Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, в якому просив суд стягнути на його користь заборгованість за договором позики від 07 жовтня 2019 року в сумі 60 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору. У обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 жовтня 2019 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачці у якості позики грошові кошти в розмірі 7500 грн., з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 10%. Строк повернення позики визначили до 07 жовтня 2020 року. Крім того, сплата заборгованості повинна бути здійснена не пізніше 17 числа кожного місяця, так 11 місяців по 750 грн. щомісячно, а останній місяць не пізніше 07 жовтня 2020 року в розмірі 8250 грн. Між тим, відповідачка з січня 2020 року не виконує вимог договору, оскільки не сплачує щомісячні виплати в розмірі 10%. Згідно укладеного договору, у разі порушення строків повернення відсотків, остання повинна сплатити пеню в розмірі 30% від неповернутої вчасно суми за кожен день такої прострочки. Крім того, позивач зазначив, що відповідно до вимог діючого законодавства, у разі порушення умов договору позики, боржник повинен сплатити інфляційні нарахування. Отже, на підставі викладеного, зазначив, що заборгованість відповідачки складається з основної суми боргу в розмірі 7500 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 15750 грн., пені в розмірі 1339200 грн., інфляційних витрат в розмірі 302,25 грн., 3% річних в розмірі 365,90 грн. Разом з тим, вважає за доцільне стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 60000 грн. 05 січня 2021 року уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики, яка складається з тіла позики 9352, 20 грн, що еквівалентно 330 доларам США, як було зазначено в договорі позики, відсотків за користування чужими грошима за 21 січня 2020 року по день подачі уточненого позову в сумі 25875 грн., пені в сумі 1339220 грн. та інфляційних сумі 302,25 грн. З урахуванням наявності у відповідачки на утриманні малолітніх дітей зменшив розмір пені та визначив її в сумі 164470, 55 грн. Всього просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики в сумі 200000 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат Оснач Л.О. підтримала уточнені позовні вимоги, просила стягнути з відповідачки на користь позивача 200000 грн. Судове засідання, призначене на 12 квітня 2021 року, позивач та його представник просили провести в їх відсутність, про що направили суду заяву, уточнені позовні вимоги просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, підтвердила укладення договору позики із [PERSON] , на підставі якого отримала від нього гроші в сумі 7500 грн. Трьома платежами сплачувала йому по 750 грн, між тим, починаючи з січня 2020 року припинила повернення позики. Не заперечує проти стягнення з неї 8750 грн. та відсотків в сумі 16500 грн., заперечувала проти стягнення з неї пені. В судове засідання, призначене на 12 квітня 2021 року, відповідачка не з`явилась, про що повідомила суд телефонограмою, просила вирішити спір з урахуванням квитанцій про часткову сплату боргу. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підставі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 07 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяла у борг 7500 грн., що еквівалентні 300 доларам США, строком на 12 місяців з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 10% щомісяця зі строком повернення боргу до 07 жовтня 2020 року. Так, 11 місяців не пізніше 17 числа кожного місяця позичальник повинен сплатити суму в розмірі 750,00 грн., останній 12 місяць, а саме не пізніше 07 жовтня 2020 року, суму в розмірі 8250,00 грн., що еквівалентно 330 доларам США. Грошові кошти повертаються нарочно або шляхом перераховування на рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк». За п.2 договору розмір основного зобов`язання 16500,00 грн., з урахуванням відсотків. Відповідно до п.3 договору сторони домовились про те, що у разі затримки повернення боргу більш ніж на п`ять діб відсотки за ставкою в розмірі 10%, збільшуються до 30 % від залишку непогашеної заборгованості. Крім того, п.4 встановлена домовленість сторін про те, що у разі порушення строків повернення відсотків зазначених в пункті 1 цього договору, позивальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 30 % від неповерненої вчасно суми за кожен день такої просрочки. За прострочення виконання боргових зобов`язань понад 10 календарних днів позичальник, крім пені та відсотків, сплачує додатково до прострочених сум, штраф у розмірі 10 % від суми основного зобов`язання, передбаченої п.2 цього договору (пункт 4 договору). Згідно пункту 5 позичальник зобов`язується повернути суму грошових коштів, а саме, суму в розмірі 16500,00 грн., з урахуванням відсотків, в повній сумі і в строк, передбачений п. 1 цього договору, проте в судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити зазначення саме цієї суми, оскільки основна сума боргу становить 7500 грн., а відсотки за користування складають 8250 грн., що загалом складає 15750 грн. Так, обумовлена сума позики була передана [PERSON] при підписанні договору, що не заперечується відповідачкою. Перевіряючи розрахунок заборгованості позивача суд виходить з наступного. Так, представником позивача в судовому засіданні було підтверджено, що [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 7500 грн. Пунктом 1 Договору позики визначена сума 8250 грн., яка, як слідує з пояснень представника позивача, є сумою відсотків, яку відповідачка мала сплатити одинадцятим платежем. Як встановлено судом в ході розгляду спору, відповідачкою було здійснено три платежі по 750 грн. кожен в період з листопада по грудень 2019 року, тобто таким чином сплачено 2250 грн., починаючи з січня 2020 року відповідачка інших платежів не здійснювала. З пояснень представника позивача вбачається, що заявлена ними до стягнення сума тіла позики 9352, 20 грн. - це конвертована у гривню станом на день подачі уточненого позову 05.01.2021 року сума в розмірі 330 доларів США, яка зазначена в п. 1 договору, як еквівалент суми 8250 грн. станом на момент укладення договору. Відсотки позивач нараховує на суму 7500 грн., оскільки три платежі по 750 грн. здійснювались [PERSON] , на його думку, в рахунок погашення відсотків, а не тіла кредиту. Суму пені 302, 25 грн., яка була розрахована, виходячи із суми заборгованості 23250 грн., встановленої позивачем при подачі первинного позову, залишають незмінною, оскільки вона суттєво не впливає на всю суму заборгованості. Між тим, із вказаною позицією сторони позивача суд не може погодитись з наступних міркувань. Так, в період з жовтня 2019 року по грудень 2019 року відповідачкою було сплачено [PERSON] три платежі по 750 грн., а всього 2250 грн. Оскільки пунктом 1 Договору передбачено сплату в рахунок погашення заборгованості щомісяця по 750 грн. і окремо передбачено сплату 8250 грн. в якості відсотків, що не заперечував і представник позивача в судовому засіданні, суд вважає суму 2250 грн. погашенням тіла позики. Таким чином, заборгованість тіла позики складає 5250 грн., що станом на день укладення позики еквівалентно 210 доларів США і на день звернення із уточненими позовними відповідно до курсу валют складає 5970,30 грн. (210х28,43=5970,30). Вказана сума є розміром заборгованості за тілом позики, яку слід стягнути з відповідачки. Відповідно до п. 3 Договору сторони домовились про те, що у разі затримки повернення боргу більш, ніж на п`ять діб, відсотки за ставкою 10 % збільшуються до 30 % від залишку непогашеної заборгованості. Таким чином, оскільки залишок непогашеної заборгованості з урахуванням трьох виплат відповідачкою тіла позики складає 5250 грн., то 30 % від вказаної суми становить 1575 грн.. Період з 23.01.2020 року по 05.01.2021 року складає 11 місяців 13 днів, протягом яких відповідачка не виконувала умови договору. Отже, заборгованість по відсотках складає суму 17985,48 грн. ( 30 % за 11 місяців 13 днів = 11 місяців х 1575 грн. = 17325 грн.; 13 днів = 1575 грн. : 31 день х 13 днів = 660, 48 грн.; 17325 грн. + 660, 48 грн. = 17985,48 грн. ). При цьому, сума, раніше визначена в договорі в розмірі 8250 грн., не може враховуватись, оскільки відсотки перераховані за ставкою 30 %. Таким чином, з відповідачки на користь позивача слід стягнути тіло позики в сумі 5970,30 грн. та відсотки за користування грошима в сумі 17985, 48 грн., а всього 23955,78 грн. Щодо нарахованої позивачем пені, яку він просить стягнути з відповідачки, суд наводить наступні міркування. Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р місто Маріуполь (Маріупольська міська рада) відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Між тим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р» визнано нечинним. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України. Згідно Переліку м. Маріуполь є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до частини 3 статті 2 вказаного Закону Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з юридичними особами і фізичними особами - підприємцями, місцезнаходженням яких є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, якщо такі договори укладені після 1 січня 2018 року або до яких після 1 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. Оскільки [PERSON] не підпадає під категорію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а є фізичною особою, посилання позивача на ч. 4 ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є помилковими і не можуть бути застосовані в даному випадку, тому з урахуванням наведених даних суд відмовляє у стягненні пені з відповідачки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно стягнення з відповідачки інфляційних витрат в сумі 302, 25 грн., суд, хоча і вважає їх помилково нарахованими, оскільки вказана сума розрахована із суми заборгованості 23250 грн., походження якої представник позивача не змогла пояснити в судовому засіданні, але наполягала на саме на цьому розрахунку, між тим суд не може вийти за межі позовних вимог в цій частині в сторону збільшення, оскільки інфляційні збитки при встановленій судом сумі заборгованості за договором позики в розмірі 23955,78 грн. за період лютий-квітень 2020 року складають 311,42 грн., тому суд стягує з відповідачки суму інфляційних збитків, зазначену позивачем в розмірі 302, 25 грн. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача за договором позики складає 24258,03 грн. (5970,30 грн.- тіло позики, 17985,48 грн - відсотки за користування грошима, 302, 25 грн. - інфляційні збитки). З відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині позову. Так, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір загальною сумою 2000,80 грн. Ціна позову складала 200000 грн. Позовні вимоги задоволені частково в сумі 24258,03 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню на: 24258,03 грн. *100% : 200000 грн. ціни позову = 12,12%), тобто 12,12 % від ціни позову, отже сума судового збору, яку слід стягнути з відповідачки на користь позивача складає 242,49 грн. (12,12 % *2000,80 грн. :100%). Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. 16.12.2020 року між [PERSON] та адвокатом Оснач Л.О. було укладено договір про надання послуг з юридичної допомоги, який надано суду разом із ордером серії ДН № 112430 від 15.12.2020 року, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Крім того, суду надано акт виконання робіт від 08.02.2021 року за договором від 16.12.2020 року, відповідно до якого гонорар за 1 годину роботи адвоката складає 2000 грн., на вивчення і підготовку справи витрачено 3,5 години, на підготовку уточненого позову витрачено 3,5 години, на участь в судових засіданнях витрачено 1 годину, загалом станом на 08.02.2021 року витрачено 8 годин роботи адвоката. Авансовий платіж склав 5600 грн., який було внесено [PERSON] , що підтверджується квитанцією № 51 від 08.02.2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Лавентс проти Латвії», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі №910/15944/17. Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі №910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17, зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Представником позивача адвокатом Оснач Л.О. згідно акту станом на 08.02.2021 року було витрачено 8 годин, що становить 16000 грн. відповідно до розміру гонорару за 1 годину роботи в 2000 грн. (8х2000=16000). Час, витрачений адвокатом на участь в судових засіданнях, загалом складає 1,5 години (22.01.2021 року з 11.11. до 11.24 = 13 хвилин, 26.02.2021 року з 12.05. до 12.50 = 45 хвилин, 19.03.2021 року з 11.34 до 12.04 = 30 хвилин) Таким чином, загальна сума витрат на правову допомогу складає 17000 грн.. Оцінивши надані представником позивача докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд вбачає невідповідність критерію реальності й розумності заявленого обсягу фактично наданих адвокатських послуг і їх розміру за складністю справи, виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на їх виконання, а також із предметом позову та значенням справи для сторін. Відтак, суд вважає необхідним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідачки на користь позивача вказані витрати в сумі 10000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial