Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошову компенсацію спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості автомобіля марки «Ніссан», 2008 року випуску, номер кузова VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 80 695,00 грн. та судові витрати в сумі 908,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 08.06.2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб, за час якого подружжям було набуто у власність автомобіль марки «Ніссан», номер кузова VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу вищезазначений автомобіль залишився в користуванні відповідача. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем у порядку поділу майна подружжя має бути сплачено на його корись у виді компенсації половину вартості автомобіля, що є підставою його звернення з даним позовом до суду. 01 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. Відповідач [PERSON] , отримавши 21.11.2021 року позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі, не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 01.11.2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що 08.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 638, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюбу, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 08.06.2002 року. (а.с. 5) 12.08.2021 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/8756/21, шлюб, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 08.06.2002 у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №638, розірвано. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи стягнення з 03.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 6-8) Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2021 року у справі № 756/8756/21 встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.01.2013. Спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , мешкає разом зі своєю матір`ю, позивачем по справі - [PERSON] . Вказаний факт не заперечується сторонами. [PERSON] , [INFO] , є дитиною-інвалідом, законним представником якої є [PERSON] , що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 09.09.2020. За даними Довідки, виданої Головним сервісним центром МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 09.09.2021 року № 31/26-Г-1254вх, станом на 07.09.2021 року згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб «Ніссан», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . (а.с. 9) За даними Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 16.09.2021 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Доксіті», ринкова вартість транспортного засобу «Ніссан», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 161 390,00 грн. (а.с. 10) Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19) Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 Сімейного кодексу України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19) Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду». Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошову компенсацію спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля марки «Ніссан», 2008 року випуску, номер кузова VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 80 695,00 грн., з підстав набуття автомобіля сторонами спірного рухомого майна за час зареєстрованого шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved