Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з первинним позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями. Позовні вимоги мотивує тим, що житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] належав на праві спільної часткової власності дідові позивача [PERSON], - 1/3 частина та його батькові [PERSON], - 2/3 частини. [INFO] [PERSON], помер, а бабка позивача [PERSON], померла [INFO]. Батько позивача [PERSON], був у батьків єдиним сином. На момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем в одному будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, а [INFO] померла мати позивача [PERSON] З приводу оформлення права власності позивач звернувся до нотаріальної контори, але йому було відмовлено, через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, яких у нього немає та рекомендовано звернутися до суду. В судовому засіданні він заперечив проти зустрічного позову, просив його позовні вимоги задовільнити. [PERSON], звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], до Серафинецької сільської ради в якій просить визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями. Мотивуючи тим, що він являвся членом колгоспного двору як і його померла дружина. В судовому засіданні він та його представник [PERSON] просили зустрічний позов задовільнити з наведених в заяві підстав. Від Серафинецької сільської ради до суду поступила заява про розгляд справи у відсутності їх представника. Позови визнають, не заперечують проти їх задоволення. Суд вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази по справі приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що: Житловий будинок з господарськими будівлями який знаходиться в [ADDRESS] з господарськими будівлями відносився до групи - колгоспних дворів. Станом на 15.04.1991 року в даному колгоспному дворі проживали члени колгоспного двору [PERSON] (який помер [INFO]), [PERSON] (яка померла [INFO]), [PERSON] (яка померла [INFO]) та [PERSON] який проживає там і на даний час з 1974 року (а.с. 20). Згідно довідок нотаріуса [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на будинок, які у нього відсутні, а [PERSON] у зв'язку із неможливістю визначення часток в колгоспному дворі. [PERSON] оформив спадщину після смерті дружини на земельну ділянку, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину від 04.08.2011 року. [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с.12). Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. Відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України ( в ред. 2003 р) Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Пленум Верховного Суду України у постанові від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі Постанова) роз'яснив, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно судом не беруться до уваги твердження [PERSON], що правовідносини, з приводу оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] мають регулюватись виключно нормами ЦК України 2003 року, а не нормами ЦК УРСР 1963 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що даний будинок був колгоспним двором в якому проживало четверо людей, які будучи членами колгоспного двору володіли рівними частками в ньому. У пункті 6 Постанови ПВСУ від 22.12.1995 року №20 передбачено, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося станом на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Разом з тим, пунктом 15 цієї ж постанови передбачено, що строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності обчислюється відповідно до ст. 76 ЦК України з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється. Тому [PERSON] не пропустив даний строк, оскільки дізнався про позов [PERSON] тільки в жовтні 2013 року. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті та у відповідності зі ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Також судом не беруться до уваги твердження [PERSON] про те, що йому має належати цілий будинок з господарськими будівлями який йому заповів його батько. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що даний будинок відносився до колгоспного двору в якому станом на 15.04.1991 року проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], які володіли ним в рівних частках по 1/4. Після смерті [PERSON], її частка була успадкована в рівних частинах її батьками [PERSON], [PERSON], та її чоловіком [PERSON] Тому батько [PERSON] являвся власником тільки 2/3 частини житлового будинку та господарських будівель після смерті своєї доньки та дружини які і мав право заповідати. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що первинний позов [PERSON] слід задовільнити частково визнавши за ним право власності за заповітом на 2/3 житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS], в іншій частині позову відмовивши, а зустрічний позов [PERSON] задовільнити визнавши за ним право власності на 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS]. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial