Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 27 листопада 2006 року між ним та АТ «Український інноваційний банк», в особі директора Дрогобицької філії [PERSON], було підписано кредитний договір №61059, відповідно до якого позивачу надався кредит на споживчі цілі розміром 30 тисяч доларів США, строком з 27 листопада 2006 року по 26 листопада 2009 року. Відповідно до п.8.4 даного Договору зміни можна було вносити тільки у письмовій формі у вигляді додаткового договору, і ці зміни повинні бути підписані повноваженими представниками Позичальника. Вказує на те, що під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області цивільної справи з участю представника позивача за позовом АТ «Український інноваційний банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, позивачу стало відомо про факт існування Додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року. В подальшому, ознайомившись із змістом належним чином засвідченої світлокопії даного Додаткового договору, позивач встановив, що на даному Додатковому договорі стоїть не його підпис. Адже, насправді жодного Додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору» 61059 від 27.11.2006 року він особисто не підписував, так як ніякого Додаткового договору про збільшення розміру кредиту до 55 тисяч доларів США не укладав, як і не уповноважував будь-яку іншу особу вчиняти від свого імені такі дії, особистих документів для укладання даного Договору банку не передавав, а також не отримував за даним Додатковим договором будь-яку суму грошових коштів ні 01.12.2006 року ні пізніше. Всі вищенаведені обставини свідчать про підроблення службовими особами банку даного Додаткового договору, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Просив суд їх задоволити. Представник ПАТ «Укрінбанк» в судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Відтак, суд в порядку ст. 169 ЦПК України вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та визнати неявку представника відповідача неповажною. Заслухавши думку представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень. Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України). Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між позивачем та АТ «Український інноваційний банк» в особі директора Дрогобицької філії [PERSON] було підписано кредитний договір №61059, відповідно до якого [PERSON] надавався кредит на споживчі цілі розміром 30 тисяч доларів США строком з 27 листопада 2006 року по 26 листопада 2009 року та відповідно до п.8.4 даного Договору зміни можна було вносити тільки у письмовій формі у вигляді додаткового договору, і ці зміни повинні бути підписані повноваженими представниками Позичальника (тобто [PERSON]М.) і Банку. Із додаткового договору № 1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року вбачається, що банк надає позичальнику кредит в сумі 55 тисяч доларів США строком з 27.11.2006 року по 26.11.2009 року, та внесено зміни у графік погашення кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст.358 ч.1 КК України і дана заява була внесена до ЄРДР за №12014140110000714 від 02.04.2014 року. Відповідно до висновку № 1528 від 09.07.2015 року криміналістичної експертизи, підпис від імені [PERSON] у наданому на експертизу додатковому договорі №1 до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року, виконаний не самим [PERSON], а іншою особою. Умови визнання кредитних договорів недійсними та вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, встановлені ЦК (статті 10481052, 1054), Вимогами статей 1048-1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ІДК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір мас укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Згідно з вимогами ст. 207 ЦК України,правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зі змісту п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.? Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У звязку з тим, що уході розгляду вищевказаної цивільної справи, було проведено криміналістичну експертизу в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12014140110000714 від 02.04.2014 року, якою було встановлено, що дійсно Позивачем не підписувався додатковий Договір №1 до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року, що підтверджує твердження позивача, що між ним та Банком не було досягнуто згоди, щодо умов Договору про внесення змін до кредитного Договору та не було підписано вказані зміни, цей Договір є оспорюваним, оскільки на підставі цього Договору про внесення змін до кредитного Договору з нього відповідачем примусово стягується заборгованість за кредитним Договором, що суттєво порушує його охороняємі законом права та інтереси. Таким чином, на підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved