Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, в обгрунтування позову зазначено, що 10.01.2008 року між матір`ю позивача - [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (на час звернення із позовом - АТ «ОТП Банк»), укладено договір кредиту, за умовами якого позичальнику [PERSON] надано кредит в сумі 15 780,00 доларів США з обов`язком повернення до 10.01.2023 року. В забезпечення належного виконання зобов`язань за договором кредиту між наведеними учасниками укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок та земельна ділянка площею, 220 кв.м. по [ADDRESS] . В жовтні 2020 року позичальник [PERSON] померла, позиває є спадкоємцем першої черги як син спадкодавця. На думку позивача, укладений договір іпотеки підлягає визнанню недійсним внаслідок невідповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, за твердженням сторони, договір повинен містити: -належний детальний опис сукупної вартості кредиту; -вид та предмет кожної супутньої послуги; -реальну процентну ставку; -абсолютне значення подорожчання кредиту; -застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; -умови відкриття і закриття банківського рахунку, тарифи; -порядок припинення кредитного договору; -істотні умови договори про дострокове розірвання кредитного договору; -відповідальність кредитора; -застереження про необхідність збереження банківської таємниці; -відомості про оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; -відомості про розрахунки індексації. Позивач також зауважує, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агрессивною. Під час укладення договору кредиту банком не дотримано вимог законодавства в частинів надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, відоморсті про фактичне значення реальної процентної ставки. З огляду на викладене, сторона просить визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 10.01.2008 року, вчинений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк». Ухвалою суду від 01.04.2021 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників. Відповідачем надано відизв на позовну заяву, де вказано на пропуск строку позовної давності щодо вимог про визнання договору іпотеки недійсним, а також звернуто увагу на дотриманні під час укладення правочинів вимог законодавства, в тому числі закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Сторона посилається на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження викладених позивачем обставин та просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач наполягає на необхідності задоволення позову. Судом встановлено наступні обставини. Між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 16.04.2007 року укладено договір кредиту, згідно якого [PERSON] як позичальник отримала кредит в сумі 137 500,00 доларів США на умовах цільового використання та платності, з остаточним строком повернення до 16.04.2024 року. Також, між вказаними сторонами 20.01.2008 року укладено договір кредиту, за умовами якого позичальник отримала кредит в сумі 15 780,00 доларів США з визначеною датою повернення до 10.01.2023 року. В цей же день в зебезпечення належного виконання взятих на себе позичальником зобов`язань за кредитними договорами від 16.04.2007 року та від 10.01.2008 року учасники уклали договір іпотеки, предметом якої виступило нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка площею 220 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Положеннями ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України). З обставин, наведених у позові, слідує, що [PERSON] , який вступає у спадщину як спадкоємець першої черги, в підставу визнання недійсним договору іпотеки покладає існування порушень, в тому числі вимог Закону України «Про захист прав споживачів», як передумов недійсності основного зобов`язання, заснованого на договорі кредиту. Крім того, позивач стверджує і про порушення чинного законодавства, що супроводжували укладення договору іпотеки. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК україни). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з пунктом 3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення Кредитних договорів, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Судом встановлено, що Кредитним договором від 16.04.2007 року, кредитним договором від 10.01.2008 року сторони погодили суму кредиту, що надається позичальнику, визначили порядок нарахування відсоткової ставки, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, порядок погашення заборгованості, встановили дату остаточного повернення кредиту по кожному з договорів. Відповідна інформація про характер основних зобов`язань, що потребують забезпечення, викладена і в оспорюваному договорі іпотеки. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На думку суду, посилання позивача на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, можливі валютні ризики, а також що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, не є підтвердженими достатніми та належними доказами. Не доведено стороною позивача і порушення вимог законодавства під час укладення договору іпотеки як похідного від основних зобов`язань. На момент укладення договорів кредиту, іпотеки обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведені обставини, досліджені докази, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed