Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 26.08.2016 року відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 75000,00 гривень, які обіцяв повернути до 15.12.2016 року, про що власноручно написав розписку, але до дня подачі позову взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Просить стягнути з відповідача грошові кошти з урахуванням індексу інфляції у сумі 98453,77 грн.; 3% річних від простроченої суми за не виконання грошового зобов`язання у розмірі 6744,00 грн.; пеню за не виконання грошового зобов`язання у розмірі 71165,76 грн. та понесені судові витрати. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав відзив, відповідно якого, визнає укладеним договір позики між ним та позивачем від 26.08.2016 року, але зауважив, що договірні відносини виконав повністю, борг позивачу повернув на підтвердження цього надав копії банківських квитанцій від 15.09.2016 року, 03.10.2016 року, 26.10.2016 року, 31.10.2016 року, 29.11.2016 року, 16.12.2016 року, 21.12.2016 року, 03.01.2017 року. Окрім того, відповідач відповідно до своєї заяви від 03.02.2020 року вважає, що позивач звернувся до суду із пропущенням строку, визначеним ст. 257 ЦК України, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник позивача адвокат Райх Л.М. до судового засіданні не з`явилась надала заяву про розгляд справи у її відсутність, надала відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримала, заперечила отримання позивачем коштів від відповідача, вказала, що сам сплив позовної давності не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу та не дивлячись на сплив строку позовної давності, боржник зобов`язаний виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути гроші, взяті в борг в повному обсязі. Просила позовні вимоги задовольнити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Із наданої суду розписки датованої 26.08.2016 вбачається, що [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 75000,00 грн. і зобов`язався повернути їх до 15.12.2016 року. Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 75000,00 грн., а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути зазначені умовні одиниці до певного строку, однак не зробив цього. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст. 3 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до певного строку. Відповідачем надано копії банківських квитанцій від 15.09.2016 року, 03.10.2016 року, 26.10.2016 року, 31.10.2016 року, 29.11.2016 року, 16.12.2016 року, 21.12.2016 року, 03.01.2017 року на підтвердження оплати боргу позивачеві, до яких суд відноситься критично, так як з ретельного вивчення таких квитанцій вбачається, що платником та отримувачем коштів є одна і та ж сама особа позивач [PERSON] , а в призначенні платежу зазначено надходження готівки за платіжними картками, ні прізвища платника відповідача [PERSON] , ні зазначення призначення платежу погашення боргу, вказані квитанції не містять, що унеможливлює прийняття їх як докази сплати боргу відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] за розпискою від 26.08.2016 року. В той же час, оскільки відповідачем подано заяву про застосування до вимог позивача про стягнення боргу за розпискою від 26.08.2016 строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач в позові та в запереченні на відзив не надає доказів на підтвердження поважності причин пропуску ним позовної давності на звернення з відповідною вимогою до суду або доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності чи її переривання, з огляду на кінцевий термін повернення коштів відповідачем 15.12.2016 року. Тобто у даних правовідносинах строк позовної давності до вимоги про стягнення боргу за розпискою від 26.08.2016 року, почався 16.12.2016 року, тобто з наступного дня з строку повернення коштів за вказаною розпискою. Оскільки до суду позивач звернувся 27.12.2019 року, а відтак строк позовної давності до вимог про стягнення боргу за розпискою від 26.08.2016 року сплив 15.12.2019 року, з урахуванням загального строку позовної давності у три роки з моменту закінчення строку позики, тому суд приходить до висновку, що до вимог позивача слід застосувати строк позовної давності і з цих підстав у задоволенні позову, відмовити. За правилами ч. 3 т. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи відповідачем подано до суду заяву про застосування позовної давності. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зважаючи на те, що позовна давність щодо вимог [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 26.08.2016 року сплила, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмови [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Ухвалюючи рішення суд у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат і враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити по фактично понесеним. На підставі ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України

Outcome: dismissed