Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності підставі договору купівлі-продажу від 23.11.1978 року. Згідно довідки № 583 виданої квартальним комітетом № 77 у будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , але не проживає з 2013 року по теперішній час. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, будинком не цікавиться, за призначенням не користується. Перешкоди в користуванні жилим приміщення відповідачу ніхто не чинить. Однак, [PERSON] не вчиняє дій для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Пропозиції щодо зняття з реєстраційного обліку ігнорує. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном, в тому числі оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та стягнути судові витрати: судовий збір в розмірі 840,80 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Басов Г.М. не з`явився, надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заперечень на позов не надала, з заявою про розгляд справи у її відсутності до суду не зверталсь. Відзиву на позовну заяву не надала. У зв`язку з відсутністю відповідача у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.1978 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 224209546 від 16.09.2020 року. Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 11.08.2020 року № 01-71/11096 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.08.2010 року по теперішній час. Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації: [ADDRESS] не проживає з 2013 року, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 77 від 04.08.2020 року та актом про не проживання від 22.09.2020 року. З часу вибуття і по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не перебуває, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у будинку понад один рік, особистих речей у будинку не має, не несе жодних обов`язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточних витратах на утримання будинку, усі витрати, пов`язані з утриманням житла, несе позивач. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). В силу ч.2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідач в судове засідання не з`явилась, причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала, в даному будинку не проживає без поважних причин, не несе обов`язків щодо утримання будинку, та залишається зареєстрованим в ньому, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за відповідача, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим будинком, оскільки понад один рік не проживає в ньому без поважних причин, не користується ним, не цікавиться спірним приміщенням та намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляє. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved