Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на житло, виданого згідно з рішенням виконкому Кролевецької міської ради депутатів №106 від 07 березня 1984 року, він є власником житлового приміщення - будинку по [ADDRESS] . 16 травня 1997 року за вказаною адресою за його згоди зареєстрував своє місце проживання\~ [PERSON] . На даний час згідно довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 17 жовтня 2018 року №3414 у даному житловому приміщенні зареєстровані він, [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] [PERSON] фактично в житловому будинку за місцем реєстрації не проживає, його особисті речі в будинку відсутні, він не допомагає сплачувати комунальні послуги. Понад дванадцять років відповідач проживає за іншою адресою, в житлі за зареєстрованим місцем проживання за вказаний період він жодного разу не з`являвся. На його прохання знятись з реєстрації в будинку відповідач відмовляється, чим порушує його права як власника. Враховуючи викладене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримують та просять його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.34). Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання\~ (а.с. 33), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання представника позивача суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житло, виданим 07 березня 1984 року виконкомом Кролевецької міської ради депутатів згідно з рішенням №106 від 01 березня 1984 року (а.с. 18). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Кролевецької міської ради Сумської області 17 жовтня 2018 року №3414 в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] року народження, [PERSON] , [INFO] року [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.20).\~ Зазначені обставини також підтверджуються записами в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в буд [ADDRESS] [ADDRESS] , згідно яких [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , зареєстрований за вказаною адресою з 16.05.1997 року (а.с.11-17). За змістом позовної заяви відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання - в будинку [ADDRESS] не проживає понад дванадцять років, його особисті речі в будинку відсутні, житлово-комунальні послуги він не сплачує. Факт тривалого не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] підтверджується довідкою голови вуличного комітету Нужної Т.В., засвідченою секретарем Кролевецької міської ради Сумської області від 16.10.2018 року, згідно з якою [PERSON] в будинку [ADDRESS] \~ фактично не проживає понад дванадцять років (а.с.22). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] , фактично за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає без поважних причин більше одного року підряд, житлом не користується, участі в утриманні будинку не приймає. Поважних причин непроживання відповідача більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останнім права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідач оспорював виселення зі спірного житла, звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надав суду доказів, що покинув житло проти його справжньої волі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] не є власником або наймачем житла (будинку), яке належить на праві власності [PERSON] , та не проживає за адресою: [ADDRESS] , більше одного року. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved