Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право користування житловим приміщенням у будинку №9 по вул. Б. Хмельницького в с. Жирова Жидачівського району Львівської області, який на праві приватної власності належить [PERSON] та зобовязати Жидачівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області зняти [PERSON], [INFO], з реєстрації в будинку №9 по вул. Б. Хмельницького в с. Жирова Жидачівського району Львівської області, який на праві приватної власності належить [PERSON] і стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 9 в с. Жирова Жидачівського району Львівської області належить йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії АА №003629 від 20 жовтня 2000 року. 30 березня 2010 року, у вказаному будинку, він зареєстрував відповідача, з яким його дочка перебувала у фактичних подружніх стосунках, у спірному будинку. Сімейне життя між ними не склалось, вже більше року не підтримують жодних відносин. Рішенням суд від 28 вересня 2017 року шлюб між його донькою та [PERSON] розірвано. Відповідач в спірному будинку не проживає, особистих речей не зберігає, витрат на утримання житла не несе На його неодноразові прохання останній обіцяв знятися з реєстрації за вказаною адресою, але обіцянки не дотримав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, покликаючись на викладені в позові обставини, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Представник третьої особи: Жидачівського районного сектору Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності, оскільки неявка останнього не перешкоджала судовому розгляду, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів про взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд,\~за правилом\~ч.1\~ст.13\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року»\~та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із\~ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України\~передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.10.2001 р., що зареєстроване в Стрийському МБТІ реєстровий №284 від 20.10.2001 р., одноосібним власником будинку №9 по вул. Б. Хмельницького в с. Жирова Жидачівського району Львівської області є [PERSON]. Дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що відповідач є колишнім зятем позивача, оскільки дочка останнього перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]О.(дочкою позивача) розірвано. Згідно із долученої до матеріалів справи довідки про склад сімї виданої Ходорівською міською радою Жидачівського району львівської області від 25 січня 2018 року за №42, в будинку №9 по вул. Б. Хмельницького в с. Жирова Жидачівського району Львівської області зареєстрований [PERSON], [INFO](від 30 березня 2010 року). Дана обставина також підтверджується долученою будинковою книгою для прописки громадян проживаючих в [INFO] та відомостями отриманими від ВАДР на запит суду. Разом з тим, судом встановлено та визнається сторонами, що відповідач в лютому 2017 року залишив сімю та з того часу у спірному житловому будинку не проживає. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України\~слід дійти до висновку, що положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік». Згідно із\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що між позивачем і відповідачем, який зареєстрований у будинку позивача за згодою останньої як член сімї власника житла, не було будь-якої домовленості щодо порядку користування спірним житлом; [PERSON] в спірному житлі не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік; не сплачує витрат на утримання житла; позивач, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. Відповідно дост.7\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи із змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно повязане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). У звязку із цим, відповідно дост.16\~ЦК України\~заявлення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише після вирішення спору про житлові права. При цьому, відповідно до ст.7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст.\~71,72,156 ЖК України;ст.405 ЦК України). Таким чином, лише за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться зняття її з реєстрації місця проживання. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації є передчасною і не підлягає до задоволення. Крім того,\~відповідно до\~п.6\~ч.1\~ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує\~як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 704,80 гривень.

Outcome: partial