Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в подальшому доповненим заявою про уточнення позовних вимог у формі заяви про зміну предмету спору до Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення (художня майстерня) загальною площею 50,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. У вказаному помешканні проживає з 1995 року. Із цього часу користується нежитловим приміщенням загальною площею 50,4 кв.м., яка знаходиться на прибудинковій території будинку [ADDRESS] Однак, приватизувати квартиру в адміністративному прядку не вдається, незважаючи на визнання факту користуванням спірними нежитловими приміщеннями органами місцевого самоврядування. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій уточнені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити у повному обсязі, а також просить долучити до матеріалів справи додаткові документи в підтвердження обгрунтування позову. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Тому, на підставі ст. ст. 169; 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів, постановити заочне рішення. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підставний та підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2014р. №27322949 [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Вказана обставина також підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) [NUMBER] від 23.04.1997р. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 17.08.2015р. № 1628, виданої ЛКП «Вулецьке», позивач [PERSON] з 17.04.1995р. по даний час зареєстрований у квартирі [ADDRESS] разом із матірю [PERSON] та сестрою [PERSON]. Актом ЛКП «Вулецьке», складеного комісією працівників ЛКП «Вулецьке» від 05.08.2015р., встановлено, що [PERSON] у 1995 році побудував нежитлові приміщення, яке використовує, як художню майстерню, загальною площею 50,4 кв.м. на прибудинковій території будинку [ADDRESS] Вказана обставина також встановлена довідкою ЛКП «Вулецьке» від 06.08.2015р. В силу ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, у даній спірній ситуації - Львівська міська рада. У пунктах 4, 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року, а значить перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати з 01 січня 2001 року. Враховуючи викладені обставини справи та норми закону, суд прийшов до висновку про підставність та обгрунтованість позову, такий слід задовольнити. Представником відповідача позов не спростовано жодним чином.

Outcome: approved