Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Марганецького міського суду з позовом до [PERSON], третя особа управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 1984 року. На даний час в будинку зареєстрований він, його дружина [PERSON], та син [PERSON][INFO]. Реєстрація [PERSON] за адресою [ADDRESS] відбулася 07.09.2006 року з його згоди, однак з 2012 року [PERSON] не проживає за цією адресою. В першій половині 2012 року він з дружиною посварилися з їхнім сином [PERSON] після чого він покину його з матір'ю та переїхав жити на скільки йому відомо до м. Нікополя. З того часу він не спілкувався з сином, син з того часу жодного разу не приїжджав до них та не телефонував. Просить суд винести рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином через оголошення у газеті. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлений належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Дійсно позивач [PERSON] являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 липня 1984 року. Актом від 17.02.2015 року підтверджується, що відповідач [PERSON] зареєстрований але не проживає за зазначеною адресою [ADDRESS] - з травня 2012 року. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджуватися цією власністю на свій розсуд. До членів сім'ї, відповідно до ст. 64 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він понад один рік відсутній по місцю реєстрації без поважних причин.

Outcome: approved