Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, який в ході розгляду уточнив. В редакції уточненого позову від 31.07.2017 р. зазначив, що перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011 р. по 03.02.2017 р., від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. 04 вересня 2015 року між відповідачкою та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого дружина зобов'язувалась доглядати останнього, а [PERSON] залишав після смерті їм свою квартиру [ADDRESS]. Через два місяці після підписання вказаного договору [PERSON] помер, певний час вони здавали його квартиру в оренду, після розірвання шлюбу він став там проживати, дружина залишилась мешкати в будинку разом зі своєю матір'ю. Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] загальною площею 37,2 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м. та визначити частки в праві спільної сумісної власності його та відповідачки на вказану квартиру, визнавши за кожним право власності на ? частини вказаної квартири. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. Зазначив, що із [PERSON] був знайомий задовго до укладення договору довічного утримання. Договір було укладено із його дружиною, оскільки на той час не було жодної різниці, кого вказувати на стороні набувача. [PERSON] фактично не знав його дружину. Догляд за ним здійснювався як ним так і його на той час дружиною. На момент укладення договору він працював неофіційно. Допомагав [PERSON] з грошима на ліки, возив його до лікарні, брав участь в перев'язках, оскільки у останнього була гангрена ноги. Їхня спільна донька [PERSON] в догляді за [PERSON] не приймала участі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов визнали частково. Зазначили, що спірна квартира дійсно була придбана в інтересах сім'ї, однак вважають, що оскільки у виконанні умов договору довічного утримання активно приймала участь і донька [PERSON], яка гралася з [PERSON], допомагала його перев'язувати, то квартиру необхідно поділити порівну між ними трьома. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною сина [PERSON], матері відповідачки. Знає, що сторони по справі знайшли чоловіка за яким доглядали. Потім уточнила, що догляд за цим чоловіком здійснювали [PERSON] та її матір [PERSON] Вона безпосередньо навідувалась до квартири того чоловіка, коли він вже не підіймався та бачила, що його доглядала [PERSON]. З її слів вона знала, що [PERSON] приходить до того чоловіка вранці та після роботи. Як казала [PERSON], то [PERSON] в догляді не приймав участі. Особисто вона бачила в квартирі тільки [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON], раніше з нею працювала на залізниці. З приводу даної справи пояснила, що зі слів [PERSON] знає про те, що остання здійснювала догляд за стороннім чоловіком за квартиру. Бачила вона того чоловіка у дворі будинку [ADDRESS] влітку років за 2,5 тому назад, він грався із Вікою, онукою [PERSON]. [PERSON] казала, що то був той чоловік, за яким вона буде доглядати. Як казала [PERSON], вона буде доглядати за тим чоловіком, а квартира відійде дітям. [PERSON] до неї ще приходила, коли той чоловік хворів та позичала різни суми грошей, які віддавала або зі своєї пенсії, або із заробітної плати [PERSON]. [PERSON] дуже часто у неї залишала Віку, коли ходила навідувати того чоловіка. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 11 листопада 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2017 року між ними розірвано (а.с. 8 - копія рішення суду). Сторони мають дитину, [PERSON], [INFO] (а.с.60 - копія свідоцтва про народження). 04 вересня 2015 року відповідачка уклала з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого останній передав у власність відповідачці квартиру [ADDRESS]. [PERSON], в свою чергу, зобов'язувалася повністю утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою. Вартість майнового забезпечення визначена сторонами у розмірі 250,00 грн. (а.с. 10-17 - копії договору, витягів). За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов'язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов'язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України. Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов'язків за цим договором на користь відчужувача. За результатами розгляду справи № 6-2891цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 13 квітня 2016 року, згідно з якою зробив наступний правовий висновок: визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем. Зазначений висновок Верховний Суд України зробив за результатами розгляду справи за позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. При цьому згідно ст. ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. З огляду на зазначене, Верховний Суд України в своїй постанові від 24 травня 2017 р. № 6-843цс17 розвив та доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року, наступною правовою позицією про застосування ст. ст. 60, 61 СК України з огляду на положення ст. ст. 744, 746 ЦК України із урахуванням положень ст. ст. 2, 8 СК України при вирішенні спорів між подружжям, у тому числі колишнім, про поділ їх спільного майна. Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними. Вказана правова позиція Верховного Суду Українизгідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами, що квартира за договором довічного утримання одержана [PERSON] в інтересах сім'ї, однак відповідач вважає, що поділ спільного майна повинен бути проведений з врахуванням долі їхньої спільної дитини [PERSON], яка також приймала безпосередню участь у виконанні умов укладеного договору довічного утримання. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем до суду не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що [PERSON], 02.12.2009 року, в період часу з 04.09.2015 року до дня смерті [PERSON] дійсно приймала активну участь у догляді за ним. Свідок [PERSON] взагалі зазначала про те, що дитину залишали під її наглядом, коли її бабці [PERSON] доводилось доглядати [PERSON] Щодо посилань відповідача на те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання її та дитини, суд зазначає, що саме відповідачем до суду було надано довідку про склад сім'ї від 05.05.2017 року за підписом голови квартального комітету [PERSON], згідно до якої [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] з 2010 року по теперішній час (а.с.59 - довідка про склад сім'ї). Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] під час шлюбу з [PERSON] відповідно до норм ст. 60 СК України, оскільки відповідач не спростувала заявлені вимоги та не довела обставин, на які вона посилалась в ході розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з тим, що вимога щодо стягнення з відповідача судових витрат позивачем не заявлялася, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved