Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29 серпня 2013 року укладено договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарував та передав [PERSON] безоплатно квартиру [ADDRESS]. Укладаючи зазначений договір, він був введений відповідачкою в оману щодо дійсної природи правочину. Він є пенсіонером за віком та непрацездатною особою. Ст. 202, 203 СК України встановлюють обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, а також брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Донька, відповідач по справі, обіцяла здійснювати догляд за ним та утримувати його. Дана обставина може бути підтверджена показаннями свідків. Фактично підготовкою документів до укладення договору займалася відповідачка, вона ж обирала і нотаріуса, у якого здійснюється оформлення правочину. При підписанні договору зміст правочину він не зрозумів природу правочину. Він вважав, що передає дочці квартиру в обмін на її зобов'язання щодо його утримання та догляду. Проте отримавши у власність квартиру, відповідачка стала проявляти до нього значно менше уваги. А його потреба у догляді та утриманні особливо зросла, коли у січні 2014 року він отримав статус інваліда II групи. Коли він став активно наполягати на належному виконанні дочкою своїх зобов'язань, вона повідомила, що нічого не винна йому, оскільки він їй подарував квартиру. Лише тоді йому стало зрозуміло, що він був обманутий дочкою. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до положення ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Його внутрішня воля була спрямована на передачу квартири своїй дочці в обмін на її довічне утримання та догляд. Таким чином, якби він був юридично обізнаним, то мав би укласти із відповідачкою договір довічного утримання, але через юридичну необізнаність та довірою до дочки, якою та зловживала, підписав договір дарування, не розуміючи того, що перебуваю під впливом обману. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вважає, що у випадку задоволення позову суд має також застосувати наслідок недійсності правочину, оскільки він бажає повернути у свою власність квартиру, право власності на яку він втратив через обман відповідачки. На підставі вищевикладеного просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 29.08.2013 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3533. Застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши сторони у попередній стан. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. 21.07.2014 р. звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. До судового засідання 22.07.2014 р. звернулася до суду з заявою про визнання позову. Дослідивши письмові матеріали справи, на підставі їх повного, всебічного та об'єктивного дослідження, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 29 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3533. Відповідно до змісту даного договору [PERSON] подарував та передав [PERSON], а остання прийняла у дар від [PERSON] безоплатно квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві позивач зазначає, що укладаючи зазначений договір, він був введений відповідачкою в оману щодо дійсної природи правочину. Він є пенсіонером за віком та непрацездатною особою. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 340995 [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання без терміново. Ст. 202, 203 СК України встановлюють обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, а також брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Факт обману полягає в тому, що відповідач по справі, обіцяла здійснювати догляд за позивачем та утримувати його. Позивач в свою чергу вважав, що передає відповідачу квартиру в обмін на її зобов'язання щодо його утримання та догляду. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до положення ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач надіслала до суду заяву про визнання позову, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідністю задоволення позовних вимог позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved