Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить: поновити строк позовної давності, оскільки, такий був пропущений з поважних причин; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 15 лютого 2007 року, в частині покупця [PERSON]; визнати його - [PERSON] єдиним покупцем квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були зняті з валютного рахунку та передані йому його батьком [PERSON] у борг, в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у присутності свідків [PERSON], [PERSON], про що була складена боргова розписка від 15.02.2007 року. Стверджує, що погодився на укладення такого договору вимушено, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, так як відповідач [PERSON] - його колишня дружина, формально наполягала на укладенні такого договору, хоча запевняла, що надалі претендувати на 1\\2 частину спірної квартири не буде, чим в подальшому скористалася. Для збереження сім'ї він погодився придбати за позичені у батька кошти спірну квартиру в рівних частках на кожного з подружжя. Зазначає, що погодився на укладення даного правочину лише для збереження сім'ї та підтримання атмосфери довіри у сім'ї, так як відповідач наполягала на тому, щоб формально бути рівноправним власником спірної квартири. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири має ваду волі і був вчинений за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Просить поновити строк позовної давності, оскільки, дізнався про порушення свого права після розірвання шлюбу з відповідачкою, яка повідомила, що являється рівноправним власником спірної квартири та не дозволила розпорядитись йому такою на власний розсуд. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідних уточненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з тих підстав, що спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в період їх перебування у шлюбі, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. Просить застосувати строк позовної давності, оскільки спірний договір був укладений ще 15 лютого 2007 року, та у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні обставин справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 16 листопада 2001 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. 15 лютого 2007 року між позивачем [PERSON] та його батьком [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав позивачу 70000,00 доларів США для придбання житла, що стверджується відповідною борговою розпискою. В цей самий день, 15 лютого 2007 року між покупцями [PERSON], [PERSON] та продавцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І. Продаж зазначеної квартири вчинено за ціною 343400грн., що еквівалентно 68000 доларів США за курсом НБУ на день укладення цього договору. Відповідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з п.24 роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування, або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, однак за кошти, що належали позивачу [PERSON] особисто. Так, згідно показань свідка [PERSON] - матері позивача [PERSON], вона зняла грошові кошти зі свого валютного рахунку та передала позивачу на придбання житла, в день укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що стверджується також випискою з рахунку в іноземній валюті АТ «Ощадбанк» про зняття коштів з валютного рахунку в період з 07.10.2002 по 06.12.2012 рік від 06.12.2012 року. Згідно показань свідка [PERSON] - батька позивача [PERSON], він зняв грошові кошти зі свого валютного рахунку та передав позивачу в борг, за цільовим призначенням - на придбання житла, в день купівлі квартири [ADDRESS], що стверджується випискою з рахунку в іноземній валюті АТ «ОТП Банк» про зняття коштів з валютного рахунку в період з 15.02.2007 року від 28.08.2012 року, а також борговою розпискою від 15.02.2007 року, написаною позивачем власноручно. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт зняття та передачі [PERSON] вказаних коштів сину - позивачу по справі в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 вересня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2014 року, частково задоволено позовні вимоги [PERSON], стягнуто з [PERSON] на його користь 577500грн. заборгованості за договором позики від 15 лютого 2007 року та 49500грн. заборгованості за договором позики від 16 березня 2007 року. В задоволенні позовних вимог про стягнення вищезазначеної заборгованості з [PERSON] - відмовлено. Як вбачається з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезазначеним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 вересня 2013 року встановлено, що 15 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, згідно якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 70000 доларів США для придбання житла, які [PERSON] зобов'язався повернути до 01.01.2013 року. Також, 16 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики у виді боргової розписки, згідно якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 6000 доларів США для проведення ремонту придбаної квартири, які [PERSON] зобов'язався повернути до 01.01.2013 року. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Жодних інших доказів, які б свідчили про те, що джерелом набуття спірної квартири є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя відповідачем не надано та в ході розгляду справи судом не встановлено. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом ст. 233 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним за сукупності таких умов: якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини; такий правочин вчинено на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі ( ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином, можливість ознайомитися зі змістом складеного правочину, підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 Постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою, під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчинити такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. При вчиненні такого правочину, сторона усвідомлює, що вчиняє його на вкрай невигідних умовах але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Як вбачається з пояснень позивача, тяжкими обставинами для нього була загроза втрати сім'ї, оскільки, відповідач [PERSON] за інших умов відмовлялась проживати з ним однією сім'єю у спірній квартирі. Він добровільно уклав договір купівлі-продажу спірної квартири у рівних частках на кожного з подружжя, маючи намір не допустити загрози розпаду сім'ї, подальших сімейних конфліктів та для збереження довіри і нормальних сімейних відносин. Порушення прав позивача щодо розпорядження спірною квартирою, як він стверджує, мало місце після 27 грудня 2012 року, тобто після розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Ч.1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п. 28 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними, обчислюється не з моменту вчинення правочину а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписом ч.5 ст. 267 ЦК України, позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. За наведених обставин, суд приходить до переконання, що позивачу слід поновити строк позовної давності для звернення за захистом свого порушеного права, оскільки такий був пропущений ним з поважних причин. Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 15 лютого 2007 року, слід визнати недійсним в частині покупця [PERSON], та визнати [PERSON] єдиним покупцем квартири [ADDRESS]. На підставі ст.ст. 203, 215, 233, 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved