Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб зареєстровано 13.10.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, про що видане відповідне свідоцтво. Вказує, що в період шлюбу,14.11.2011року за спільні кошти подружжям, на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , при цьому відповідач в період шлюбу не працювала, позивач повністю забезпечував родину матеріально. Тож, вказана вище квартира, як на його думку, є об`єктом права спільної сумісної власності. Зазначає, що наразі стосунки подружжя погіршились і відповідач перестала визнавати його право власності на частку у вказаному майні. Відповідач продовжує користуватися вказаною квартирою, а він проживає в іншому місці. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності, вартість квартири на момент її поділу складає 565 000,00 гривень. Таким чином позивач просить суд, - визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за ним право власності на 1\\2 частини вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 28.11.2018 року по справі відкрито провадження та призначене судове засідання. Дана цивільна справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. 26.03. 2019 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, відповідачем [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву. Зазначила, що ознайомившись із матеріалами позовної заяви, вона не погоджується з її вимогами в повному обсязі, оскільки позивачем не подано жодних доказів того, що вказана квартира придбана за спільні кошти. Зазначила, що фактично проживання ними однією сім`єю триває з 2005 року і на той час вона працювала касиром, а на час придбання квартири перебувала у відпустці по догляду за дитиною, яка народилась [INFO] . Крім того, зазначає, що у власності позивача перебуває інша квартира [ADDRESS] , яка по суті теж є спільною власністю, але не зазначена позивачем при поділі майна подружжя. В цій квартирі зареєстрована вона разом з їхньою спільною дитиною. Тож, просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гнатюк А.І. підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі. Підтримала доводи, наведені у позові та додатково пояснила, що договір на купівлю-продаж квартири укладався за згодою дружини позивача (п.10 договору) та в інтересах сім*ї. Забезпеченням квартири займається позивач, але зараз між ними погіршилися стосунки і вона стала заперечувати право власності позивача на частину спірної квартири. Доводи відзиву відповідача вважає безпідставними. Відповідач користується квартирою, а позивач проживає за іншою адресою, де він зареєстрований. Квартира № 169 - це об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Сторони мають дитину, але цим поділом не порушуються права дитини. Дитина не має права власності на це майно. А тому, вважає, що слід задовольнити позов, відзив не спростовує позовні вимоги. Судові витрати позивач залишає за собою. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, до початку надала заяву, датовану 21.05.2019, в якій повідомила, що 21.05.2019 року вона уклала договір з АБ «Олександра Олененка» про надання правничої допомоги (датований 21.06.2019 року без номера) і представникам потрібно ознайомитись з матеріалами справи, тож просить відкласти судове засідання по справі та продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів. Слід зазначити, що жоден з учасників справи до початку судового засідання не звертався з приводу ознайомлення із матеріалами справи. Суд оцінює критично вказану заяву, оскільки позивач до суду звернувся ще 06.11.2018 року, про що достовірно відомо відповідачу, оскільки 11.03.2019р. особисто [PERSON] отримала всі документи: позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, пам`ятку про права та обов`язки учасника справи та судові повістки. Крім того, відповідач скористалась своїм правом та 26.03.2019 нею подано до суду відзив на позовну заяву. Жодних заяв із запереченнями проти визначеного судом порядку розгляду справи (спрощене позовне провадження з повідомленням сторін), до суду не подано. Ухвалою суду від 22.05.2019р., що занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні заяви відповідача про відкладення судового засідання відмовлено, враховуючи положення ч.1, п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України. Суд вважає неповажними причини неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином, завчасно ще 14.04.2019 року повідомлений про час, дату та місце розгляду справи СМС-повідомленням, враховуючи згоду на здійснення виклику учасника справи таким шляхом, про що зазначено відповідачем [PERSON] в судовому засіданні від 11.03.2019 року. Крім того, від будь-якого представника відповідача до суду не надходили заяви про оголошення перерви в судовому засіданні чи про відкладення розгляду справи з будь-яких причин, в т.ч. поважних причин. Заслухавши доводи представника позивача, аргументи відповідача, що викладені у відзиві на позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.10.2007 року, сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 1970. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження (серія [NUMBER] від 15.03.2017), який проживає разом з матір`ю. Щодо місця проживання дитини між сторонами спору не існує. Батьком дитини записаний відповідач. Також, встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторонами придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2011 року. Вказаний договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3998. За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 321789 від 24.11.2011 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №167483110 від 22.05.2019 власником 1/1 частки квартири [ADDRESS] , - є [PERSON] . Крім того, відповідно до даних висновку оцінки від 03.10.2018 року за договором № 2866/18, виданого ПП «ТОВА» ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] , становить 565000 грн. 00 коп. без врахування ПДВ. Враховуючи, що підтвердити наявність у позивача прав на спірну частину квартири в документальній формі він не має можливості, оскільки право власності на вищевказану частину квартири оформлене та зареєстроване за відповідачем, тому він звернувся до суду із зазначеним позовом. Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 Цивільного кодексу України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (в редакції, що діє з 01.01.2004), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України). Між тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 07.09.2016 у справі №6-801цс16; від 12.10.2016 у справі №6-846цс16; від 07.12.2016 у справі №6-1568цс16). Визначаючи джерело походження коштів, за які було придбане майно, що є об`єктом поділу між сторонами, суд бере до уваги пояснення позивача, надані його представником та відповідача про те, що спірна частина квартири була придбана за спільні кошти подружжя, а відтак і набуте за них майно є об`єктом спільною сумісної власності подружжя і підлягає розподілу між сторонами. Крім того, відповідно до п.10 договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2011р., - договір укладено за згодою [PERSON] , підпис на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. 14.11.2011р. за п.№3997. Дані обставини свідчать про те, що правочин укладено в інтересах сім`ї, за згодою подружжя. Під час судового розгляду справи, жодних доказів про те, що спірне нерухоме майно було придбане не за спільні кошти подружжя (сторін по справі), не надано. Крім того, суд вважає безпідставними доводи відповідача, що викладені у відзиві на позов про наявність іншої квартири, яку позивач на включив до поділу майна, хоча вона також, як вказано, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також той факт, що у відповідача на утриманні є неповнолітній син і вказаний поділ майна обмежить права дитини на житло. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] не позбавлена права звертатися до суду за захистом свого порушеного, не визнаного чи оспореного права/інтересу, свободи з відповідним позовом, в т.ч. щодо поділу іншого майна подружжя, стягнення аліментів на утримання дитини тощо, оскільки це передбачено ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також іншими нормами чинного сімейного законодавства. Відповідно до вимог ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначено у ст. 69 СК України, - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Судом встановлено, що на час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в частині, що не суперечить нормам чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Беручи до уваги презумпцію статусу майна, набутого подружжям за час перебування їх у шлюбі, в контексті спірних правовідносин даної справи, судом не встановлено обставин, які б спростували презумпцію того, що нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін. За таких обставин, таке майно підлягає поділу між сторонами. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме,- необхідно визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Власником іншої 1/2 частини вказаної квартири є [PERSON] . Таким чином, на думку суду, вирішуючи даній спір, не порушуються майнові права та інтереси сторін по справі та інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved