 року, відповідно до якого об'єктом лізингу є транспортний засіб VW PoloSedan 1.6 I benzin 2013 року виробництва. За умовами договору лізингу, він зобов'язаний сплачувати по 256,81 доларів США щомісячно. В період з моменту укладання договору до 21 серпня 2015 року він сплачував грошові кошти у встановленому розмірі. Загальний розмір сплачених ним платежів становить: 14 671,66 доларів США та 20 000,00 гривень, з яких: 9 001,51 доларів США - авансовий платіж, 277,14 доларів США - адміністративний платіж, 256,81 доларів США - перший лізинговий платіж. Разом - 9 535,46 доларів США; 5 136,20 доларів США - 20 відрахувань по сплаті лізингових платежів із розрахунку: 1 платіж - 256,81 доларів США за період з 04 червня 2013 року по 12 січня 2015 року (дати виставлених та сплачених рахунків); 20 000,00 гривень - сплата лізингових платежів за період з 12 січня 2015 року на виконання договору та без виставлених рахунків (квитанція про сплату від 21 серпня 2015 року). Незважаючи на виконання ним своїх зобов'язань за договором, 13 серпня 2015 року на його адресу проживання приїхали представники ДВС, підрозділ ДАІ та представники відповідача з метою вилучення транспортного засобу в рамках проведення виконавчих дій за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 16 червня 2015 року. На виконання постанови державного виконавця, транспортний засіб було вилучено та передано представникам відповідача. Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Укладаючи договір про фінансовий лізинг, сторони домовились, що вартість об'єкту лізингу становить еквівалент 18 476,00 доларів США, авансовий платіж - еквівалент 9 001,51 доларів США, обсяг фінансування - 9 474,79 доларів США, лізинговий платіж еквівалент - 256,81 доларів США, адміністративний платіж - 277,14 доларів США. Ним було сплачено 14 671,66 доларів США. Крім того, 21 серпня 2015 року, не будучи обізнаним що відповідач відмовився від виконання договору про фінансовий лізинг в односторонньому порядку, він сплатив за договором ще 20 000,00 гривень (без виставленого рахунку). Отже, на виконання договору про фінансовий лізинг № 00007206 від 17 квітня 2013 року ним сплачено грошові кошти в розмірі 14 671,66 доларів США (у гривні за курсом валют визначеним відповідачем), 20 000,00 гривень (21 серпня 2015 року) та 133,52 гривень (пеня). Станом на час звернення із позовною заявою, офіційний курс гривні до долара США становить 2504,4197 гривень за 100 доларів США. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.84 Том 1), в якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, присудити на його користь понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору. Також, представник позивача подав до суду заперечення щодо застосування строку позовної давності (а.с.1-2 Том 2). Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченні проти позовної заяви (а.с.50-52 Том 1), письмових поясненнях (а.с.173-174 Том 1), долучених до матеріалів справи. Крім того, просив суд до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності, з підстав викладених у заяві про застосування строків позовної давності, долученої до матеріалів справи (а.с.226-227 Том 1). Зазначив, що позивачем сплачувалися кошти за договором лізингу у гривневому еквіваленті, що було відображено у відповідній зведеній виписці. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був підписаний Договір про фінансовий лізинг № 00007206 (далі - Договір), згідно умов якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передає [PERSON] об'єкт лізингу - транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER], двигун № [NUMBER], на умовах лізингу: вартість об'єкту лізингу - еквівалент 18 746,00 доларів США; авансовий платіж - еквівалент 9 001,51 доларів США; обсяг фінансування - еквівалент 9 474,49 доларів США; залишкова вартість - 0,00 доларів США; кількість лізингових платежів - 84; строк лізингу - 84 місяці; лізинговий платіж - еквівалент 256,81 доларів США; адміністративні платіж - еквівалент 277,14 доларів США. Процентна ставка змінна відповідно до п.6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3. та 2) до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Проценти, комісії, інші платежі: у відповідності до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування). (а.с.9 Том 1) Невід'ємною частиною цього договору про фінансовий лізинг є також Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - Умови) (а.с.11-15 Том 1), згідно п. 4.1 яких Порше Лізинг Україна зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей контракт/ відмовитися від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті). Згідно п. 5.4. Умов, лізингоодержувач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання лізингоодержувачем та Порше Лізинг Україна акту прийому-передачі. Як убачається з Акту прийому-передачі до Договору № 00007206 від 17 квітня 2013 року, [PERSON] отримав предмет лізингу - VW Polo Sedan, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER], колір - сріблястий, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.16 Том 1). Як вбачається зі Зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON] за Договором № 00007206 від 17 квітня 2013 року, сформованої 20 квітня 2015 року, за період з 22 квітня 2013 року по 20 квітня 2015 року позивачем в якості виконання спірного договору було сплачено 134 049,87 гривень (а.