Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 13 лютого 1992 року є наймачем двокімнатної квартири [ADDRESS]. Також в спірній квартирі зареєстровані його донька: [PERSON], 1983 року народження. Відповідач, [PERSON], вже двадцять років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі не має і, взагалі квартирою вона не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідач не сплачує зазначені платежі, то він змушений сплачувати все сам. Так як він на даний момент знаходиться на пенсії за інвалідності, він не може сплачувати такі високі комунальні платежі на всіх осіб. Перешкод в користуванні житлом він не чинив. Відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад шість місяців без поважних причин. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, суд про причини неявки не повідомила. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, відповідача, та за згодою позивача постановити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 1992 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів [PERSON] на сім'ю із чотирьох осіб було видано ордер на жиле приміщення № 72 на право заняття в порядку обміну жилого приміщення житловою площею 29,2 кв.м., яке складається з двох кімнат в квартирі по адресі: [ADDRESS] (а.с.6). В подальшому, договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS] було змінено та укладено з [PERSON] в зв'язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] (а.с.8). Відповідно до довідки форми 3, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 409 17 липня 2015 року № 2627, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] - з 13 лютого 1992 року; [PERSON], [INFO] - з 13 лютого 1992 року; [PERSON], [INFO] - з 02 червня 2005 року (а.с.5). Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Відповідно до акту від 07 липня 2015 року, складеного комісією в складі: майстрів т/д № 3 [PERSON], т/д № 4 [PERSON], бригадира [PERSON] та затвердженого головним інженером ЖРЕО-409, комісією встановлено, що дана квартира двохкімнатна, не приватизована, знаходиться на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, 1964 року забудови, жилою площею - 29,2 кв.м., загальною площею - 44,6 кв.м. В даній квартирі зареєстровано три особи: [PERSON], 1957 року народження, [PERSON], 1983 року народження, дочка, [PERSON], 2003 року народження, онука. На момент обстеження в квартирі заходився власник квартири - [PERSON] (а.с.9). Згідно акту від 30 квітня 2015 року, складеного майстром технічної дільниці № 4 [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON] та затвердженого начальником ЖРЕО-409, [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON], 2003 року народження не проживають за адресою свого батька, [PERSON]: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до листа-відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, звернень громадянки [PERSON], 1983 року народження, із заявами стосовно чинення їй перешкод в користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не надходило. Згідно ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою реєстрації, будь-яких дій щодо вселення її у спірну квартиру не проводила та не проводить, що свідчить про відсутність заінтересованості у проживанні в спірній квартирі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищевикладене, враховуючи надані стороною позивача докази на підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі без поважних причин понад шість місяців, а також враховуючи, що відповідачем не подано до суду будь-яких заперечень щодо спростування вимог позивача та відповідно не надано доказів щодо наявності фактів перешкоджання позивачем у користуванні відповідачем житлом, доказів наміру вселитися в квартиру, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], внаслідок відсутності понад встановлені строки. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved