Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що 25.05.1985 між ним та відповідачкою був укладений шлюб, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні стосунки не підтримують з 1998 року через відсутність інтересу один до одного, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим, він проживає з іншою жінкою, з якою має намір укласти шлюб. Позивач в судове засідання не з`явився, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у його відсутність, на позові наполягає (а.с.9), заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлялась в порядку ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності не подала (а.с.14,18,25). На підставі ст.280 ЦПК України у справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що з 25.05.1985 сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Улянівської сільської ради Красноармійського району Донецької області, актовий запис №6 (а.с.5). Від шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Взаємини між позивачем та відповідачем не склались з 1998 року, вони перестали проживати як подружжя та вести спільне господарство, подальше сумісне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.211 ЦПК України). Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved