Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року та зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) повернути належні йому вантажний автомобіль RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» завдану йому моральну шкоду у розмірі 40\~000,00 грн. Зазначені позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що він не підписував спірний договір та волевиявлення на вчинення такого правочину не надавав, що тягне за собою недійсність оспорюваного ним правочину. Завдану моральну шкоду позивач обґрунтував тим, що внаслідок вилучення належного йому майна банком, погіршився стан його здоровя, він втратив звичайний ритм життя, здоровий сон, переживаючи за власне майно. В ході судового розгляду позивачем заявлені позовні вимоги були збільшені, та він просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» недоотримані ним доходи за договором вантажоперевезення у розмірі 131\~670,00 грн. Збільшені позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що 20 січня 2010 року між ним та ТОВ «ПП Енерджі» укладено договір про вантажні перевезення, відповідно до умов якого він мав отримати прибуток у зазначеному розмірі, проте, через вилучення у нього транспортних засобів за рішенням суду, він втратив свій прибуток, чим йому було завдано збитків. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог. Крім того, під час надання пояснень представник позивача пояснив, що громадянку [PERSON] відповідачем у заяві про збільшення позовних вимог вказано помилково, а відповідач [PERSON] має відповідати солідарно з ПАТ КБ «ПриватБанк» за позовом, оскільки недійсним договором порушене його право. Відповідач [PERSON] та його представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов [PERSON] не визнали. При цьому представник відповідача пояснив суду, що заявлений [PERSON] позов не визнається, оскільки його довіритель [PERSON] не порушував права позивача при укладенні оспорюваного позивачем договору. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] заявлені [PERSON] позовні вимоги не визнала, та пояснила, що при укладанні договору з позивачем між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, просила у задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Між сторонами склалися правовідносини щодо визнання договорі недійсними, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України. З договору застави транспортного засобу № 252А/ZA вбачається, що 20 травня 2008 року з метою забезпечення кредитного зобовязання [PERSON] перед банком, [PERSON] передає в заставу належні йому транспортні засоби вантажний автомобіль RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], загальною вартістю 30\~400,00 доларів США (а.с. 40 43, 77 78). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2012 року (а.с. 8 12) рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 листопада 2011 року (а.с. 314 317), яким звернуто стягнення на квартиру, яка належить [PERSON] та [PERSON] та транспортні засоби RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], які належать [PERSON], скасоване в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить [PERSON] та [PERSON], в іншій частині рішення залишено без змін. Згідно копії акту від 29 січня 2010 року у [PERSON] вилучено транспортні засоби, які за договором № 252А/ZA від 20 травня 2008 року передані у заставу Банку (а.с. 39). За висновком судово-почеркознавчої експертизи № 6294/02 від 11 лютого 2014 року підписи від імені [PERSON] у наданих на експертизу примірниках договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], розміщених в нижній частинах першої, другої, третьої та четвертої сторінок документів в графах «Заставодавець» та на четвертих сторінках в розділі «Юридичні адреси та реквізити сторін» в графі «Заставодавець» ліворуч від підпису [PERSON] (у кожному документі), виконані не самим [PERSON], а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням підпису (підписам) [PERSON] (а.с. 108 114). Свідок [PERSON], допитаний судом за клопотанням представника Банку дав суду пояснення про те, що у 2008 році працював на посаді начальника відділення у м. Арциз філії «Южне ГРУ» ЗАТ КБ «ПриватБанк» та від імені Банку укладав договір застави транспортних засобів позивача. Оскільки у оспорюваному позивачем договорі наявний підпис, то це означає, що його виконав саме [PERSON], оскільки інша особа не могла поставити підпис на цьому договорі. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно cт. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований а реальне настання правових наслідків, що обмовлені ним. Отже наявність вільного волевиявлення учасників правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність волі учасника правочину при його укладенні є підставою для визнання такого недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що не повязані з його недійсністю. Таким чином, з огляду на досліджені судом докази, зокрема на те, що за висновком судово-почеркознавчої експертизи № 6294/02 від 11 лютого 2014 року підписи від імені [PERSON] у наданих на експертизу примірниках договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], виконані не самим [PERSON], а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням підпису (підписам) [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність волі учасника правочину (позивача) при його укладенні, а отже позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто оспорений ним договір не підписував, а відтак цей договір не відповідає внутрішній волі позивача, що є правовою підставою для визнання договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року недійсним. Судом не приймаються до уваги в якості доказу показання свідка [PERSON], оскільки його показання були повністю спростовані письмовими доказами, дослідженими судом, зокрема згаданим вище висновком судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, суд звертає увагу на наступне Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 07.09.1998 року № 1388 (далі Порядок) (в редакцій, що діяла на момент виникнення спірних відносин), встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачу реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру Державтоінспекції. Згідно з п. 7 Порядку, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції, забороняється. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 8 Порядку). Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Таким чином, з зазначеного випливає, що особа стає власником транспортного засобу лише після його реєстрації у відповідних органах і, до вчинення вищевказаних дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб. Судом встановлено, що оспорений позивачем договір застави майна датований 20 травня 2008 року. У пункті 6 розділу «Предмет договору» зазначено, що в забезпечення виконання зобовязань «Позичальника» ([PERSON]С.) за Кредитним договором Заставодавець ([PERSON]М.) надав в заставу автотранспорт RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 24\~000,00 доларів США та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 6\~400,00 доларів США, який належить Заставодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу від 28 травня 2008 року. Отже, суд встановив, що на момент укладення договору застави транспортних засобів [PERSON] не був власником заставного майна, оскільки договір укладався 20 травня 2008 року, а свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів видавалися 28 травня 2008 року, тобто через вісім днів після укладення договору. Зазначене також дає підстави вважати, що оспорюваний позивачем договір не укладався з [PERSON] Судом не приймаються до уваги твердження представника банку про те, що в договорі застави можливо допущена описка щодо дат, оскільки такі твердження нічим не підтверджені, у договорі відсутні будь-які обумовлення та застереження. Судом також не беруться до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про те, що транспортні засоби належали [PERSON] на підставі біржових угод, оскільки, як зазначалося вище особа стає власником транспортного засобу лише після його реєстрації у відповідних органах і, до вчинення вищевказаних дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно із ч. ч. 1, 3, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. П. 9 постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При розгляді справи судом встановлено, що у звязку з вилученням у позивача належного йому майна за рішенням суду на підставі договору застави, який визнається судом недійсним, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягала у його душевних стражданнях, зміні його звичайного способу життя, позивач був позбавлений можливості використовувати належні йому транспортні засоби за призначенням, тобто здійснювати вантажні перевезення та заробляти грошові кошти для забезпечення себе та сімї необхідним для життєдіяльності, було порушено звичний для нього образ життя. Отже, суд вважає, що факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди доведений поясненнями самого позивача, якому безпосередньо заподіяна моральна шкода та встановленими судом обставинами справи. При визначені розміру компенсації моральної шкоди, заподіяної позивачу суд виходить із вимог ст. 23 ЦК України щодо врахування тяжкості страждань потерпілої особи, обставин справи та принципів розумності та справедливості, тому розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк», визначається судом в розмірі 30\~000,00 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Банку на його користь суми збитків, то суд вважає ці вимоги не доведеними. Так, відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України). Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 вказаної статті зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому розмір заподіяних збитків доводить позивач. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог позивач надав суду договір № 17/12 від 20 січня 2010 року про перевезення вантажів автомобільним транспортом, заявку до цього договору, розпорядження про встановлення курсів купівлі-продажу іноземної валюти за гривню, а також документи, які надають позивачу право здійснювати вантажні перевезення (а.с. 209 218). Проте позивачем суду не було надано доказів, що він не отримав обумовлені договором кошти, тому ці його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як зазначалося вище представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» заявив про застосування позовної давності до позовних вимог позивача. Проте, суд з урахуванням встановлених обставин справи вважає за можливе не застосовувати наслідки пропуску строку позовної давності у даній справі і такий висновок суду ґрунтується на наступному. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі вже встановлені судом факти і правовідносини. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 01 лютого 2013 року (а.с. 2). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2012 року (а.с. 8 12) рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 листопада 2011 року (а.с. 314 317), яким звернуто стягнення на квартиру, яка належить [PERSON] та [PERSON] та транспортні засоби RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], які належать [PERSON], скасоване в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить [PERSON] та [PERSON], в іншій частині рішення залишено без змін. Отже суд встановив, що зверненню позивача до суду за захистом свого порушеного права передувало розгляд у судовому порядку позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення у тому числі і на майно позивача і, позивач звернувся до суду після того як судами позов Банку було розглянуто. Крім того, як пояснив позивач у судовому засіданні у нього ще є й інші проблемні кредити, які слід виплачувати. Це означає, що [PERSON] не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом у даному спорі перешкоджали поважні причини. Крім того, за переконанням суду початком перебігу трирічного строку для звернення до суду, в даному випадку слід вважати дату прийняття рішення про звернення стягнення на предмет застави Арцизьким районним судом Одеської області від 03листопада 2011 року. Таким чином зважаючи на викладене, суд вважає, що строк для звернення до суду з даним позовом [PERSON] пропущений з поважних причин, тому суд його поновлює позивачу. Щодо відповідача [PERSON], якого позивачем зазначено у позові, суд зазначає, що позивачем взагалі не обґрунтовано яким чином даний відповідач порушує або не визнає його права та позивачем взагалі не було сформульовано позовних вимог до цього відповідача, лише у судовому засіданні позивач заявив про те, що [PERSON] має відповідати за позовом солідарно з Банком. Тому у звязку з тим, що судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] яким-небудь чином порушив права позивача у правовідносинах, що склалися між сторонами, суд вважає що у задоволенні позову до [PERSON] [PERSON] слід відмовити. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] У звязку із частковим задоволенням позову [PERSON], в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] пропорційно до задоволеної частини вимог підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 514 (пятсот чотирнадцять) гривень 70 копійок (а.с. 1, 48) та оплати за проведення у справі судової почеркознавчої експертизи у розмірі 3002 (три тисячі дві) гривні 88 копійок (а.с. 141). На підставі ст. ст. 22, 23, 202 205, 215, 216, 572, 583 ЦК України

Outcome: partial