Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на майно. Свої вимоги мотивує тим, що 17 липня 2017 року він уклав з відповідачем договір довічного утримання, який посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №. 1790. Згідно даного договору позивач передав відповідачу належну йому на праві власності квартиру № 65, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Миру, 18, а відповідач зобов'язаний був довічно утримувати позивача, забезпечувати продуктами харчування та одягом, доглядати за ним, надавати йому необхідну грошову та іншу допомогу, та підтримувати його житлове приміщення у належному стані. Спочатку відповідач сумлінно свої зобовязання, проте, з листопада 2017 року перестала приходити до позивача, забезпечувати харчуванням і доглядом, оплачувати рахунки. Матеріальне забезпечення з утримання, яке щомісячно мало б надаватися позивачу, сторонами було оцінено в 1\~000,00 грн. на місяць. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Третя особа приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, причини неявку суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що 17 липня 2017 року між сторонами було укладено договір довічного утримання НМЕ №.680353, який посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського\~нотаріального округу\~Одеської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1790. Згідно вказаного договору позивач передав у власність відповідачу житловий будинок за адресою Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Миру, 18, а відповідач зобовязався матеріально утримувати позивача та надавати йому іншу необхідну допомогу. Згідно п.п. 2.1, 2.2 вказаного договору [PERSON] зобовязалася забезпечувати позивача [PERSON], як відчужувача, здійснювати утримання та догляд останнього, надавати матеріальне забезпечення в сумі 1 000,00 грн. на місяць, забезпечити належними лікувальними засобами. Підставою для звернення позивачки до суду стало виникнення між сторонами спору з приводу неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором довічного утримання, укладеним 17 липня 2017 року, який станом на теперішній час є чинним. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено в ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.1 ст.746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Відповідно до ст. 757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Згідно з п.1 ч.1 ст.755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. В силу ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов'язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Так, підстави для припинення укладеного договору шляхом розірвання визначені в п.4.1 договору, а саме за зверненням однієї зі сторін в судовому порядку у випадку невиконання набувачем своїх обов'язків. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є , як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи викладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем обставин невиконання умов договору, а відтак і визнання позову, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд приходить до висновку про доведеність обставин невиконання [PERSON] умов договору довічного утримання від 17 липня 2017 року, а тому пред'явлений позивачем позов про розірвання договору підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.756 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В розумінні ч.1 ст.756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на житловий будинок у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов'язано. Таким чином, з огляду на специфіку договору довічного утримання та особливості його розірвання, які не передбачають автоматичного застосування реституції або віндикації в розумінні ст. 216 ЦК України, як способів захисту цивільного права, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених позовних вимог щодо визнання право власності на житлову квартиру, № 65, яка розташована в м. Ізмаїл Одеської області по проспекту Миру, 18 , за [PERSON]

Outcome: approved