Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати належність житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], померлому [INFO] року [PERSON], як попередньому власнику; визначити позивача, як спадкоємця, наступним власником вказаного будинку; визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами літ. «а», «а1», «а2», навіси літ. «а3», «В», сарай літ. «Б», погріб літ. «б», літній душ літ. «Г», альтанку літ. «Д», ворота № 1, огорожу № 2 та вигрібну яму № 3, що розташовані по [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що в 1981 році його батько - [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, проте своє право власності в органах БТІ не зареєстрував. Після смерті батька позивач прийняв спадщину, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на нерухоме майно. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника ради, проти задоволення позову [PERSON] не заперечує. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з огляду на наступне. З матеріалів справи видно, що 05 листопада 2014 року позивач звернувся до Решетилівської державної нотаріальної контори з проханням видати на його ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] після смерті [INFO] року батька - [PERSON] У зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на нерухоме майно, державним нотаріусом обґрунтовано була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с. 5/. У п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Судом встановлено, що 23.04.1981 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS]. Договір був посвідчений Сігутою М.І., державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори, 23.04.1981 року за реєстровим № 625 /а.с. 6-7/. У договорі вказано, що він підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації, проте даних про його реєстрацію в органах БТІ матеріали справи не містять. [INFO] року [PERSON] помер /а.с. 3/. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.11.2014 року вбачається, що спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] є його син - [PERSON], який у встановленому законом порядку прийняв спадщину. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Причиною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями державний нотаріус зазначає відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно в органах БТІ /а.с. 5/. Станом на момент укладення договору купівлі-продажу в 1981 році державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Ця Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з цим, аналіз положень Інструкції свідчить про те, що виникнення права власності на будинки, споруди від державної реєстрації не залежало. Так само і Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року не пов'язував виникнення права власності у набувача майна за договором з державною реєстрацією такого права. Так, відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Норми Цивільного кодексу Української РСР, які регулювали правовідносини, що виникали із договорів купівлі-продажу, іншого моменту виникнення права власності не передбачали. За таких обставин [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS], а після його смерті цей будинок увійшов до складу спадкової маси. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В порядку, визначеному Цивільним кодексом України, позивач прийняв спадщину після померлого батька. Це підтверджується постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. За таких обставин вимоги позивача, як спадкоємця першої черги за законом померлого [INFO] року батька - [PERSON], про визнання за ним права власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS], є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved