Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Центрально-міської районної у місті ради, відділ реєстрації місця проживання громадян, про визнання відповідачів такими, що втратили право на житло та зняття з реєстраційного обліку. Позивач обґрунтовує свій позов наступним: він на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.09.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко О.Т., за речовим номером 1251 та зареєстрованого у встановленому законом порядку, є власником земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] . У будинку зареєстровані повнолітні особи відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які ніколи не проживали і не проживають у зазначеному будинку, особистих речей відповідачів у будинку немає, комунальні послуги вона не сплачують, що призводить до нарахування комунальних платежів, які важко сплачувати. Реєстрація відповідачів порушує права позивача, як власника, а від так він змушений звернутися до суду з позовною заявою. Просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Відповідачі по справі в судове засідання не з`явилися, судові повістки направлені їм за адресою реєстраційного обліку та відомого позивачу фактичного місця проживання не отримують, інформації щодо інших адрес для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідачі про причини своєї неявки суд не повідомили, не надали суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідачів свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідачів та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Представник третьої особи - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, відділ реєстрації місця проживання громадян, проти позовних вимог не заперечувала, просила справу слухати без її участі, під час винесення рішення покладається на думку суду, просить винести об`єктивне рішення, за умов доведеності усіх обставин справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 18.09.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко О.Т., за речовим номером 1251 та зареєстрованого у встановленому законом порядку. У будинку зареєстровані повнолітні особи відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою та домовою книго. Відповідачі ніколи не проживали і не проживають у зазначеному будинку, особистих речей відповідачів у будинку немає, комунальні послуги вона не сплачують, що призводить до нарахування комунальних платежів, які важко сплачувати. Реєстрація відповідачів у будинку порушує права позивача як його власника, оскільки при нарахуванні комунальних платежів за деякими послугами, що надаються, розрахунок здійснюється з кількості осіб, що зареєстровані у нерухомому майні, що обтяжує матеріально, так як потребує додаткових витрат по сплаті платежів ще і за відповідачів по справі. Також, відповідачі своєю реєстрацією у належному позивачу будинку перешкоджають у реалізації права вільного розпорядження та володіння своїм майном. У разі необхідності зробити відчуження власного нерухомого майна під час продажу жоден з покупців не забажає придбати об`єкт зі сторонніми зареєстрованими там особами, на яких нараховуються комунальні платежі, надходить поштова кореспонденція тощо, які хоч і формально, але ж займають житлову площу, межі якої обмежені згідно ЖК України. Все це створює для позивача відповідні незручності, які обмежують права вільного володіння та розпорядження майном. Доказом того, що відповідачі не проживають у будинку, який належить позивачу, є акт від 19.10.2020 року, який був складений сусідами, підписи яких засвідчені квартальним уповноваженим. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачі, зареєстровані, однак фактично не проживають в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Наявністю реєстрації відповідачів у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки останній повинен нести великі комунальні витрати, позбавлений можливості отримувати субсидії та інші соціальні пільги, розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356]. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 840,80 грн. Отже з урахуванням наведеного з відповідачів у рівних частках на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved