Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого уточнив в заяві про усунення недоліків. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до наказу №196-к від 10.09.2019 року він був прийнятий помічником директора із збуту вугільної продукції тимчасово в публічне акціонерне товариства «Шахта «Надія» (правонаступник - приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія»). Наказом № 217-к від 07.10.2019 року переведений помічником директора зі збуту вугільної продукції постійно, а наказом № 92-к від 08.05.2020 року - звільнений з роботи за угодою сторін. При звільненні з роботи відповідач не провів з ним повний розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України та КЗпП України. Фактичний розрахунок з позивачем відповідач провів лише 22.10.2020 року. Посилаючись на вимоги ст.117 КЗпП України, позивач вважає, що приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія» повинно виплатити йому середній заробіток за період затримки розрахунку з 11.05.2020 року по 22.10.2020 року в розмірі 110 732,32 грн., розмір якого обраховує виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 962,89 грн., що зазначений в довідці підприємства від 18.11.2020 року № 15/1873. Позивач також зазначив, що не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки згідно п.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі наведеного, [PERSON] просить стягнути з приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 110732,32 грн. та судові витрати. Ухвалою Нетішинського міського суду від 18.12.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору та надано строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою Нетішинського міського суду від 30.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 01.02.2021. У зв`язку з неявкою представника відповідача розгляд справи відкладався на 24.02.2021, на 16.03.2021, на 13.04.2021 року. 29 березня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому він позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що позивач невірно обчислив робочі дні в кількості 15 за травень 2020 року. Так, даний період необхідно обчислювати з 12.05.2020 року (наступний день за днем звільнення) по 31.05.2020 року, оскільки 9 травня - святковий день припадає на вихідний день - суботу, а вихідний день відповідно переноситься на 11.05.2020 року - понеділок. Таким чином кількість робочих днів у травні становить 14, а не 15, як зазначено позивачем в позовній заяві, що потягнуло за собою неправильне обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник також зазначив, що станом на сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі перед працівниками шахти загалом становить 30485281,81 грн., а заборгованість перед позивачем відсутня. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача в розмірі 110732,32 грн. може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно працівників шахти, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. Посилається на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати заборгованості, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, інші обставини справи, встановлені судом. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Представник вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений позивачем в сумі 110732,32 грн. є очевидно не співмірним і завищеним, оскільки заборгованість по заробітній платі йому виплачена. Крім того, стягнення такої значної суми коштів унеможливить виплату працівникам ПрАТ «Шахта «Надія» заборгованості по заробітній платі та поточну її виплату. Зазначає, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівників та роботодавця. Враховуючи наведене, представник відповідача просить врахувати судову практику Верховного Суду та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 13.04.2021 розгляд справи відкладено на 29.04.2021 для надання можливості позивачу відповісти на відзив. У відповіді на відзив, поданій до суду 28.04.2021 року позивач зазначив, що заборгованість заробітної плати перед ним на день звільнення становила 82808,34 грн., однак станом на 22.10.2020 року вона була виплачена у повному обсязі. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. В цьому контексті працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових відносинах. Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів такий в день звільнення. Крім того, наполягає на тому, що правильно обрахував кількість робочих днів в травні 2020 року - 15, посилаючись на те, що розрахунок розміру середнього заробітку починається з 08.05.2020 року - дня звільнення. Враховуючи наведене, позивач вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, але надіслав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без його присутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до норм ч.2 ст. 247 ЦПУ України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахта «Надія» з 11.09.2019 року по 08.05.2020 року. Наказом № 92-к від 08.05.2020 року він був звільнений з роботи за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, з 08.05.2020 року. При звільненні [PERSON] відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати всіх належних йому сум. З довідки приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» № 15/1873 від 18.11.2020 року вбачається, що в зв`язку з заборгованістю по виплаті заробітної плати повний розрахунок з [PERSON] був проведений 22.10.2020 року. Його середньоденна заробітна плата за останні два місяці, обрахована у відповідності до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, становить 962,89 грн. Згідно ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як вбачається з роз`яснень викладених в п.п.20, 21 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що з вини відповідача - роботодавця позивачу не виплачені належні йому кошти, тому існують підстави для виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). Середньоденна заробітна плата [PERSON] обрахована відповідачем - роботодавцем у відповідності до вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року і становить 962,89 грн., що сторонами не оспорюється і в суду сумнівів не викликає. Що стосується періоду затримки розрахунку при звільненні, то на думку суду, позивач допустив помилку в обрахунку робочих днів в травні 2020 року - не врахував, що такий період потрібно рахувати з наступного робочого дня після звільнення, а 11.05.2020 року був вихідним днем. Так, період невиплати заробітної плати слід рахувати з 12.05.2020 року (наступного робочого дня після звільнення) по 22.10. 2020 року включно, що становить 114 робочих днів (травень 2020 року - 14 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дні, жовтень 2020 року - 15 днів). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 109769,46 грн. (962,89 грн. х 114 робочих днів). Водночас, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з того, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (109769,46 грн.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати (82808,34 грн.) є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань. Зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, оскільки загальний розмір заборгованості по заробітній платі приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» становить 30485281,81 грн., що підтверджується довідкою № 10/225 від 23.03.2021 року. Також суд враховує період затримки виплати заборгованості (з травня по жовтень 2020 року), характер і обставини її виникнення (особливості діяльності підприємств вугільної промисловості), недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку. На підставі вищевикладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 80000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин та відповідатиме таким загальним засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Таким чином, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80000 грн. Також варто зазначити, що згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Однак, згідно глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково на 72,25% (80000 грн./110732,32 грн) х 100), з відповідача на його користь слід стягнути судовий збір в розмірі 800 грн. (1107,32 грн. х 72,25 %).

Outcome: partial