Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1411855,00 грн та судовий збір. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 24.04.2010 він позичив [PERSON] грошові кошти у сумі еквівалентній 30000,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на час укладення договору позики складало 237774,00 грн. Факт одержання відповідачем вищезазначеної суми підтверджується договором позики від 24.04.2010, який він підписав власноручно, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кондратьєвою Д.Ю., зареєстрований в реєстрі за №757. Відповідач зобов`язався повернути йому зазначені у договорі позики грошові кошти у строк не пізніше 24.04.2015. Однак, у зазначений у договорі строк відповідач грошові кошти йому не повернув. Крім того, відповідач під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов`язання, та переховується від нього. Окрім суми боргу у розмірі 237774,00 грн, відповідач повинен сплатити йому за 914 днів прострочки за період часу з 24.04.2015 по 24.10.2017 штрафні санкції у розмірі 0,5% від невиплаченої суми позики, що складає 1188,00 грн за кожен день прострочки, у загальній сумі 1086289,00 грн, три відсотки річних у розмірі 17827,50 грн та інфляційні витрати у розмірі 69965,00 грн, а всього 1411855,00 грн. 20.08.2019 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнає зазначає, що відповідач [PERSON] стверджує, що він ніколи не отримував від [PERSON] будь-які грошові кошти. Позивач кошти в розмірі 237774,00 грн передавав [PERSON] , яка є його падчерицею. [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] . Зазначені кошти були отримані [PERSON] для задоволення своїх особистих потреб. Позивач просить суд стягнути 1422855,00 грн, тобто суму яка у шість разів перевищує суму основного зобов`язання. Позивачем не надано жодного обґрунтування нанесення йому будь-яких матеріальних збитків діями відповідача. [PERSON] ніколи не отримував від позивача будь-яких вимог щодо повернення коштів за зазначеним договором. Позивачем до позову не було додано жодних розрахунків нарахування будь-яких грошових зобов`язань із зазначенням конкретних дат, періодів та сум, тобто всі вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають законодавству України. 12.08.2020 від третьої особи [PERSON] до суду надійшли пояснення, відповідно до яких зазначила, що вона є колишньою дружиною відповідача по справі [PERSON] 24.04.2010 її вітчим [PERSON] уклав договір позики із [PERSON] шляхом передачі грошових коштів, особисто в руки відповідачу, у сумі еквівалентній 30000 (тридцять тисяч) доларів США. Вона надала письмову згоду на укладення даного договору, як дружина позичальника. Зазначений договір сторонами було укладено добровільно та оформлено нотаріально із зазначенням штрафних санкцій у п.3 договору у розмірі 0,5 % від несплаченої суми боргу, з якими відповідач погодився підписавши вказаний договір. Грошові кошти зазначені у договорі надавалися позивачем на поворотній основі, тобто не є подарунком і повинні бути повернені відповідачем. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що згідно договору позики від 24 квітня 2010 року [PERSON] взяв у борг та зобов`язався повернути [PERSON] борг в сумі 237774,00 грн, що становить еквівалент 30000,00 дол. США в строк до 24.04.2015, що підтверджується договором позики посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кондратьєвою Д.Ю., зареєстровано в реєстрі №757. Пунктом 3 Договору встановлено, що у разі несплати зазначеної в договорі суми в зазначений термін позичальник зобов`язується сплатити штрафні санкції в розмірі 0,5% від недовиплаченої суми позики за кожен день прострочки до повної виплати. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для судів. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами, які є фізичними особами, виник спір з приводу порушення зобов`язань за договорами позики. Позивач як позикодавець за своїм правовим статусом не відноситься до суб`єктів, яким вказаними законами надано право на здійснення валютних операцій. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється законом, договором або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, позивачем до позову не було додано жодних розрахунків нарахування будь-яких грошових зобов`язань із зазначенням конкретних дат, періодів, підстав та сум, суд вважає за необхідне відмовити в частині позовних вимог [PERSON] у сплаті йому штрафних санкцій та 3 % річних. Суд погоджується з наведеними позивачем письмовими розрахунками, згідно якому відповідач повинен сплатити йому основну суму боргу в розмірі 237774 грн за договором позики і інфляційні збитки в розмірі 69965,00 грн.

Outcome: partial