с.7 Том 1). Факт сплати [PERSON] саме цієї суми та у вказані у виписці дати підтверджується також долученими до матеріалів справи квитанціями (а.с.94-104 Том 1). Крім того, 21 серпня 2015 року позивачем в рахунок виконання зобов'язань за договором фінансового лізингу було сплачено суму коштів у розмірі 20 000,00 гривень, що підтверджується квитанціє від 21 серпня 2015 року (а.с.8 Том 1). Таким чином, в загальному за спірним договором позивачем було сплачено 154 049,87 гривень, що не заперечувалося стороною відповідача в судовому засіданні. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу або договору поставки, що випливає зі змісту договору. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст. 236 Цивільного кодексу України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у Постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, «За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину». Як вбачається з матеріалів справи, Договір про фінансовий лізинг № 00007206 від 17 квітня 2013 року було укладено сторонами без додержання умов щодо нотаріального посвідчення. Таким чином, спірний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону. При цьому, додаткового встановлення його нікчемності судом не вимагається, виходячи з наступного. Верховний Суд України в п. 5 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Отже, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. За встановлених обставин, враховуючи визначений спосіб захисту для відновлення порушеного права шляхом застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред'явлення позову і бажання сторін, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності, в тому числі в частині виконання сторонами договору зобов'язань, суд приходить до висновку, про правомірність пред`явлення позивачем вимог про застосування наслідків нікчемності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовом вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів за Договором про фінансовий лізинг № 00007206 від 17 квітня 2013 року. Разом з тим, суд не може погодитися з вимогами про стягнення сплаченої суми, виходячи з еквіваленту платежів у доларах США, обрахованому станом на дату подання позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому, при застосуванні наслідків нікчемності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, платежі за Договором здійснювалися позивачем та одержувалися ТОВ «Порше Лізінг Україна» у відповідних сумах в національній валюті України - гривні. Тому, у відповідності до вказаних вище вимог закону поверненню/стягненню підлягають грошові кошти саме в сплаченому [PERSON] розмірі. Відшкодування ж вартості одержаного можливе лише в разі неможливості повернення одержаного. Проте, такі обставини в даному випадку відсутні, оскільки поверненню підлягає сума сплачених грошових коштів, а стороною позивача не доведено здійснення платежів за договором в доларах США. Таким чином заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з ТОВ «Порше Лізінг Україна» на користь [PERSON] підлягає стягненню документально підтверджена сума сплачених за договором коштів у розмірі 154 049,87 гривень. Щодо поданої заяви зі сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то вказана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, за вимог ч. 3 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Як вбачається зі спірного договору про фінансовий лізинг, останній було укладено 17 квітня 2013 року, при цьому відповідно до зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON], виконання договору було розпочато з боку [PERSON] 22 квітня 2013 року, у зв'язку з чим саме з цього часу і починається перебіг позовної давності, який сплив 22 квітня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається з матеріалів справи, в серпні 2015 року [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ТОВ «Порше лізинг Україна» про визнання дій неправомірними, витребування об'єкту лізингу за спірним договором, а у вересні 2015 року з позовом до відповідача про захист прав споживача, в якому просив визнати умови договору фінансового лізингу від 17 квітня 2013 року, а саме п. 6.3, п. 12.5 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу нечесними, несправедливими та недійсними, зобов'язання відповідача здійснити перерахунок всіх здійснених платежів, повернення транспортного засобу, які ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва були об'єднані в одне провадження. Крім того, транспортний засіб переданий позивачу відповідачем на виконання умов нікчемного правочину, був вилучений у позивача 13 серпня 2015 року. Таким чином, вказані відомості свідчать про те, що позивачем у вересні 2015 року були здійснені дії щодо оспорення в окремих частинах спірного договору про фінансовий лізинг, що в свою чергу свідчить про переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим підстав вважати, що позивачем було пропущено строк позовної давності у суду немає. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» про стягнення грошових коштів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1540,50 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial