Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 250\~000 гривень за договором позики від 10.02.2015 року. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 10.02.2015 року був укладений договір позики, за яким він передав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 250\~000 гривень, які відповідач зобовязувався повернути йому до 01.02.2016 року, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем надана розписка, що посвідчує передання йому позивачем грошових коштів та зобовязання повернути їх до 01.02.2016 року. Відповідач своїх вимог не виконав, тому 16.02.2016 року він, позивач, звернувся до суду з позовною заявою про стягнення цих коштів. До початку розгляду справи по суду позивач та відповідач домовились про укладання мирової угоди та звернулись 19.04.2016 року, до суду з відповідною заявою. За умовами мирової угоди відповідач [PERSON] визнав борг в сумі 250\~000 гривень на користь [PERSON] та в рахунок погашення цього боргу зобовязався передати йому у власність нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Спільною заявою вони просили затвердити цю мирову угоду. Залучена до участі у справі у якості третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] у своїй позовній заяві просила визнати договір позики грошових коштів в сумі 250\~000 гривень від 10.02.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним як фіктивний, оскільки він укладений без наміру створення правових наслідків договору позики а з метою подальшої передачи [PERSON] нерухомого майна квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], які належать їй, [PERSON] на праві власності. У судові засідання, призначені на 11 травня, 30 червня, 08 серпня, 23 жовтня 2017 року позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх представники, будучи належним чином повідомлені про час та місто розгляду справи, не зявились без поважних причин, від представника третьої особи надійшло клопотання про заочний розгляд справи. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що заява про затвердження мирової угоди від 19 квітня 2016 року не підлягає задоволенню, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу підлягає залишенню без розгляду, а позов третьої особи [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 19 квітня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом було винесено ухвалу про задоволення заяви позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] про затвердження мирової угоди, за умовами якої [PERSON] визнав свою заборгованість перед [PERSON] та в рахунок погашення цієї заборгованості, яка складає 250\~000 гривень, передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS], а позивач [PERSON] відмовляється від позову про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 250\~000 гривень. Ця ухвала, після розгляду апеляційної скарги [PERSON], 02 листопада 2016 року була скасована ухвалою апеляційного суду Запорізької області, як така, яка не відповідає вимогам ч.1 ст.175 ЦПК України, а справа повернута для продовження розгляду до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.. Апеляційним судом було встановлено, що на час постановлення ухвали від 19.04.2016 року про затвердження мирової угоди, квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS], які передавались [PERSON] у власність [PERSON] в рахунок погашення боргу, належали на праві власності [PERSON] Апеляційний суд у своїй ухвалі від 02.11.2016 року зазначив також, що предметом позову [PERSON] було стягнення з [PERSON] грошового боргу, а мировою угодою, яка 19.04.2016 року затверджена ухвалою суду першої інстанції визнано право власності на нерухоме майно, що виходить за межі позовних вимог та призвело до зміни предмету позову, що неприпустимо. При продовженні розгляду цивільної справи, відкритої за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позивач [PERSON] та його представник у судові засідання, призначені судом на 11 травня, 30 червня, 08 серпня, 23 жовтня 2017 року не зявився без поважних причин. Відповідно до п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позивач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, 23.10.2017 року надіслав заяву про відкладення розгляду справи, але не зазначив у своїй заяві поважність причин, по яким він не може зявитись у судове засідання, тому суд вважає за необхідне залишити позовну заяву [PERSON] до [PERSON] без розгляду. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але звернувся до суду з письмовою заявою про ухвалення заочного рішення про задоволення його позовних вимог. Позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав: Третьою особою, подано зустрічний позов про визнання фіктивним договір позики від 10.02.2015 року, укладений [PERSON] з [PERSON] про отримання в борг грошей в сумі 250\~000 гривень. Фіктивність цього договору, на думку третьої особи, полягає в тому, що зазначений договір позики укладений між його сторонами без наміру створення правових наслідків за позикою, а з метою подальшої передачи обєктів нерухомості від [PERSON], який не був власником цих обєктів, у власність [PERSON]. Ці обставини на переконання третьої особи є підставою для застосування до цієї угоди наслідків, передбачених ч.2 ст.234 ЦК України, тобто, визнання судом цього договору недійсним. Відповідно до ч.1 ст.34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, мають усі процесуальні права і обовязки позивача. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин та коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Ухвалою від 21.02.2017 року [PERSON] залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. [PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 250\~000 гривень за договором позики від 10.02.2015 року, у якості доказу наявності такого договору позивач [PERSON] надав суду копію розписки [PERSON] про отримання ним від [PERSON] 250\~000 гривень. Ця копія розписки має дату її складання 10 лютого 2015 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно до ст.ст.1046 та 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту реальної передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна, або вчинення певної дії. Верховний Суд України в своїй постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 зазначив, що «...за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми… Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання , має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів». В іншій постанові від 18.09.2013 року по справі №6-2517св10 Верховний Суд України зазначив, що зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України,\~висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто, виходячи з вимог ст.1046, 1047, 1049 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах №6-1967цс15 та 6-2715св10, суд вважає, що укладання договору позики між фізичними особами підтверджується договором позики, а наявність самого цього договору - розпискою, у якій має бути зазначені боргове зобовязання, умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання позичальником від кредитора коштів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України, \~письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання фіктивним договору позики від 10.02.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] надала копію розписки від 10.02.2015 року. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 10.02.2015 року [PERSON] послався на копію цієї ж розписки, яку долучив до свого позову (а.с.3, 8). Аналізуючи копію розписки суд вважає, що це й письмовий доказ не підтверджує факт отримання позичальником [PERSON] коштів від [PERSON], оскільки у розписці є дата її складання 10 лютого 2015 року, але відсутня дата отримання позичальником цих коштів. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Допустимим, з точки зору ч.2 ст.59 ЦПК України, доказом підтвердження укладання договору позики та його умов може бути лише розписка позичальника, як це зазначено у ч.2 ст.1047 ЦК України, а не її копія Такими чином сторонами суду не надано жодного належного та допустимого письмового доказу укладання договору позики, а тому суд вважає відсутнім існування самого боргового зобовязання, а тому відсутні підстави вважати про наявність фактичних правовідносин, які випливають з договору позики. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON], та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики від 10.02.2015 року недійсним такими, що не підлягають задоволенню, а у задоволені клопотання про визнання мирової угоди необхідно відмовити.

Outcome: dismissed