Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до Малоданилівської селищної ради Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 1998 року він почав користуватися земельною ділянкою, загальною площею 0,1400 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З початку користування ділянкою, до нього, як до користувача, ніхто не звертався та не забороняв користування, тому позивач був впевнений, що ця земельна ділянка нікому не належить. Коли позивач вирішив її приватизувати та отримавши довідку від відділу у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 599 від 14.06.2019, йому стало відомо, що вказана земельна ділянка площею 0,1400 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ХР-10-00 № 037394, зареєстрованого 26.03.1996. [PERSON] звернувся до Малоданилівської селищної ради для підтвердження того, що радою насправді виділялась вказана земельна ділянка. Листом від 02.06.2020 року № 02-17/1-160 йому повідомили, що земельна ділянка виділялась [PERSON] , [INFO] . Після отримання довідки з селищної ради, він звернувся до нотаріуса для з`ясування кола спадкоємців. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 02.06.2020, стало відомо, що [PERSON] померла [INFO] , після смерті були видані свідоцтва про право на спадщину, а саме її сину [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , спадкова справа не заводилась згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 03.06.2020. Після смерті [PERSON] спадщина, а саме зазначена земельна ділянка, яка належала померлому, селищною радою не визнавалась ні відумерлою, ні безхазяйною. Позивач володіє та користується зазначеною земельною ділянкою більш ніж 10 років, що підтверджується Актом депутату Малоданилівської селищної ради від 02.02.2020 року. Таким чином, позивач разом із сім`єю добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє вказаною земельною ділянкою. Позивач просить суд, визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,1400 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи проводити без фіксації технічними засобами та у його відсутність, що суд вважає за можливе. Представника відповідача Малоданилівської селищної ради Харківської області не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без присутності представника, не заперечував проти задоволення позову, просив вирішити спір на розсуд суду та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, що суд вважає за можливе. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд, вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін по справі. Судом встановлено, що з 1998 року [PERSON] почав користуватися земельною ділянкою, загальною площею 0,1400 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З початку користування ділянкою, до нього, як до користувача, ніхто не звертався та не забороняв користування, тому позивач був впевнений, що ця земельна ділянка нікому не належить. Коли позивач вирішив її приватизувати та отримавши довідку від відділу у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 599 від 14.06.2019, стало відомо, що вказана земельна ділянка площею 0,1400 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ХР-10-00 № 037394, зареєстрованого 26.03.1996. [PERSON] звернувся до Малоданилівської селищної ради для підтвердження того, що радою насправді виділялась вказана земельна ділянка. Листом від 02.06.2020 року № 02-17/1-160 йому повідомили, що земельна ділянка виділялась [PERSON] , [INFO] . Після отримання довідки з селищної ради, він звернувся до нотаріуса для з`ясування кола спадкоємців. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 02.06.2020, стало відомо, що [PERSON] померла [INFO] , після смерті були видані свідоцтва про право на спадщину, а саме її сину [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , спадкова справа не заводилась згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 03.06.2020. Після смерті [PERSON] спадщина, а саме зазначена земельна ділянка, яка належала померлому, селищною радою не визнавалась ні відумерлою, ні безхазяйною. Позивач володіє та користується зазначеною земельною ділянкою більш ніж 10 років, що підтверджується Актом депутату Малоданилівської селищної ради від 02.02.2020 року. Таким чином, позивач разом із сім`єю добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє вказаною земельною ділянкою. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з такого. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним кодексом. Однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. З ст.344ЦК України). Відповідно до п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335, 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до постанови Верховного Суду, Велика Палатаї4.05.2019 № 910/17274/17, 12-291гс18 (надалі Постанова) набути право власності па майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно п. 46 Постанови аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Згідно Постанови відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 53 Постанови, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. ст. 15, 16, 328, 335, 344 ЦК України,

Outcome: approved