Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.04.2001. Відповідач - його донька [PERSON] є співвласником вказаної квартири. Крім того, на свою частку у квартирі без згоди інших співвласників відповідач зареєструвала своїх на той час неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, частка відповідача у праві власності на спірну квартиру становить 1/5 частина. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло власниками спірної квартири є 6 осіб. Однак, оскільки його дружина [PERSON] померла у 2004 році, то її частку квартири успадкували всі члени квартири, які були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Наразі в спірній квартирі право власності належить 5 особам, зокрема і відповідачу. Позивач вказує на те, що відповідач зареєстрована зі своїми дітьми у спірній квартирі, проте не проживає в ній з серпня 2019 року, а тому він змушений сплачувати за відповідача додаткову суму за комунальні послуги, а також має складності в оформленні субсидії. Він є особою похилого віку, пенсіонером, має на утриманні та догляді повнолітнього сина-інваліда І групи [PERSON] , який потребує сторонньої допомоги. Він (позивач) самостійно несе за відповідач тягар утримання спірної квартири, в той час як відповідач протягом багатьох років участі в утриманні квартири не бере. У період з січня 2019 року по червень 2021 року ним було сплачено за житлово-комунальні послуги 97 389,17 грн., зокрема: за спожитий природній газ - 4182,39 грн.; за опалення - 36 411,47 грн.; за послуги водопостачання гарячої води - 20 723,79 грн.; за послуги постачання холодної води та водовідведення - 6070,67 грн.; за використану електроенергію - 9105,48 грн.; за послуги вивезення відходів - 6527,04 грн.; утримання будинків та прибудинкової території - 14 368,33 грн. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що оскільки відповідач є власником спірної квартири, однак бажання брати участь в оплаті спожитих послуг не проявляє, між ним та відповідачем відсутні домовленості у сплаті за спожиті комунальні послуги, то відповідач має компенсувати йому понесені витрати на оплату комунальних послуг спірної квартири з розрахунку її частки у справі власності (1/5), що становить 19 477,83 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь, а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Саламон О.Б. від 19.08.2021 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 01.11.2021 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Захарченка С.П., у якому заперечується проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач дійсно є співвласником спірної квартири та зареєстрована в ній. До серпня 2019 року відповідач проживала у квартирі разом з чоловіком [PERSON] , синами [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання з іншими співвласниками, які є її батьками та сестрами і братом, впродовж більше 10 років у неї існували конфлікти, в основному з [PERSON] та [PERSON] , які виникали з їх ініціативи та стосувались безпідставних вимог щодо визначення розміру витрат, які вона має нести по утриманню квартири. В серпні 2019 року з об`єктивних причин відповідач разом зі своєю сім`єю була вимушена виїхати на заробітки до Польщі, про що були обізнані родичі, в тому числі і позивач. Перед виїздом між відповідачем та [PERSON] і [PERSON] була досягнута усна домовленість про те, що відповідач буде перераховувати на банківську карту [PERSON] приблизно 500,00 грн. щомісячно в якості її частки по сплаті витрат за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що відповідач добросовісно виконувала і виконує, перераховуючи обумовлену суму, яку позивач мав би використовувати для подальшої оплати квитанції за житло. Згідно наданих квитанцій вбачається, що витрати по утриманню будинків та прибудинкової території складають приблизно 500,00 грн. на місяць або ж 100,00 грн. на одного співвласника. Свою частку витрат в цій частині відповідач сплачує самостійно, а розмір цієї суми у декілька разів перевищує розмір, який вона фактично має платити за таку послугу. Загальний розмір перерахувань таких коштів, що підтверджується банківською випискою та платіжними дорученнями становить 9647,79 грн., хоча за даними розрахунку позивача така суму мала б бути не більше ніж 2203,00 грн. Представник відповідача вважає, що крім зазначеної частки витрат за послуги, пов`язані з утриманням будинку та прибудинкової території, відповідач не повинна нести будь-які інші витрати, а саме витрати за спожитий природній газ, за опалення, за послуги постачання гарячої та холодної води, за використану електроенергію та за послуги вивезенні відходів. Ці витрати пов`язані виключно із життєдіяльністю позивача та інших родичів, які постійно проживають у квартирі і фактично користуються цими послугами, а розмір оплати таких послуг залежить від їх спожитого об`єму. Представник відповідача зауважив, що у позивача відсутні причини, які б могли виникнути з вини відповідача в тому, що стосується оформлення субсидії, оскільки такі причини виникли в зв`язку з отриманням позивачем значного особистого доходу, розмір якого не дозволяє користуватись такою пільгою (розміщення коштів від продажу квартири на рахунку в банку). Представник відповідача вказав, що в березні 2021 року відповідач, приїхавши до квартири, з вини позивача та [PERSON] не змогла попасти до квартири, щоб проживати там із синами, що змусило її звернутись до суду з відповідним позовом. Крім того, на думку представника відповідача, причинами, які спонукали позивача звернутись до суду з даним позовом, є не бажання захистити своє цивільне справо, а бажання штучно створити обставини, які він хоче використати під час розгляду вищевказаної цивільної справи. Крім того, позивач подав ще один позов до своїх онуків - дітей відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втрати право користування жилим приміщенням. Представник відповідача стверджує, що юридичне обґрунтування позовних вимог, наведене позивачем, не відповідає предмету спору, викладене у позові, оскільки вказане обґрунтування стосується обов`язків, що виникли у осіб, а не тільки зареєстровані, але й фактично і постійно проживають в ній. Такими особами є позивач, [PERSON] ( [PERSON] ) та її чоловік [PERSON] і їх дочка, [PERSON] , [PERSON] . Саме ці особи і тільки вони, постійно проживаючи у квартирі та споживаючи природній газ, користуючись опаленням, послугами водопостачання гарячої води, послугами постачання холодної води та водовідведення, електроенергією та користуючись послугами вивезення відходів, зобов`язані сплачувати вартість фактично наданих і отриманих ними послуг. У відповідача, як у її чоловіка та дітей, не має таких обов`язків і вона не повинна приймати участь в оплаті послуг, якими не користувалась. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 08.11.2021 до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді позивач наполягає на задоволенні вимог, вказуючи на те, що відповідач ніколи не допомагала утримувати квартиру, а її посилання на усуну домовленість між нею та [PERSON] про перерахунок приблизно 500,00 грн. щомісячно в якості оплати своєї частки комунальних послуг не ґрунтуються на обставинах дійсності. Так, позивач стверджує, що відповідач з ним ні про що не домовлялась, навпаки, ігнорувала обов`язок утримувати свою власність. Про домовленість щодо оплати комунальних послуг [PERSON] йому нічого не відомо, [PERSON] йому кошти від відповідача не передавала. Натомість, йому відомо, що [PERSON] надавала відповідачу кошти в боргу, тому він припускає, що докази перерахунку відповідачем коштів є підтвердженням повернення боргу. Крім того, враховуючи призначення платежу «переказ особистих коштів для поповнення карти», позивач вважає надані відповідачем платіжні доручення неналежними доказами. Позивач також заперечив щодо наявності у нього значного доходу та зауважив, що за положеннями ст..202 СК України відповідач має обов`язок утримувати його, як непрацездатну особу. Однак, допомоги від відповідача немає, а кілька років назад він самостійно погасив заборгованість за комунальні послуги, яка утворилась за час його не проживання у квартирі в зв`язку з доглядом за хворим батьком. Даний позов подано до суду за останні 2 роки, хоча відповідач ніколи квартиру не утримувала. Позивач також зазначив, що він змушений сплачувати нараховані комунальні послуги з газ, опалення, послуги водопостачання, водовідведення, вивезення відходів з розрахунку кількості зареєстрований у квартирі мешканців, а відповідач ще і зареєструвала у квартирі двох своїх дітей. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.04.2001 року, квартира [ADDRESS] належала в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях по 1/6 частині квартири. [INFO] померла [PERSON] . Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як стверджує позивач у позовній заяві, так і визнає вказану обставину представник відповідача, з урахуванням спадкування частини квартири після смерті [PERSON] , відповідач є власником 1/5 частини квартири. Судом також встановлено, і даний факт підтверджено сторонами, з серпня 2019 року відповідач у спірній квартирі не проживає. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що відповідач участі у витратах на утримання квартири та сплаті за житлово-комунальні послуги не бере, в зв`язку з чим період з січня 2019 року по червень 2021 року ним було сплачено за житлово-комунальні послуги 97 389,17 грн., зокрема: за спожитий природній газ - 4182,39 грн.; за опалення - 36 411,47 грн.; за послуги водопостачання гарячої води - 20 723,79 грн.; за послуги постачання холодної води та водовідведення - 6070,67 грн.; за використану електроенергію - 9105,48 грн.; за послуги вивезення відходів - 6527,04 грн.; утримання будинків та прибудинкової території - 14 368,33 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Виходячи з розміру частки власності відповідача, позивач просить стягнути з неї заборгованість за вказаний період в розмірі 19 477,83 грн. Представник відповідача у відзиві проти позову заперечував, вказуючи на те, що відповідачем сплачено її частку за витрати на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 9647,79 грн., хоча за даними розрахунку позивача така суму мала б бути не більше ніж 2 203 грн., а також вказав, що саме позивач, [PERSON] ( [PERSON] ) та її чоловік [PERSON] і їх дочка, [PERSON] , [PERSON] , як постійно проживаючі у квартирі та споживаючі природній газ, користуючись опаленням, послугами водопостачання гарячої води, послугами постачання холодної води та водовідведення, електроенергією та користуючись послугами вивезення відходів, зобов`язані сплачувати вартість фактично наданих і отриманих ними послуг. У відповідача, як у її чоловіка та дітей, не має таких обов`язків і вона не повинна приймати участь в оплаті послуг, якими не користувалась. Зваживши доводи сторін, суд дійшов наступних висновків. Спірні правовідносини щодо здійснення спільної часткової власності врегульовано Цивільним кодексом України. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що під витратами на управління, утримання та збереження спільного майна у розумінні ст.360 ЦК України, які мають нести сторони як співвласники квартири, слід розуміти витрати на утримання цієї квартири, які є об`єктивно необхідні для підтримання її у придатному для використання за призначенням стані, тобто безпосередньо пов`язані саме із забезпеченням належного технічного стану квартири, без вчинення яких житло втратить свої споживчі властивості. З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування половини вартості понесених ним витрат на центральне опалення, комунальні послуги, водопостачання і водовідведення, електроенергію, газ та утримання будинків та прибудинкової території. Із заявлених позивачем витрат лише витрати на центральне опалення та утримання будинку і прибудинкової території пов`язані з витратами на управління, утримання та збереження квартири у розумінні ст.360 ЦК України та є об`єктивно необхідними, оскільки без надання вказаних послуг квартира може втратити свої споживчі властивості як жиле приміщення. Зокрема відсутність централізованого опалення, яка передбачена технічно у цьому будинку, вплине на можливість проживання у зимовий період та її технічний стан, а відсутність послуг з утримання будинку і прибудинкової території призведе до порушення санітарних, протипожежних та інших норм щодо користування жилими приміщеннями. Крім того, зазначені послуги є послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири. Решта комунальних послуг, зокрема витрати на водопостачання і водовідведення, електроенергію, газ, вивезення побутових відходів - це комунальні послуги, які надаються споживачу і оплачувати їх має саме особа, яка їх споживає, тобто використовує для власних потреб, що прямо передбачено п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, і даний факт підтверджено сторонами, що відповідач у спірній квартирі з серпня 2019 року не проживає, послуг за місцем знаходження спірної квартири не споживає. Оскільки у спірній квартирі мешкає позивач разом з іншими співвласниками квартири та членами їх сімей, то саме вони використовують ці послуги для задоволення своїх власних побутових потреб. Зокрема послуги електропостачання використовується для освітлення приміщень квартири, роботи холодильника, телевізора та інших побутових приладів, що споживають електроенергію. Це ж стосується використання газу, який використовується виключно на потреби співвласників квартири та їх сімей для приготування їжі на газовій плиті і нагріву води для миття посуду, гігієнічних потреб позивача та інших співвласників тощо. Отже, саме інші співвласники мають оплачувати використані ними комунальні послуги, а не покладати ці витрати на відповідача з серпня 2019 року, тобто з часу, коли відповідач перестала проживати у квартирі. Так, у справі № 638/5001/17 Верховний Суд погодився із висновками апеляційного суду про те, що хоча один із співвласників квартири зареєстрований в ній, проте не проживає і не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також постачання електричної енергії, а тому вартість цих послуг стягненню не підлягає. Разом з тим, оскільки послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири, є послуги з опалення та утримання будинку і прибудинкової території, то з відповідача слід стягнути 1/2 частину коштів, сплачених за ці послуги іншим співвласником. Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 1/5 частину витрат, понесених за період з січня 2019 року по червень 2021 року на сплату житлово-комунальних послуг за опалення в розмірі 36 411,47 грн. та витрат на утримання будинків та прибудинкової території в розмірі 14 368,33 грн. пропорційно до її частки власності (1/5), а саме в розмірі 7282,29 грн. та 2873,67 грн. відповідно. При цьому суд враховує те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що в період з січня 2019 року по червень 2021 року відповідачем сплачувались повністю чи частково вказані послуги. Посилання представника відповідача на наявність домовленості між відповідачем та [PERSON] не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані банківські виписки та платіжні доручення про перерахування коштів [PERSON] не містять зазначення платежу, які б однозначно та достовірно дало б можливість ідентифікувати вказані платежі як сплату частки відповідача за житлово-комунальні послуги. Крім того, з вищенаведених підстав не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат по сплаті за спожитий газ, послуги водопостачання гарячої води, постачання холодної води та водовідведення, за використану електроенергію та вивезення відходів, оскільки ці витрати мають нести виключно споживачі цих послуг. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача вказаних витрат за період з січня 2019 року по серпень 2019 року, то суд звертає увагу на те що, посилаючись на необхідність компенсації понесених витрат, позивач взагалі не надав суду доказів про розмір нарахувань за спожиті комунальні послуги, здійснений відповідними надавачами послуг, зокрема скільки йому нараховано, яким надавачем послуг і за яким видом послуг, яку кількість цих послуг спожито саме відповідачем, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості з`ясувати відповідність таких послуг та визначити обґрунтовану суму такої компенсації за вказаний період. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача та стягує з відповідача на користь позивача 1/5 частину витрат, понесених ним за період з січня 2019 року по червень 2021 року на сплату житлово-комунальних послуг за опалення в розмірі 36 411,47 грн. та витрат на утримання будинків та прибудинкової території в розмірі 14 368,33 грн. пропорційно до її частки власності (1/5), а саме в розмірі 7282,29 грн. та 2873,67 грн. відповідно, а всього 10 155,96 грн., та відмовляє в задоволенні інших вимог. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову чи відмови у задоволенні вимог у повному обсязі не дають та вищенаведені підстави не спростовують. На підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: partial