Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до районного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 78 575,51 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 07 листопада 2012 року позивач позичив відповідачеві грошові кошти у розмірі 39 131 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять одну) грн. 23 копійок, про отримання зазначеної суми коштів відповідач склала розписку, відповідно до якої отримала дану суму коштів під 1,5% місячних. Позивач зазначив, що кошти відповідачем на день подання позовної заяви у сумі 39 131 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять одну) грн. 23 коп. так і не повернені та відповідач ухиляється від повернення боргу. Посилаючись на те, що позивач свої зобов`язання за розпискою виконав належним чином, надавши кошти у відповідній сумі [PERSON] , а відповідачка суму боргу за розпискою не повернула, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за розпискою (станом на 13.06.2018) у сумі:39 131 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять одна) гривня 23 коп. - основного боргу, відсотки за користування коштами - 39 444 (тридцять дев`ять тисяч чотириста сорок чотири) гривень 28 коп. та судові витрати. До початку судового засідання позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов просить задовольнити з підстав, наведених в ньому, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказамизаслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 39 131 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять одну) гривню 23 копійки, під 1,5% місячних, взяті в борг 07.11.2012 року. Про отримання коштів від позивача відповідач склала розписку. Відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та не повернула суму заборгованості за розпискою, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Про отримання зазначених коштів від позивача відповідач склала відповідно розписку (оригінал якої знаходиться в матеріалах справи). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження своїх доводів позивачем було надано оригінал розписки, як це передбачено ст. 1047 ЦК України який долучений до матеріалів справи. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - згідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, які завжди висуваються. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом або не слідує із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України встановлено, що, якщо в зобов`язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На спростування доказів позивача відповідачем не надано доказів про погашення суми боргу. А віжтак, позовні вимоги в частині стягнення суми позики як боргу підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки суми інфляції та три відсотки річних, то дані вимоги також підлягають задоволенню, з огляду на таке. Згідно із ч.1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК). Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст.267 ч.3 позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Відповідач, будучи обізнаним про розгляд справи, такої заяви не зробив. Враховуючи те, що відповідач не надала доказів на спростування доводів та доказів позивача, позивачем наданий суду оригінал боргового документу відповідача - розписки від 07.11.2012 р., то, таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає у розмірі 78 575,51 грн., з яких: 39 131 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять одна) гривня 23 коп. - основного боргу, відсотки за користування коштами - 39 444,28 грн. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 785,75 грн., що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 526, 527, 530, 625, 1046, 1048, ЦК України, ст.ст.4, 10, 12, 13,15, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 258,260, 263, 264, 265, 268, 273 280-283 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення», -

Outcome: approved