Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким\~визнати за ним право власності на житловий будинок №23 по вул. Шевченка в с. Пчани Жидачівського району Львівської області разом з погосподарськими будівлями та спорудами: житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою «А-1», підвал а, веранда а1, сходи а2, ганок а3, гараж Б, сарай В, погріб Г, убиральня д, ворота 2, огорожа 3, огорожа 4, вимощення 1, колонка к, який залишився після смерті [PERSON], який помер 20 березня 1992 року. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок №23 по вул. Шевченка в с. Пчани Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]Д.(дружина), [PERSON]М.(мати дружини), [PERSON]Р.(дочка), [PERSON]Г.(зять), [PERSON] (онук), [PERSON]І.(онук), [PERSON]І.(онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. 20 березня 1992 року помер його дідусь та голова колгоспного двору [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частину спірного майна. Оскільки померлий за життя заповіту не склав, спадкування відбувалось за законом. Його мати та бабця, як спадкоємці першої черги, у законодавчо встановлений строк спадщини не прийняли. Проте, він на день смерті постійно проживав з дідусем та здійснював за ним догляд, тому фактично вступив в управління належною померлому часткою, хода юридично її не оформляв. 10 січня 1997 року померла його прабаба. Після її смерті належну останній частку в спірному майні успадкувала дочка померлої, а відповідно його бабця [PERSON]. На даний час він проживає в спірному будинку з своїми батьками та бабцею, які як члени колгоспного двору не претендують на спірне майно. Окрім того, як і інші відповідачі відмовляються від належних їм часток на його користь. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]А, проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача - [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають, відмовляються від належних їм часток в майні колгоспного двору на користь позивача та не заперечують проти визнання за ним права власності на спірне майно. Стаття 41 Конституції України\~зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією витягу з погосподарської книги с. Пчани Жидачівського району Львівської області №1804 від 09 жовтня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по с. Пчани вул. Шевченка, 23 Жидачівського району Львівської області рахувалось будинковолодіння №956 за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]Д.(дружина), [PERSON]М.(мати дружини), [PERSON]Р.(дочка), [PERSON]Г.(зять), [PERSON] (онук), [PERSON]І.(онук), [PERSON]І.(онук). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013\~ №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6\~постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою\~статті 123 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по с. Пчани вул. Шевченка, 23 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств\~«колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]Д.(дружина), [PERSON]М.(мати дружини), [PERSON]Р.(дочка), [PERSON]Г.(зять), [PERSON] (онук), [PERSON]І.(онук), [PERSON]І.(онук). Частка кожного члена двору становила 1/8. Дослідженим в судовому засіданні копіями свідоцтв про народження та свідоцтв про одруження встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] рідні брати, батьками яких є: [PERSON]Р та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON]А(який помер 20.03.1992 року) батьки матері позивача, відповідно його дідусь та бабуся. [PERSON], яка померла 10 січня 1997 року прабаба позивача, оскільки приходиться мамою його бабці. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON] голова двору, помер 20 березня 1992 року, у віці 60 років, про що 20 березня 1992 року складено відповідний запис №20 та Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 20 березня 1992 року, видано свідоцтво про смерть серії ІІІ-СГ №347673. Після його смерті відкрилась спадщина на належну 1/8 частку спірного житлового №23 по вул. Шевченка в с. Пчани Жидачівського району Львівської області. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 09 жовтня 2017 року за вих. №1805. Відтак спадкування відбувалось за законом. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги є [PERSON]Д.(дружина) та [PERSON]Р.(дочка). Проте, як вбачається з доручених до матеріалів справи заяв, останні спадщини не прийняли, на таку не претендують. Разом з тим, з вказаної довідки та інших відомостей наданих суду вбачається, що до дня смерті та на день смерті [PERSON] у спадковому житловому будинку по вулиці Шевченка, 23 в селі Пчани Жидачівського району Львівської області, був постійно прописаний та проживав з померлим - [PERSON]І.(позивач по справі). Відтак, позивач, відповідно до норм статей 529, 530 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняв, оскільки як спадкоємець другої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, хоча юридично своїх прав не оформляв. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі: [PERSON] [PERSON]Р, [PERSON], [PERSON], [PERSON] бабця, батьки та брати позивача відповідно, які також мають частку у спірному майні, оскільки станом на 30 червня 1990 року являлись членами суспільної групи «колгоспний двір». Судом встановлено, що 10 січня 1997 року померла [PERSON], яка також була членом колгоспного двору, проте належну якій частку успадкувала її дочка [PERSON] Разом з тим, з долучених до матеріалів справи заяв вбачається, що останні відмовляються від належних їм часток у житловому будинку №23 по вул. Шевченка в с. Пчани Жидачівського району Львівської області разом на користь позивача. Окрім того не заперечують проти визнання за ним права власності на спадкове майно. З долученої до матеріалів справи відповіді приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу [PERSON] №78/02-31 від 04 жовтня 2017 року, вбачається, що [PERSON]. звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 20 березня 1992 року, проте отримав відмову, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на майно, яке є спадковим. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved