Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості по заробітній платі вказуючи, що 09.06.2015 року він був звільнений з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №5/7к у зв»язку зі скороченням штату працівників. Вважає звільнення незаконним. Він з 06.02.2013 р. обіймав посаду начальника охорони Косарського МПД ДП «Укрспирт», маючи в підпорядкуванні 20 охоронців. Навесні 2015 року між ним та керівником Косарського МПД ДП «Укрспирт» виник конфлікт, внаслідок чого йому було запропоновано звільнитись за власним бажанням, на що останній не погодився. Оскільки дії керівника підприємства мали ознаки злочину, то він звернувся з заявами до ДП «Укрспирт» Мінагрополітики, обласну прокуратуру та СБУ. Подані заяви залишились без реагування, а ДП «Укрспирт» прийнявши до уваги подання керівника Косарського МПД видало наказ про скорочення його посади. На дату звільнення його з посади на підприємстві були вакантні посади, але вони не були запропоновані йому, що є суттєвою обставиною. Згідно умов трудового договору йому не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення з 2011 р. по 2015 р. Просить визнати незаконним наказ №5/7к від 09.06.2015 р. про звільнення та стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу і заборгованість по заробітній платі в сумі 17688,72 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги уточнили та просили визнати незаконним наказ №5/7к від 09.06.2015 р. про звільнення, поновити позивача на роботі та стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу і заборгованість по заробітній платі в сумі 17688,72 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні.. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що 01.03.2011 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу начальником зміни охорони Косарського місця провадження діяльності ДП «Укрспирт, згідно з наказом від 01.03.2011 року. 06.02.2013 року позивач переведений начальником охорони даного підприємства згідно з наказом № 4/7к від 12.02.2013 року. Міністерство аграрної політики та продовольства України з метою зменшення адміністративних витрат звернулось до керівництва ДП «Укрспирт» з листом щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення. 05.03.2015 року на виконання вказаного листа, ДП «Укрспирт» прийнято наказ № 95 «Про внесення змін до штатного розпису». 15.04.2015 року керівник Косарського МПД ДП «Укрспирт» [PERSON] звернувся до ДП «Укрспирт» зі службовою запискою про внесення змін до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», а саме вивести із штату розпису підприємства посаду начальника охорони. 22.05.2015 року наказом № 2/7 в.о. директора заступником директора ДП «Укрспирт» [PERSON] винесено наказ «Про внесення змін до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», яким затвердити зміни до штатного розпису Косарського МПД як складової частини зведеного штатного розпису ДП «Укрспирт», яким було виведено посаду начальника охорони. 28 травня 2015 року листом за № 336 позивачу [PERSON] направлено копію наказу ДП «Укрспирт» від 22.05.2015 року із змінами до штатного розпису та попередження про звільнення для ознайомлення. Одночасно з попередженням про скорочення позивача було повідомлено про відсутність вакантних посад, що відповідають його кваліфікації. Пропонують йому іншу посаду, перелік вакантних посад додається. Разом з тим судом встановлено, що позивачу було направлено лише попередження, наказ ДП «Укрспирт» та зміни до штатного розпису. Перелік вакантних посад позивачу не направлено. Позивач в судовому засіданні пояснив, що отримавши дане попередження про скорочення 09.06.2015 року, з»явившись до начальника кадрів, він запитав у нього щодо наявності вакантних посад. Начальник відділу кадрів йому пояснив, що наявних вакантних посад немає. Він 09.06.2015 року написав власноручно заяву про розірвання трудового договору 09.06.2015 року , тобто до закінчення двомісячного строку повідомлення про скорочення посади на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до нього, як начальника відділу кадрів звернувся [PERSON] та надав заяву про розірвання трудового договору. Також надав лист де його викликають на співбесіду на нову роботу. На підставі заяви про розірвання трудового договору був виданий наказ про його звільнення. Також зазначив, що перелік вакантних посад він для ознайомлення позивачу не надавав. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником, або уповноваженим ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу ( частина друга ст.40 КЗпП України). Згідно з роз»ясненням Пленуму Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація , реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулює вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01.04. 2015 року у справі № 6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підставі, зазначених у п.1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40 ,ч.3 ст.49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов»язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов»язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов»язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які були на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу не були запропоновані взагалі ніякі вакантні посади, що і послужило написання ним заяви про розірвання трудового договору. З наданих суду відповідачем повідомлення переліку вакантних посад, станом на 09.06.2015 року в ДП «Укрспирт», на підприємстві існувало 434 вакантних посади, які запропоновані позивачу не були. 09.06.2015 року відповідачем був виданий наказ № 5/7к про звільнення [PERSON] з роботи з 09.06.2015 року у зв»язку зі скороченням штату працівників за п.1.ст.40 КЗпП України. Наведеною нормою права (ст.40 п.1 КЗпП України ) врегульований порядок звільнення працівника з ініціативи власника. Цими нормами не передбачено подання працівником заяви про згоду на його звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України. Така згода немає юридичних наслідків і не звільняє роботодавця від обов»язку попереджати працівника про наступне звільнення за два місяці і від дотримання інших гарантій, які надають працівникові трудовим законодавством. Заява працівника про звільнення має юридичні наслідки лише у випадках його звільнення за власним бажанням. Таким чином, суд вважає, що розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з позивачем не відповідає вимогам трудового законодавства, а тому позивач повинен бути поновлений на тій же посаді із виплатою йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постільки при звільненні позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі середнього заробітку 4422,18 грн, суд вважає стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09.07.2015 року і по день прийняття судом рішення. Тому розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача є наступним: 4422,18 х 5 місяців + 210,58 грн х 2дні= 22532,06 грн Щодо вимог позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 17688,72 грн як матеріальна допомога на оздоровлення, дані вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до п.7.2.3 Колективного договору встановлено, що підприємство за наявності фінансової можливості для оздоровлення працівників надає матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати. Матеріальна допомога надається особі за наявності письмової заяви працівника , заяви про відпустку та фінансової можливості підприємства. Судом встановлено, що позивач з заявою на надання йому матеріальної допомоги не звертався. Крім того, як зазначив представник відповідача, фінансової можливості у наданні такої допомоги у відповідача не було в зв»язку з незадовільним фінансовим станом підприємства. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Судовий збір в сумі 974,40 грн суд вважає стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial