Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 02 лютого 2018 року він дав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 5000 доларів США. На підтвердження отримання позики відповідачем складено розписку, з якої вбачається, що відповідач зобов`язувався повернути 5400 доларів США до 01 червня 2018 року. Відповідач повернув частину боргу, а саме 28 грудня 2018 року передав позивачу 3000 доларів США. Таким чином, сума боргу за договором позики станом на 17 лютого 2020 року становить 2400 доларів США. Відповідач до цього часу борг не повернув. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики у сумі 2400 доларів США, три відсотки річних 174,82 доларів США, а всього 2574,82 доларів США, а також понесені ним судові витрати. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача також не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі доказів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 08.04.2020 згідно ст.281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 02 лютого 2018 року сторони уклали договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 5000 доларів США зі строком повернення до 01 червня 2018 року (а.с.8). 28 грудня 2018 року відповідач повернув позивачу 3000 доларів США. Залишок боргу на 01.01.2019 становить 2400 доларів США (а.с.9). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.526, 1046-1050 ЦК України. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною [PERSON] 02.02.2018, в контексті ст. 1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ньому вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: [PERSON] - позикодавець, [PERSON] - позичальник; предмет договору грошові кошти; сума договору 5000 доларів США; порядок повернення позики та строк, до якого необхідно повернути суму позики - до 01.06.2018. Виходячи із встановлених обставин, наданих доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики від 02.02.2018 є обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання щодо суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, суд з урахуванням положень ст.1049 ЦК України, в якій зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, уважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі 2000 доларів США з огляду на те, що згідно договору позики позичальник взяв у борг 5000 доларів США, 28.11.2018 повернув частину боргу у сумі 3000 доларів США, тому залишок суми боргу за договором позики становить 2000 доларів США. При цьому посилання позивача у позові на те, що сторони погодили в договорі повернення суми позики у розмірі 5400 доларів США, тобто більшому розмірі, ніж позичив відповідач, і відповідач погодився з такими умовами, не заслуговують на увагу та положення абз.1 ч.3 ст.6 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки в абзаці другому частини третьої статті 6 ЦК України законодавцем зроблено застереження, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Як вже зазначалося судом вище, відповідно до положень ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі. Отже в даномі акті цивільного законодавства прямо вказано про те, в якій сумі підлягає поверненню позика, тому сторони не можуть відступити від положень даної норми закону. Якщо при укладенні договору сторони, вказавши в договорі повернення суми позики у розмірі 5400 доларів США, тобто більшому розмірі, ніж позичив відповідач, передбачали таким чином сплату відсотків за користування позикою (тобто у твердій сумі 400 доларів США), то суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 02.07.2014 по справі №6-79цс14. Отже, враховуючи, що у договорі позики від 02.02.2018 не встановлено розміру процентів за користування позикою, а обраний інший спосіб оплати, а саме у твердій грошовій сумі, що не передбачено нормами цивільного законодавства, тому вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 400 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі, та в їх задоволенні слід відмовити. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних, то суд зазначає таке. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №464/3790/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що три відсотки річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). З урахуванням вказаних норм матеріального права прострочення відповідача за договором позики з 02.06.2018 по 27.12.2018 становить 209 днів, тому 3% річних від суми позики 5000 доларів США становить 85 доларів 89 центів США. Оскільки суд прийшов до висновку про стягнення боргу у сумі 2000 доларів США, то три відсотки річних будуть обраховуватися саме з цієї суми. Отже прострочення відповідача за договором позики з 29.12.2018 по 17.02.2020 становить 416 днів, тому 3% річних від залишку суми позики 2000 доларів США становить 68 доларів 38 центів США. Загальна сума 3% річних складає 154 долара США 27 центів. Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає борг за договором позики в розмірі 2000 доларів США та три відсотки річних у сумі 154,27 доларів США. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимогст. 141 ЦПК України судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 2102грн, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial