Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.08.2012 року було видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення № 27 у будинку № 12 по вул.Гагаріна у м.Запоріжжя, згідно з яким позивачу належать стерилізаційна кімната № 10, маніпуляційна кімната № 11, кімната персоналу № 12, душова № 13, санвузол № 14, вмивальник № 15, коридор № 16 - загальною площею 41,6 кв. м., що становить 19/50 частин нежитлового приміщення. Відповідачу належить тамбур № 1, вестибюль № 2, солярій № 3, кабінет гінеколога № 4 комора № 5,6, топкова № 7, кабінет мануальної терапії № 8, загальною площею 66,9 кв.м., що становить 31/50 частини від загальної площі приміщення. 23.05.2008 року між сторонами укладено договір про надання частини нежитлових приміщень у безоплатне користування строком на 10 років, до 23.05.2018 року. Після завершення строку дії договору, позивач повідомив відповідачу, що не має наміру пролонгувати договір на таких умовах і запропонував або укласти договір оренди, або звільнити належні йому приміщення, на що отримав відмову. На даний час Відповідач чинить перешкоди у користуванні належними позивачу приміщеннями, добровільно повернути їх відмовляється. З наведених підстав просив позовні вимоги задовольнити, витребувати майно з незаконного володіння відповідача, виселити відповідача з належних позивачу нежитлових приміщень та зобовязати відповідача не чинити перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями.(а.с.2-5) Відповідач [PERSON], не погоджуючись із позовними вимогами, 25.10.2018 року надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння і виселення не підлягають задоволенню, оскільки спосіб захисту порушених прав не відповідає характеру правовідносин, які склалися між сторонами. Проти вимог про зобовязання не чинити перешкоди у користуванні власністю заперечує, оскільки позивачем не доведено наявність конкретних перешкод у користуванні майном з боку відповідача, в свою чергу повідомила, що не чинить жодних перешкод у користуванні 19/50 частками належного йому приміщення. Також просить відмовити у стягненні судових витрат (а.с.57-60). 21.11.2018 року, після завершення підготовчого провадження, від представника відповідача надійшла заява про застосування процедури врегулювання спору за участю судді, яка залишена без розгляду. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Судом проведено такі процесуальні дії по справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2018 дану цивільну справу прийнято до розгляду, розпочато підготовче провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 26.09.2018, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с. 42). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 21.11.2018 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 26.12.2018 (а.с.90). Ухвалою суду від 26.12.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.11). У судовому засіданні 14.01.2019 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків. У судовому засіданні 22.02.2019 допитано свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.223) В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Пояснили суду, що пропонували відповідачу вирішити спір у позасудовому порядку, шляхом укладення договору оренди спірних нежитлових приміщень, проте, згоди сторони не дійшли. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Пояснили суду, що дійсно сторонами розглядалось питання про можливість укладення мирової угоди, проте взаємної згоди не досягнуто. Заслухавши пояснення учасників справи, які зявились в судове засідання, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 21.03.2007 року позивач придбав у власність квартиру № 27 у житловому будинку № 12 по вул. Гагаріна у м.Запоріжжя, загальною площею 43,87 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.03.2007 року, зареєстрованого у реєстрі за № 348 (а.с.9). Вподальшому вказане житлове приміщення було переведено у нежитлове на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.05.2007 року та на підставі свідоцтва про право власності не нерухоме майно серія САВ № 721830 від 06.05.2008 року позивач став власником нежитлового приміщення № 27 у будинку № 12 по вул.Гагаріна у м.Запоріжжя. (а.с.13). 23.05.2008 року між сторонами було укладено договір про надання нежилого приміщення у безоплатне користування, посвідчений приватним нотаріусом 23.05.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 2159. Відповідно до п.1.1.Договору у користування Відповідачу передано нерухоме майно нежиле приміщення за адресою: м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, б. 12 прим.27, а відповідач зобовязалась прийняти це нерухоме майно та після припинення цього договору повернути обєкт користування в належному стані. Відповідно до п.7.2. Договору обєкт користування вважається фактично переданим з моменту підписання акту прийому передачі. Відповідно до п.10.1 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і нотаріального посвідчення і діє впродовж 10 років. 10.08.2012 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до Договору від 23.05.2008 року № 2159 в частині прав користувача за Договором та сторони погодили, якщо Користувачем в результаті поліпшення створена нова річ, Користувач стає її співвласником. Частка користувача у праві власності визначається як різниця між площею новоствореного обєкту та площею обєкту користування до його реконструкції. Оформлення права власності на нежиле приміщення оформлюється сторонами у вищевказаних частках. 12.08.2012 року між сторонами підписано акт виконання договору від 23.05.2008 року про надання нежитлового приміщення у безоплатне користування, яким сторони підтвердили, що Користувач здійснив поліпшення обєкту позички, в результаті чого утворилися 2 нових обєкти нерухомого майна, частки Позичкодавця та Користувача у приміщенні № 27 по вул.Гагаріна, 12 визначені у наступних розмірах: частка позичкодавця становить 19/50 частин нежитлового приміщення № 27, частка Користувача становить 31/50 частин нежитлового приміщення. Після проведеної реконструкції, позивачу та відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія ЗАЕ № 909043 від 26.12.2012 року належить відповідно 19/50 та 31/50 частин нежитлового приміщення № 27 у будинку № 12 по вул.Гагаріна у м.Запоріжжя.(а.с.26) Належні Позивачу 19/50 частин приміщення складаються з стерилізаційної кімнати № 10, маніпуляційної кімнати № 11, кімнати персоналу № 12, душової № 13, санвузла № 14, вмивальника № 15, коридора № 16, загальною площею 41,6 кв. м. Належні Відповідачу 31/50 частин приміщення складаються з тамбура № 1, вестибюля № 2, солярія № 3, кабінета гінеколога № 4 комори № 5,6, топочної № 7, кабінета мануальної терапії № 8, загальною площею 66,9 кв.м. Судом встановлено, що нежитлове приміщення № 27 у будинку № 12 по вул.Гагаріна у м.Запоріжжя вцілому, у тому числі і належні позивачу 19/50 частин приміщення використовуються відповідачем для здійснення діяльності медичного центру «Медіана». Вказані обставини не оспорюються сторонами та підтверджуються матеріалами справи та показаннями допитаних у судовому засіданні свідків. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що позивач у присутності декількох осіб здійснювали огляд приміщення на предмет можливості його використання, позивач мав безперешкодний доступ у належні йому приміщення, всі приміщення використовуються у діяльності медичного центру, в них знаходиться медичне обладнання центру та в робочий час в приміщеннях знаходяться працівники центру та відвідувачі. Надані позивачем акти від 30.11.2018 року, від 28.12.2018 року огляду нежитлового приміщення на предмет можливості користування ним (а.с.116, 128) суд не бере до уваги, оскільки вони не можуть бути визнані допустимими доказами у розумінні ст. 78 ЦПК України. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Вирішуючи вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню у звязку з наступним. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння, а саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При розгляді справи не встановлено обставин, які б свідчили про вибуття належного позивачу майна з його володіння поза волею власника та заволодіння ним відповідачем. Право власності позивача на належні йому 19/50 частин нежитлового приміщення відповідачем не оспорюється, право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про виселення відповідача та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За приписами ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обрання такого способу захисту права, як усунення перешкод в здійсненні права користування майном, в контексті захисту права власності передбачено статтею 391 ЦК України, на яку посилається позивач і яка надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Згідно із розясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність протиправної поведінки (бездіяльності) з боку відповідача, що створює перешкоди позивачеві у здійсненні ним користування та розпорядження майном, тобто, на думку суду, для застосування судового захисту права власності необхідно не лише констатувати протиправність поведінки відповідачів, але й причинний звязок між цією поведінкою і реальними або такими, що припускаються, порушеннями права позивача, а також наявність шкоди правам та інтересам позивача. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Як встановлено судом, позивач є власником 19/50 частин нежитлового приміщення, яке використовується відповідачем спільно з належними їй 31/50 частинами нежитлового приміщення для здійснення діяльності медичного центру «Медіана». Таким чином, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу з боку відповідача у використанні належного йому нежитлового приміщення, оскільки у приміщеннях, які входять до складу 19/50 часток, належних позивачу, знаходиться майно медичного центру, діяльність у якому здійснює Відповідач. У вказаних приміщеннях щодня, протягом робочого часу, здійснюється діяльність центру, у них перебувають працівники центру та його відвідувачі. Позивач не може самостійно звільнити вказані приміщення від обладнання та майна Відповідача та використовувати їх на власний розсуд. Будь яких договорів на використання даних нежитлових приміщень, після завершення строку дії договору від 23.05.2008 року, між сторонами не укладено. Доводи відповідача щодо наявності у позивача безперешкодного доступу до вказаних приміщень та безперешкодного до них входження не спростовують висновків суду про наявність перешкод позивачу у використанні належних йому приміщень та здійсненні права власності. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача, як власника нежитлового приміщення, за наявності перешкод у його використанні. З урахуванням встановлених судом обставин щодо використання обєкту нерухомого майна, належного позивачу, у здійсненні Відповідачем діяльності медичного центру «Медіана», а також обставин щодо недосягнення домовленості про використання майна на узгоджених сторонами умовах, з урахуванням того, що спірне приміщення є нежитловим, суд приходить до висновку, що для захисту прав позивача, як власника майна, слід усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом зобовязання Відповідача звільнити та передати за актом приймання - передачі Позивачу належні йому нежитлові приміщення, а саме: стерилізаційну кімнату № 10, маніпуляційну кімнату № 11, кімнату персоналу № 12, душову № 13, санвузол № 14, вмивальник № 15, коридор № 16, загальною площею 41,6 кв. м., що становить 19/50 частин нежитлового приміщення № 27 у будинку № 12 по вул.Гагаріна у м.Запоріжжі. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду судовий збір сплачено у мінімальному розмірі, а позов задоволено частково, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат, повязаних зі сплатою судового збору, з відповідача на користь позивача відсутні. Вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять даних і позивачем не надано відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, щодо сплати витрат на правову допомогу.

Outcome: partial