Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним іпотечний договір серії ВЕЕ № 278890, укладений 06 березня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк», правонаступником якого по всіх правах і обов'язках виступає Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1792; стягнути з відповідачів судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 09 квітня 1991 року було укладено шлюб, який зареєстровано в Австралії за адресою: 3/ІІ 1 Вестбурі Стріт Святої Кільді. Під час перебування у шлюбі, ними була набута у власність трьохкімнатна квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 10.04.2006 року № 684-С/КІ, зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 10 травня 2006 року у реєстрову книгу № 448-13 за реєстровим № 44739. Таким чином, трьохкімнатна квартира [ADDRESS] належить йому та відповідачу - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Приблизно в кінці лютого 2013 року йому, від [PERSON], стало відомо, що спільна квартира знаходиться в іпотеці. В наслідок неодноразових та наполегливих вимог відповідач - [PERSON] надала йому пакет документів, щодо іпотеки, з яких вбачається, що 06 березня 2007 року, між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк», правонаступником якого по всіх правах і обов'язках виступає Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» та [PERSON], було укладено кредитний договір №149, згідно з яким позичальнику було відкрито кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 240 000 доларів США терміном до 10.02.2017 року зі сплатою 14,5% річних, з щомісячним зменшеннями розміру кредиту, починаючи з 10.09.2007 року на суму 2105, 26 доларів США. 06 березня 2007 року на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 149-1 зі змінами та доповненнями від 13.05.2008 року, 02.02.2009 року та 27.02.2009 року, згідно якого остання зобовязалася відповідати перед банком за невиконання позичальником боргових зобовязань у повному обсязі. Того ж дня, між відповідачкою - 1 та банком, в особі Ахмедової Р.А., був укладений іпотечний договір серії ВЕЕ № 278890, зареєстрованого в реєстрі за № 1792, згідно якого відповідачкою - 1 на забезпечення виконання власних зобов'язань іпотекодавця, згідно кредитного договору, було передано в іпотеку банку власне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 106,50 кв.м., жилою площею 62, 40 кв.м. Предмет іпотеки не є та ніколи не був особистою власністю відповідача - [PERSON], а є спільною сумісною власністю подружжя. Жодних письмових або усних заяв про згоду на передачу спільного майна в іпотеку він не надавав. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Також, заперечував проти застосування строків позовної давності, заявлених представником відповідача ПАТ «Український Професійний Банк», з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с.91-93). Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про визнання позову та клопотання про розгляд справи у її відсутність (а.с.35, 49). Представник відповідача, Публічнного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», Ільченко К.А., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченнях, долучених до матеріалів справи (а.с.50-54). Також, просила суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача, з підстав викладених у письмовому клопотанні, яке долучено до матеріалів справи (а.с.60-62). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON], та третіх осіб. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи 06 березня 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 149, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відкличну кредитну лінію, що поновлюється, на споживчі цілі в розмірі 240000,00 доларів США терміном до 10 лютого 2017 року зі сплатою 14,5% річних з щомісячним зменшенням розміру кредиту, починаючи з 10 вересня 2007 року на суму 2105,26 доларів США (а.с.11). 06 березня 2007 року між [PERSON] - поручителем, [PERSON] - позичальником, та ВАТ «Український Професійний Банк», було укладено договір поруки № 149-1, відповідно до умов якого поручитель бере на себе зобов`язання в повному обсязі відповідати перед банком, як солідарний боржник по кредитному договору №149 від 06 березня 2007 року, у разі повного або часткового невиконання позичальником зобов'язань по кредитному договору, в передбачені договором строки, банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя (а.с.12). В подальшому 13 травня 2008 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] було укладено додатковий договір про внесення змін до кредитного договору № 149 від 06 березня 2007 року (а.с.13) та 13 травня 2008 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Український Професійний Банк» - додатковий договір про внесення змін до Договору поруки № 149-1 від 06 березня 2007 року (а.с.14), 02 лютого 2009 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] - додатковий договір про внесення змін до кредитного договору № 149 від 06 березня 2007 року (а.с.15) та 02 лютого 2009 року між [PERSON], [PERSON], ВАТ «Український Професійний Банк» - додатковий договір про внесення змін до договору поруки № 149-1 від 06 березня 2007 року (а.с.16), 27 лютого 2009 року - додатковий договір про внесення змін до кредитного договору № 149 від 06 березня 2007 року (а.с.17) та 27 лютого 2009 року між [PERSON], [PERSON], ВАТ «Український Професійний Банк» - додатковий договір про внесення змін до договору поруки № 149-1 від 06 березня 2007 року (а.с.18). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк», правонаступником якого по всіх правах і обов'язках виступає Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк», було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1792 (а.с.9-10). Відповідно до п. 1 даного договору, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного в п.6 цього іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотеко держатель має право в разі невиконання ним зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Згідно п. 6 іпотечного договору, в забезпечення виконання власних зобов'язань за договором іпотекодавець надав в іпотеку власне нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,50 кв.м., жилою площею 62,40 кв.м. Пунктом 7 даного договору передбачено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 10 квітня 2006 року № 684-С/КІ, що зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 10 травня 2006 року у реєстрову книгу № 448-13 за реєстровим № 44739. Відповідно до свідоцтва про право власності від 03 травня 2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.56). Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який зареєстровано на підставі Австралійського союзу Закону про шлюб 1961 року, за адресою: 3/ІІ 1 Вестбурі Стріт Святої Кільді. (а.с.6-7). Відповідно до ст. 58 ЗУ «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до п. 7 Роздлілу ІІ Наказу Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 «Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні», документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно п.п. 1.2., 1.3. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113, консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ. При цьому консул не несе відповідальності за зміст документа. Легалізація в установленому порядку документа надає йому право на існування в міжнародному обігу. Таким чином, легалізація офіційних документів, це лише процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів. Як вбачається з свідоцтва про шлюб, який укладений 09 квітня 1991 між [PERSON] та [PERSON], останнє містить апостиль вчинений на підставі Гаазької Конвенції від 05 жовтня 1961 року (а.с.123-126). Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 1991 року, та даний шлюб, станом на день розгляду справи, є дійсним, не розірваний в установленому законом порядку та не визнаний недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 2007 року під час укладення іпотечного договору, відповідачем [PERSON], було подано заяву, в якій останньою вказано, що в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах вона не перебуває. Квартира, що передається в іпотеку по цьому договору, є її особистою власністю (а.с.95). Відповідно до п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим дговором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. При посвідченні нотаріусом договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений/, удова/удівець/), державній нотаріальній конторі або приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома іншої сторони договору та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення договору через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні договору подавати від його імені відповідні заяви. В той же час, суд вважає, що подання відповідачем [PERSON] вищевказаної заяви, не може впливати на права позивача щодо розпорядження спірною квартирою [ADDRESS], оскільки остання придбана у період шлюбу [PERSON] та [PERSON], та за вимог ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, доводи викладені відповідачем [PERSON] у заяві від 06 березня 2007 року, ні сторонами договору, ні приватним нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, не перевірені, та не звернуто увагу, що під час укладання договору іпотеки відповідач [PERSON] обліковувалась паспортом Австралії - Австралійським союзом, а в закордонному паспорті України, постійне місце проживання [PERSON] визначено - Австралія (а.с.100, 101). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як роз`яснено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу (іпотеку) лише за згодою іншого з подружжя. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку. Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За вимог ст. 578 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз`яснено в п. 26 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Крім того, частиною 3 статті 6 ЗУ «Про іпотеку» на іпотекодавця покладається обов`язок попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки та відповідно встановлені негативні наслідки у разі порушення такого обов`язку. В той же час, такі негативні наслідки не можуть бути встановлені щодо прав та інтересів на предмет іпотеки інших осіб. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 06 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та [PERSON], посвідчений 06 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1792, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими, оскільки за вимог Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, при укладання вказаного договору іпотеки, за яким в іпотеку була передана квартира [ADDRESS], письмова згода [PERSON], як співвласника вказаного майна є обов`язковою, а за відсутності такої згоди, договір укладений іншим співвласником має бути визнаний недійсним за позовом іншого співвласника. Щодо посилань представника відповідача ПАТ «Український Професійний Банк» щодо пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду, та відповідно застосування наслідків спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За вимог ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В обґрунтування клопотання про застосування строку позовної давності представник відповідача ПАТ «Український Професійний Банк», посилається на те, що позивачу був добре відомий факт укладення кредитного, іпотечного договору, відкриття виконавчого провадження, так як з 11 жовтня 2010 року тривав судовий процес в Печерському районному суді м. Києва про стягнення заборгованості за кредитним договором, на засіданнях якого [PERSON] брав активну участь. Протягом часу поки тривали судові процеси з участю позивача, здійснювались виконавчі дії в межах строку позовної давності [PERSON] не скористався своїм правом на оскарження дій нотаріуса та банку. Як вбачається зі змісту довіреністі виданої [PERSON] остання видана 10 січня 2011 року, на ім'я [PERSON] та [PERSON] на представленні інтересів [PERSON] в усіх судах (а.с.104). Крім того, як вбачається з рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2011 року по справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, інтереси відповідача [PERSON] на підставі довіреності представляв [PERSON]. Також, зі змісту вказаного рішення вбачається, що предметом позовних вимог ПАТ «Український Професійний Банк» було солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором №149 від 06 березня 2007 року та договору поруки №149-1 від 06 березня 2007 року, з урахуванням додаткових угод до останніх (а.с.115-116). При цьому, у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2011 року, відсутні будь-які посилання на наявність іпотечного договору від 06 березня 2007 року укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк». Крім того, в судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Український Професійний Банк», посилалася також, як на підставу для застосування строків позовної давності, на наявність актів складених відділом безпеки операційної діяльності ВАТ «УПБ» від 18 квітня 2007 року, 23 квітня 2007 року, 13 серпня 2007 року, які підписані [PERSON] Як вбачається з Актів від 23 квітня 2007 року, 13 серпня 2007 року складеними відділом безпеки операційної діяльності ВАТ «УПБ», останні містять посилання на: 1) номер договору - 149; 2) тема - перевірка наявності майна; 3) майно - нерухомість, заг.площею 106,5 кв.м.; 4) власник - [PERSON]; 5) адреса - [ADDRESS]; 6) огляд майна - оглянуте; 7) стан майна - задовільний; 8) охорона/безпека - охороняється усіма засобами безпеки; 9) вартість за домовленістю сторін - 1 515 000,00 грн.; 10) висновки - заставне майно є в наявності; 11) додатки - ---- (а.с.63, 64). В той же час, зазначені акти не свідчать про те, що 06 березня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк» вже був укладений договір іпотеки, як і не свідчать про те, що з останніх можна встановити наявність вже укладеного 06 березня 2007 року спірного договору іпотеки, а тим паче обізнаність позивача, [PERSON], про укладання 06 березня 2007 року договору іпотеки та висловлення останнім своєї згоди на укладання такого договору. Крім того, відповідно до висновку експертного дослідження від 27 вересня 2013 року № 50 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Київській області, підписи та рукописні записи, зображення яких нанесені від імені [PERSON] в графах «представник» копії акту ВАТ «УПБ» від 23.04.2007 року та копії акту ВАТ «УПБ» від 13.08.2007 року, виконані ймовірно не [PERSON], а іншою особою. З мотивувальної частини вказаного висновку вбачається, що в процесі порівняння розбіжності загальних та індивідуальних ознак підпису є стійкими, суттєвими, утворюють сукупність, яка є достатньою основою, для ймовірного негативного висновку про те, що підписи та рукописні записи, зображення яких нанесені від імені [PERSON] в графах «представник» копії акту ВАТ «УПБ» від 23.04.2007 року та копії акту ВАТ «УПБ» від 13.08.2007 року, виконані ймовірно не [PERSON], а іншою особою. Вирішити питання по суті в категоричній формі можливо, лише при наданні експертові оригіналів досліджуваних документів. Суттєвих співпадаючих ознак почерку не встановлено (а.с.94-103). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що представником відповідача ПАТ «Український Професійний Банк», в судовому засіданні не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт обізнаності позивача [PERSON] про наявність оспорюваного останнім в даному судовому процесі договору іпотеки як станом на день його укладання - 06 березня 2007 року, станом на день складання актів від 23 квітня 2007 року та 13 серпня 2007 року, так і станом на 11 жовтня 2010 року - судовий процес у Печерському районному суді м. Києва, а посилання у клопотанні про застосування строків позовної давності не є переконливими та не спростовують викладені позивачем обставини, щодо часу, з якого останній дізнався про оспорюваний договір іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання іпотечного договору недійсним, є обґрунтованими, такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягають до стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved