Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 1976 по 2012 роки працював на підприємствах вугільної промисловості, в тому числі і на ВП «Шахта ім.. Артема» ДП «Луганськвугілля» з повним робочим днем під землею зі шкідливими умовами праці, про що свідчать записи у трудовій книжці. Внаслідок його роботи при тяжких та шкідливих умовах, він отримав професійне захворювання та висновком МСЕК йому було встановлено ступінь втрати працездатності вперше з 22.11.2013 року - 15 % безстроково. Через втрату працездатності позивач вимушений систематично лікуватися в лікарнях та санаторіях, у зв?язку з чим був змінений нормальний ритм його життя. Крім того, він не має можливості продовжувати роботу за станом здоров'я, протягом всього часу відчуває моральні страждання, вимушений приймати велику кількість медичних препаратів, отримує психологічну травму , оскільки його працездатність суттєво обмежена, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 15000 грн. 00 коп. в рахунок компенсації моральної шкоди, понесеної внаслідок профзахворювання. Позивач у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі /а.с.28/. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала суду заперечення проти позову, які підтримала в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, вважає позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З трудової книжки позивача вбачається, що він з 1976 року по 2012 рік працював на різних підприємствах вугільної промисловості, а з 20.10.2008 року по 09.03.2012 рік - на ВП «Шахта ім.. Артема» ДП «Луганськвугілля» прохідником 5 розряду з повним робочим днем під землею /а.с.6-8/. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01 листопада 2013 року встановлено, що [PERSON] отримав професійне захворювання внаслідок роботи в умовах відсутності комплексу засобів боротьби з пилом на підготовчій ділянці, недосконалість технології ведення гірничих робіт та багаторазової дії на організм вуглепородного пилу /а.с.09-10/. Згідно зі ст.. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 14.10.2013 року №2/1071, підтверджується встановлення [PERSON] професійного захворювання вперше, діагноз: антракосиликоз І (першої) ст.(1/1,S/S), повільний розвиток. Хронічний бронхіт, фаза неповної клінічної ремісії. Емфізема легень. ЛН І-ІІ (першої) ст. /а.с.11/. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 04.12.2013 року серії 10 ААА №224360, вбачається, що позивачу встановлено 15 % ступеня втрати професійної працездатності з 22.11.2013 року - безстроково /а.с.12/. В судовому засіданні встановлено, що у зв?язку з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів як на ВП «Шахта ім.. Артема» ДП «Луганськвугілля», так і на інших підприємствах вугільної промисловості, на яких працював [PERSON], які не відповідали вимогам ст.. 153 КЗпП України, та стали наслідком професійного захворювання позивача: антракосиликоза І (першої) ст.(1/1,S/S), хронічного бронхіту, емфіземи легень. Ч.1,2 ст. 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Суд не приймає до уваги посилання відповідача, стосовно відсутності висновку медичного органу про наявність моральної шкоди, оскільки суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди в даному випадку вважається доведеним, оскільки є висновок МСЕК про ушкодження здоров'я у зв'язку з виконання трудових обов'язків та про стійку втрату професійної працездатності безстроково. Доводити іншими доказами цей факт потреби немає, якщо є такий висновок МСЕК, оскільки відповідно до п. 1.1. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.03.1996 р. за № 136/1161, на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Отже, відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадках відсутності вищевказаних доказів. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Не заслуговують на увагу суду і посилання відповідача з приводу добровільного характеру виконання трудових обов'язків позивачем і те, що останній був ознайомлених із шкідливими умовами праці та не звертався ані до адміністрації, ані до профспілкового органу з приводу його порушених прав, оскільки це не виключає обов'язок роботодавця створювати безпечні умови праці та не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку відшкодування працівникові завданої моральної шкоди, внаслідок отримання ним професійного захворювання. Оскільки, відповідно до ст. 13 закону України «Про охорону праці» до обов'язків роботодавця входить забезпечення належного утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом; забезпечення усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; організація проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінки технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вжиття заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я виробничих факторів. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Оскільки втрата працездатності позивача виникла внаслідок виконання ним трудових обов?язків, відшкодування йому завданої моральної шкоди передбачено вимогами ст.237-1 КЗпП України. Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 визначено, що відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, з приводу чого судам рекомендовано встановлювати якими правовими нормами виниклі правовідносини регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4, визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, на момент установлення позивачу висновком медико-соціальної експертної комісії втрати працездатності питання щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, регулюється саме ст.237-1 КЗпП України. Суд критично відноситься до твердження відповідача щодо того, що моральну шкоду позивачеві повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання оскільки, відповідно до пункту 1 абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону №717-У «Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105. Проте Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08.10.2008р. вказав на те, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу Законів про працю України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача відносно того, що моральна шкода не повинна відшкодовуватися через пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки дані відносини регулюються п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. З епікризів позивача [PERSON] вбачається, що він систематично потребує та проходить курси стаціонарного лікування /а.с.13-19/. Отже, пошкодженням здоров?я позивачу дійсно завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу профзахворювання, погіршенням його життєвих умов, які потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок втрати професійної працездатності, крім того, він вимушений регулярно проходити обстеження та лікування в медичних установах, приймати велику кількість ліків, постійно відчуває наслідки профзахворювання, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.. 23 Ц України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров?я внаслідок профзахворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності (15%), незворотність хвороби, взявши до уваги, що [PERSON] змушений докладати додаткових зусиль по організації свого життя, суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у дохід держави у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial