Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що 11.08.2016 року між сторонами було укладено договір позик, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США, які зобов`язався повністю повернути до 11.02.2017 року, що підтверджується розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи, також зазначеною розпискою були передбачені штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме пеня у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Оскільки відповідачем [PERSON] в добровільному порядку умови договору позики не виконуються, станом на теперішній час грошові кошти не повернуті, позивач надав до суду розрахунок, згідно якого просить стягнути з відповідача [PERSON] суму позики - 3000,00 доларів США та суму пені (3000х365х0,01=10950,00 доларів США), виходячи з співрозмірністі суми позики, позивач просить стягнути з відповідача суму пені - 6000,00 доларів США. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Краснопивцев О.К., який діє в його інтересах надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає та зазначає, що розписку від 11.08.2016 року він написав під примусом та через загрозу фізичною розправою зі сторони позивача, грошових коштів, які зазначені у розписці не отримував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно розписки від 11.08.2016 року, копія якої міститься в матеріалах справи та оригінал якої було досліджено судом під час розгляду справи, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США, які був зобов`язаний повернути до 11.02.2017 року в повному обсязі. Як зазначено в розписці від 11.08.2016 року, у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідач має сплатити позивачу пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Згідно розрахунку, надано позивачем, сума пені складає 10950,00 доларів США, станом на день звернення з позовною заявою до суду (3000 х 365 х 0,01 = 10950,00 доларів США), виходячи з співрозмірністі суми позики, позивач просить стягнути з відповідача суму пені - 6000,00 доларів США. Допитані у якості свідків у судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] пояснили, що сторони перебували у дружніх відносинах, на теперішній час позивач веде себе недобросовісно, оскільки 03.05.2017 року відповідач передав позивачу кошти у сумі 2000,00 доларів США за зазначено вище розпискою, потім віддав ще 1000,00 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно дост. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Нормами ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно дост.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як встановлює ст. 612 ч. 1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно із ст. 625 ч. 1, 2 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення. Згідно з визначенням неустойки, що передбачена положеннями статті 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року за наслідками розгляду цивільної справи № 686/18977/17-ц. Суд приймає до уваги наданий позивачем [PERSON] розрахунок щодо стягнення з відповідача пені у сумі 6000,00 доларів США та погоджується з ним. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63цс13 була відображена правова позиція про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд приймає копію розписки від 11.08.2016 року в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання, так як відповідач [PERSON] даний факт жодним чином не спростував та факт написання ним розписки не заперечував. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного суду у постанові від 16.01.2019 року, справа №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Однак, оскільки позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за договором позики саме у грошовій одиниці України - гривні в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд позбавлений процесуальної можливості стягнути борг в іноземній валюті - доларах США, а тому суд вважає за необхідне стягнути грошові кошти за договором позики у сумі 3000,00 доларів США та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 6000,00 доларів США у гривневому еквіваленті, що станом на 21.04.2021 року складає 252000,00 грн.(3000,00+6000,00=9000,00 доларів США х 28,00 грн.), згідно офіційного курсу НБУ. Отже, одностороння відмова [PERSON] від повного виконання зобов`язання, яке виникло у нього за договором позики є недопустимою, та дає суду можливість дійти висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо стягнення суми боргу та пені за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановленихст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача також необхідно стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 2543,40 грн.

Outcome: approved