Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши його, просить визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення з роботи, поновити на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що працював на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки ПАТ «Аграрний фонд». В грудні 2019 року подав заяву про звільнення його за ч.3ст.38 КЗпП України, але наказом від 09.12.2019 року його було звільнено за ч.1ст.38 КЗПП України за власним бажанням, хоча такого наміру він не мав. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки в його заяві було чітко сформульоване одностороннє бажання про припинення трудових відносин за власної ініціативи відповідно до частини 3 статті 38 КЗпПУ, жодної домовленості про припинення трудового договору з інших підстав заявлено не було, а відтак роботодавець не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на іншу, ніж зазначено в заяві про звільнення. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнала, просила відмовити в позові за безпідставністю, оскільки звільнення проведено незаконно. Суд дійшов до наступного. Відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» №243-к від 31.07.2015 [PERSON] прийнято на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки ПАТ «Аграрний фонд».07.11.2018 позивача було переведено на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд». В зв`язку з тим, що протягом декількох місяців, що передували звільненню позивач не отримував заробітну плату, він 09 грудня 2019 року подав заяву про звільнення його з роботи на підставі ст.38ч.3 КЗпП України. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ « Аграрний фонд». 09.12.2019 позивач [PERSON] подав заяву про звільнення з займаної посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки ПАТ «Аграрний фонд» та розірвання трудового договору згідно з ч.3ст.38 КЗППУ. Цього ж дня 09.12.2019 наказом №550-к (а.с12 т.1) позивач звільнений за власним бажанням з 09 грудня 2019 року відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору. Отже, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. У Постановах від 20.06.2018 у справі №752/12360/16; від13.06.2018 року у справі №755/3353/17 Верховний Суд вказав, що відповідно до ч.3ст.38 КЗпПУ звільнення працівника можливе лише за наявності підтверджених обставин про те, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Не встановивши порушення законодавства роботодавцем, відсутні підстави для звільнення працівника за частиною третьою статті 38 КЗпПУ. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин,з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація , суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно, змінити формулювання причин звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України можливо лише за умови підтвердження порушення роботодавцем трудового законодавства. Тлумачення статті 38 КЗпПУ свідчить, що відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі статтею 38 КЗпП України без зазначення частини третьої цієї статті. У Постанові від 1 лютого 2018 року у справі №757/25503/15 Верховний Суд вказує, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не\~має права\~самостійно змінювати\~правову підставу\~розірвання трудового\~договору на\~звільнення за\~власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Крім того, у Постанові від 20 червня 2018 року в справі № 161/10759/16 Верховний Суд вказав, що при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачений частиною третьою статті 38 КЗпПУ, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України (справа №216/7189/14 . Відтак, суд приходить до висновку, що наказ про звільнення [PERSON] за ч.1ст.38 КЗпП України суперечить нормам чинного законодавства, а тому суд визнає його незаконним. Враховуючи правові позиції Верховного Суду в даній категорії справ, суд вважає, що підлягає до задоволення вимога про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку . Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України , при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно приписів ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За правилами ч.2ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, суд визначає розмір середнього заробітку по день ухвалення рішення. Таким чином, підлягає стягненню ( 25362,00 +20289,60+20289,60 + 25362,00 + 13726,40) : 43 робочі дні за жовтень та листопад 2019 року =\~2455,11 гривень. Кількість робочих днів за період з 09 грудня 2019 року по 01 грудня 2020 року становить 246 робочих днів. 2455,11 х 246= 603957,06 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved