Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що він позивач [PERSON] , є власником житлового будинку, надвірних будівель та споруд [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договорами купівлі-продажу частин житлового будинку [ADDRESS] та 2356 від 25.07.2019 року. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 07.10.2020 року № 3/702 Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області у даному будинку зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На момент укладання вищезазначених договорів купівлі-продажу частин житлового будинку позивачу не було відомо про зареєстрованих за даної адресою згаданих вище осіб. Також, зазначив, що даний житловий будинок не придатний для проживання, відповідачі за вищевказаною адресою з моменту набуття позивачем права власності на дане майно не з`являються та не проживають, а місце їхнього фактичного проживання позивачу не відоме. Крім того, що факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а саме: позбавляє його можливості демонтувати надвірні будівлі та споруди, провести роботи із реконструкції житлового будинку та будівельні роботи щодо будівництва нових надвірних будівель та споруд, згідно проектно-кошторисної документації. Тому просив визнати відповідачів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком, надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зобов`язати третю особу, що не заявляє самостійних вимог, а саме: територіальний орган ДМС та/або територіальний підрозділ ДМС, центр надання адміністративних послуг державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, або його відокремлених підрозділів примусово зняти відповідачів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву згідно якої просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив .позов задовольнити. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Надіслали заяву згідно якої просили слухати справу за їх відсутності. У судове засідання представник третьої особи не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду заяву, згідно якої просили слухати справу за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником житлового будинку, надвірних будівель та споруд [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договорами купівлі-продажу частин житлового будинку №№ 2353 та 2356 від 25.07.2019 року та інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно за №227211509 від 07.10.2020 року. Як вбачається згідно довідки про склад сім`ї, виданої 07.10.2020 року № 3/702 Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області у даному будинку зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому, Актом (а.с.9) від 24.04.2020, Актом (а.с.10) від 17.06.2020, Актом (а.с.11) від 06.10.2020 складеним депутатом Хотівської сільської ради Сивоконюк Р.П., підтверджено, що гр. [PERSON] , 26.02.1993 року та [PERSON] , 08.12.1994 року не мешкають за місцем своєї реєстрації, ніяких обов`язків по утриманню житла не несуть, особистих речей та речей повсякденного використання в будинку не має, будинок на даний час не придатний для прожиття. Як вказує позивач на момент укладання вищезазначених договорів купівлі-продажу частин житлового будинку позивачу не було відомо про зареєстрованих за даної адресою згаданих вище осіб. Також, зазначив, що даний житловий будинок не придатний для проживання, відповідачі за вищевказаною адресою з моменту набуття позивачем права власності на дане майно не з`являються та не проживають, а місце їхнього фактичного проживання позивачу не відоме. Зазначає, що факт реєстрації відповідачів порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, а саме: позбавляє його можливості демонтувати надвірні будівлі та споруди, провести роботи із реконструкції житлового будинку та будівельні роботи щодо будівництва нових надвірних будівель та споруд, згідно проектно-кошторисної документації. Будь-яких доказів на спростування цих актів відповідачами не подано. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст.405 цього Кодексу член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі зареєстровані в спірному будинку до того моменту, як позивач став власником, спільно з ним не проживали, спільним побутом, бюджетом, турботою з позивачем не пов`язані, в розумінні ст.3 СК України не складають сім`ю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правосмочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі зареєстровані в спірному будинку і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачі спільним побутом із позивачем не були пов`язані. Тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2ст.406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі без поважних причин не проживають у зазначеному будинку тривалий час, втратили зв`язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачають право на користування цим житлом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком, надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю. У добровільному порядку вирішити спір не вдається. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оцінюючи встановлене, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . А тому, рішення суду щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в частині зобов`язання територіального органу ДМС та/або територіальний підрозділ ДМС, центр надання адміністративних послуг державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, або його відокремлених підрозділів примусово зняти відповідачів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку [ADDRESS] , задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial