Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], Головного управління Національної поліції в Київській області про виселення, відшкодування збитків, в якій зазначає, що є власником квартири, уклав договори оренди із іншими особами, яких відповідачі не допускають до користування квартирою, неправомірно із квартири доставили у відділ поліції, після чого орендатори відмовились орендувати квартиру, чим заподіяно збитки позивачеві у виді реальних збитків та упущеної вигоди, тому просив: -виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; -стягнути солідарно з [PERSON], Головного управління Національної поліції в Київській області на користь [PERSON] завдані збитки у розмірі 28\~415 грн. 62 коп. Крім того, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, в якій зазначає, що є власником квартири, уклав договори оренди із іншими особами, яких відповідач не допускає до користування квартирою, чим порушуються його права як власника, тому просив: -вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]; -зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою № 169 будинку № 8 по вулиці Будівельників у місті Українка Обухівського району Київської області. Ухвалою суду від 20.02.2017 року вказані позови були обєднані у одне провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] є колишньою власницею спірної квартири, яку позивач придбав у кредитної установи, уклав договори із орендаторами, [PERSON] винесла свої речі із квартири, але у подальшому із працівниками поліції орендаторів не правомірно не допустили до користування квартирою, чим порушено права позивача на розпорядження власністю. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Право власності на спірне житлове приміщення за адресою: квартиру [ADDRESS], належить позивачеві [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу, інформаційною довідкою. Станом на цей час правочин, на підставі якого позивач набув право власності договір між ним та ТОВ «Каса народної допомоги» від 24.10.2016 року є оспорюваним, що підтверджується ухвалою суду. За наданими позивачем ксерокопіями довідок у спірному житловому приміщенні ніхто не зареєстрований. 03 листопада 2016 року позивач [PERSON] уклав два договори із [PERSON] та [PERSON] щодо передачі у оренду квартиру [ADDRESS], при цьому договори укладені у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчені, що підтверджується ксерокопіями договорів. 08 листопада 2016 року співробітниками Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за заявою [PERSON] щодо незаконного її позбавлення власності та виселення із квартири було здійснено виїзд до квартири [ADDRESS], проведено певні процесуальні дії, що підтверджується заявами представника позивача до поліції, талонами-повідомленнями про прийняття заяв про злочин, скріншотом із офіційного сайту поліції. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1 ст.64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення як співвласника квартири. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Достатніх і переконливих доказів на підтвердження доводів позову про те, що відповідачі чинили або чинять позивачеві перешкоди у користуванні, володінні чи розпорядженні спірною квартирою суду не подано, оскільки під час розгляду справи суду не повідомлено відомостей і не подано доказів на їх підтвердження стосовно існування таких обставин, які б вказували на те, що особисто позивач [PERSON] користувався або вчиняв буд-які дії щодо реалізації права користування своєю власністю - квартирою. При цьому представник позивача у судовому засіданні вказував на те, що посилав не проживав і не має наміру проживати у спірній квартирі ні особисто, ні з членами своєї сімї, але має намір здавати її у оренду, що не вказує на порушення прав позивача саме відповідачами. Таким чином, судом не встановлено будь-яких перешкод у вселенні позивача у спірну квартиру, які б чинились відповідачами, тому відповідні позовні вимоги є безпідставними. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Посилання позову на те, що існують перешкоди у розпорядженні власністю суд вважає необґрунтованими, оскільки всупереч чинному законодавству договори оренди квартири позивачем укладені у простій письмовій формі, а не нотаріально посвідчені і не зареєстровані в установленому законом порядку, хоч стосуються обєкту нерухомого майна. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ч.ч.2,5 ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. З фактичних обставин справи можливо зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] була власником спірної квартири та проживала у ній до здійснення спроби її виселення орендаторами позивача, наразі захищає свої права на квартиру у судовому порядку та у межах кримінального провадження, яке розслідується поліцією, тому достатніх підстав вважати порушеними права позивача [PERSON] суд не вбачає. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже,\~за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їй іншого постійного житла відсутні. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від\~18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 02 вересня 2015 року (справа № 6-1049цс15), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК\~України\~має враховуватися іншими судами загальної\~юрисдикції\~при застосуванні таких норм права. Спірне жиле приміщення не було придбано за рахунок кредиту (позики) банку, матеріали справи не містять доказів того, що відносно цієї квартири здійснювалось звернення стягнення на предмет іпотеки за таким кредитом, тому правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення у порядку ч.2-4 ст.109 ЖК Української РСР відсутні. Належними і допустимими доказами не підтверджується факт проживання відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні, однак якщо навіть брати до уваги доводи позову, правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення за визначених позовом обставин відсутні. Обгрунтовуючи вимоги про стягнення збитків позивач посилається на договори оренди від 03.11.2016 року. Згідно ч.ч.1,2,4,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.219 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Вказані вище правочини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не посвідчені нотаріально і не пройшли державну реєстрацію, хоч стосуються прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не повідомлено суду про наявність обставин, які б вказували на заподіяння йому збитків в розумінні ст.22 ЦК України, а фактичні обставини спору вказують на можливе понесення позивачем витрат, які не охоплюються правовим регулюванням ст.22 ЦК України. Обставини, на які позивач посилається на обґрунтування доводів про заподіяння йому збитків, підлягають дослідженню у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, в порядку кримінального судочинства правову оцінку станом на цей час не отримували. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів факт заподіяння збитків, наявність причинного звязку між ними та винними діями відповідачів, розмір заявлених збитків, не навів переконливого обґрунтування відповідних вимог. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Під час розгляду справи судом не встановлено достатніх правових підстав для покладення на відповідачів обовязку сплатити визначені позовом кошти позивачеві. Правове обґрунтування позову суд вважає неспроможним. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, не виявлено порушень прав позивача, які б підлягали судовому захисту, позовні вимоги не ґрунтуються на законі, не узгоджуються із наявними у справі доказами, не доведені і безпідставні. Таким чином, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed