Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом у якому просив визнати положення кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року, укладеного між ним та ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», в частині обов'язку його сплачувати комісію за управління кредитом несправедливими умовами договору, визнати в частині положень кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року, укладеного між ним та ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», що встановлюють обов'язок сплати комісії за управління кредитом недійсними з моменту укладення кредитного договору, визнати зобов'язання позивача за кредитним договором № 237/2011 від 27 травня 2011 року, укладеним між ним та ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», виконаними в повному обсязі, розірвати кредитний договір № 237/2011 від 27 травня 2011 року, укладений між ним та ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», визнати заставу транспортного засобу - автомобіля легкового, марки NISSAN, моделі TEANA, 2010 року випуску, колір фіолетовий, державний номер [NUMBER], номер об'єкта (VIN) JN1BBUJ32U0009236 - припиненою, договір застави транспортного засобу 237/2011/S-1 від 27 травня 2011 року, укладений між позивачем та ПАТ «ВСЕУКРАЇНС ЬКИЙ [PERSON]» та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], розірвати. В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві зазначає, що 27 травня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 237/2011, згідно якого [PERSON], був наданий кредит в сумі 251200,00 грн., з терміном повернення 27 травня 2017 року. Протягом дії кредитного договору позивач сплачував регулярні платежі за вищезазначеним кредитом згідно графіка погашення заборгованості, позивач зазначає що умови договору, є такими, що порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», а отже в частині сплати комісії має бути визнаний судом недійсним та розірваним, на підставі цього він звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявне письмове заперечення та клопотання щодо застосування строку позовної давності, згідно яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та розглянувши в судовому засіданні всі обставини в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 27 травня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 237/2011. Відповідно до умов договору (п. 1, 2) [PERSON], був наданий кредит в сумі 251200,00 грн., з терміном повернення 27 травня 2017 року. Пунктом 6.4. кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним. Позивач не заперечує отримання ним грошових коштів за вищезазначеним кредитним договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахування волевиявлення позивача оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Разом із тим, відповідачем ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до постановлення рішення у даній справі заявлено про застосування у даному спорі позовної давності. При цьому, позивач та його представник не спростовували того факту, що перебіг строку позовної давності для визнання кредитного договору недійсними почався з моменту його укладення, тобто, для кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року з 27 травня 2011 року. Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем вимоги до суду про визнання недійсним кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року сплив 27 травня 2014 року. Позивач не зазначив суду поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору № 237/2011 від 27 травня 2011 року недійсним. Між тим, позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним кредитного договору лише 12 вересня 2017 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України порушене право позивача не підлягає захисту, оскільки ним суду не повідомлені, а судом не встановлені поважні причини пропущення позовної давності. Відповідно до ч. 2, 3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст.203, 215, 256, 257, 261, 264, 267, 1049, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed