Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить стягнути з відповідача ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.01.2009 по 30.09.2009 у розмірі 27339,00 грн. В подальшому позивач уточнив, збільшивши період затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2009 по 01.01.2011 та просить стягнути з відповідача суму 77390,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював з 17.01.1969 до 01.05.1988, та 26.05.1989 по 30.05.2008 - електрогазозварювальником в ПрАТ «Інгулецький ГЗК», звільнений був 30.05.2008 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. В наступному він дізнався про те, що при звільненні підприємство зобов`язано було виплатити йому одноразову допомогу при звільненні, розмір якої залежить від стажу роботи на підприємстві, але не менше трьох середньомісячних заробітних плат. Але така допомога йому не була виплачена, в зв`язку з чим він у 2015 році звертався до суду з позовною заявою та просив стягнути з Відповідача на його користь одноразову вихідну допомогу в розмірі 9494,40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2008 по 31.12.2008 у розмірі 31648,00 грн. Рішенням Інгулецького районного суду від 10.08.2017 в задоволенні його позовних вимог було відмовлено. Апеляційний суд Дніпропетровської області 09.11.2017 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, задовольнивши позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 9494,40 грн. недоплаченої вихідної допомоги, 22080,00 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2008 по 31.12.2008. Зазначене рішення Апеляційного суду відповідачем виконано. Позивач вважає, що в зв`язку із порушенням відповідачем строку виплати вихідної допомоги, у нього відповідно до ст.116, 117 КЗпП України виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за новий період - з 01.01.2009 по 30.09.2009 в сумі 27339,00 грн. Таку суму позивач визначив, виходячи із того, що його середньоденна заробітна плата становила 147 грн. 20 коп. (18 грн. 40 коп. за годину при 8 годинному робочому дні). За період з 01.01.2009 по 30.09.2009, що становить, як зазначив позивач, 195 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 27339,00 грн. (140,20 грн. х 195 днів). Цю суму позивач і просив стягнути з відповідача. Після поновлення провадження у справі позивач збільшив суму стягнення до 77390,40 грн., збільшивши період затримки розрахунку до 552 робочих днів (з 01.01.2009 по 01.01.2011), та розрахував уточнену суму, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 140,20 грн. Ухвалою від 05.02.2018 відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а потім - ухвалою від 21.03.2018 зупинено до розгляду набрання законної сили рішенням у справі №213/3533/15, та поновлено 24.09.2019 і призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач в установлений нормами ЦПК України строк подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги Позивача про стягнення середнього заробітку за затримку при розрахунку є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому посилається на те, що підставою для звернення Позивача до суду зазначено факт невиплати йому вихідної допомоги, яка була стягнута в судовому порядку раніше у розмірі 9494 грн. Присуджена судом апеляційної інстанції сума виплачена позивачу підприємством добровільно. Тому Відповідач вважає, що оскільки є рішення суду, що набрало законної сили, яке ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то, у відповідності до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України є підстави для закриття провадження у справі. Крім того вважає, що оскільки апеляційний суд в рішенні від 09.11.2017 визначив часткову суму стягуваного середнього заробітку за час затримки розрахунку - 22080,00 грн. замість 31648,00 грн., як просив стягнути Позивач, тому Позивач позбавлений права повторного звернення до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в зв`язку з невиплатою вихідної допомоги при звільненні. Окрім того, представник Відповідача звернув увагу суду на той факт, що різниця між розміром вихідної допомоги та розміром середнього заробітку за час затримки при розрахунку повинна відповідати принципам співмірності і істотності суми заборгованості порівняно з середнім заробітком, при цьому послався на відповідний висновок ВСУ, який був закріплений в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.12.2015, тобто вважає доцільним застосувати принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги. Після уточнення позовних вимог, відповідач подав відзив на уточнений позов, зазначив, що позивач невірно розрахував кількість днів затримки розрахунку. Кількість робочих днів в період з 01.01.2009 по 01.01.2011 склала 502, а не 552, як зазначає позивач, відповідно і сума за такий період дорівнює 70380 грн., а не 77390,40 грн., як вважає позивач. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Належним чином повідомлений позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити /а.с.92/. Представник Відповідача також надала клопотання про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує з підстав, викладених у відзивах на первісний позов та на уточнену позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування с3дового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані сторонами письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належі йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2017 рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.08.2017 у справі № 213/3533/15-ц, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Інгулецький ГЗК», скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення вимог /а.с.9-11/. Зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішення суду апеляційної інстанції виконано, що підтверджується наданими Відповідачем копіями платіжних доручень від 22.11.2017 за № 4500075360 на суму 22080,00 грн. та за № 4500075361 на суму 9494,40 грн., з яких вбачається, що отримувачем коштів є [PERSON] , а призначенням коштів є відповідно оплата середнього заробітку та вихідної допомоги на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2017 по справі № 213/3533/15-ц /а.с.42/. На час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув касаційну скаргу відповідача та 15.08.2019 виніс Постанову про залишення без змін вищезазначеного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2017 /а.с.69-74/. За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому суд зауважує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року). Отже, Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2017 у справі №213/3533/15-ц, має преюдиційне значення для даної справи. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до положення ч.1 ст.13 ППК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а саме після подання позивачем уточненого позову - про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2009 по 01.01.2011. Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Згідно з п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки - розрахунку, наданої Позивачем, його середньогодинний заробіток в розрахунку за березень-квітень 2008 року склав 18,40 грн. /а.с.12/. Тобто середньоденна заробітна плата Позивача за два останні місяці перед звільненням (березень-квітень 2008 року) становила 147 грн. 20 коп. (18,40 грн. за годину при 8 годинному робочому дні). Суд вважає, що саме цей показник слід враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, та не може прийняти до уваги розрахунок, наведений у відзиві на уточнений позив Відповідачем, який користується показником середньоденної заробітної плати Позивача за два останні місяці перед звільненням - 140,20 грн., оскільки згідно з довідкою про середньоденний заробіток, цей показник за березень-квітень становив 147,20 грн. (18,40 грн. х 8 год.). При цьому, суд погоджується з позицією Відповідача та вважає, що Позивачем невірно обраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, наведений в уточненому позові в сумі 77390,40 грн., оскільки ним невірно вказано кількість днів затримки розрахунку - 552, тоді як за період 01.01.2009 по 01.01.2011 кількість робочих днів становить 502, та вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за уточнений позивачем період становить 73894,40 грн. (147,20 грн. х 502 робочих дні). Щодо посилання відповідача на необхідність застосування судом при ухваленні рішення принципу співмірності, суд керується правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-259цс17, відповідно до якої у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Разом з тим, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. За таких обставин, суд вважає, що підлягає задоволенню вся сума, яка нарахована, виходячи із розміру середньоденного заробітку Позивача за час затримки розрахунку (147,20 грн.) та кількості днів затримки - 502. Таким чином, уточнені позовні вимоги Позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, враховуючи, що Позивачем судовий збір не сплачувався, він підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави в розмірі 704,80 грн., оскільки такий розмір судового збору був мінімальним у справах майнового характеру.

Outcome: partial