Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про стягнення моральної шкоди у звязку з професійним захворюванням в обґрунтування якого вказав, що він з 01.05.2016 року по 09.10.2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію. Під час трудової діяльності позивач отримав професійне захворювання, обумовлене небезпечними умовами праці, що були створені відповідачем. Позивач піддавався дії пилу, фізичних навантажень та шуму, концентрація яких перевищували гранично-допустимі норми. Він лікувався амбулаторно та стаціонарно, звертався з консультаціями до медичних спеціалістів, зокрема лікувався стаціонарно у Державній установі «Інститут медицини праці імені [PERSON] Національної академії медичних наук України. 10.07.2018 року Обласною профпатологічною МСЕК йому встановлено 65 % втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково, з яких: 35 % хронічна попереково-крижова радикулопатія, 20 % хронічний бронхіт, 10 % повторно по травмі від 22.06.2011 року. 04.05.2018 року був затверджений акт розлідування причини виникнення хронічного профзахворювання. Покровським відділенням Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області йому призначена одноразова допомога та щомісячні страхові виплати. Моральна шкода у звязку з отриманим професіональним захворюванням не призначалась та не виплачувалась. Позивач вважає, що внаслідок ушкодження здоровя йому заподіяна моральна шкода, тому що перебуваючи на лікуванні, він не міг та не зможе вести повноцінний спосіб життя, втратив престижну гірничу спеціальність, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт та значне порушення душевного спокою, яке він відчуває до теперішнього часу. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання та послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Він став обмеженим у русі, швидко стомлюється при незначних навантаженнях. До отримання професійного захворювання він самостійно виконував всю необхідну чоловічу роботу в побуті, в теперішній час йому доводиться для цього наймати працівників, він займався спортом, захоплювався риболовлею, але тепер змінився його життєвий уклад, від чого він відчуває постійний психологічний дискомфорт, став замкненим, втратив інтерес до життя. З урахуванням зазначеного, просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 150000 грн. Позивач до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі за участі його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив, який підтримав у судовому засіданні, де вказав, що актом розслідування причин виникнення профзахворювання від 04.05.2018 року встановлено, що профзахворювання виникло у звязку з тривалим періодом роботи у шкідливих умовах праці на підприємствах вугільної промисловості, обумовлених впливом шкідливих факторів пил, тяжкість праці та виробничий шум. Позивач знаходився у трудових відношеннях з відповідачем 221 день. Не надані докази, що саме з вини відповідача сталося профзахворювання позивача. На час вступу на роботу до відповідача, позивач вже лікувався у 2003, 2004, 2006, 2008, 2009, 2010, 2012, 2014 роках від гострого бронхіту, хронічного радікуліту тобто його хвороба розпочалась ще до роботи на підприємстві відповідача. Тому вважає, що відповідальність за спричинену моральну шкоду повинна бути не вибірковою, а солідарною з іншими підприємствами на яких працював позивач. Тому просив врахувати нетривалий час роботи позивача на підприємстві відповідача, а також його вже існуюче захворювання та частково задоволити вимоги позивача, пропорційно відпрацьованому часу в сумі 727 грн. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача на посаді прохідника 6-го розряду з 15.07.2016 року по 09.10.2017 року та був звільнений на підставі наказу № 3231-к від 09.10.2017 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с. 8-13). У позивача виявлено хронічне професійне захворювання, внаслідок чого він 10.07.2018 року отримав ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65% безстроково, є інвалідом 3-ї групи, що підтверджується Актом про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.05.2018, довідкою Обласної профпатологічної МСЕК від 10.07.2018 року (а.с.14-17, 47, 48). Згідно з випискою з амбулаторної карти [PERSON] позивач проходив стаціонарне лікування з 06.06.2017 по 19.06.2017 у неврологічному відділенні Мирноградської центральної міської лікарні, у червні, жовтні 2017 року знаходився на амбулаторному лікуванні, з 13.12.2017 по 22.01.2018 знаходився на денному стаціонарі Мирноградської центральної міської лікарні з діагнозом: ХОЗЛ, стадія загострення, ЛН І, з 05.02.2018 по 26.02.2018 знаходився на лікуванні в Інституті праці м.Київ (а.с. 23, 24-25, 26, 27, 28, 29-34, 38, 39, 40, 41,42-44, 45). Згідно з медичним висновком Центральної ЛЕК Клініки професійних захворювань Інституту медицини праці НАМН України, позивачу встановлено остаточний клінічний діагноз: хронічна радикулопатія L5, S1 двобічна переважно праворуч у стадії загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ (один-два) ст. - захворювання професійні, встановлені вперше (а.с. 35). Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Про наявність права на відшкодування моральної шкоди потерпілій особі внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання зазначено в рішенні КСУ від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту „б підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), де в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що: «положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця)». Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Суд вважає, що позивачем отримана моральна шкода, оскільки внаслідок професійного захворювання, позивач зазнавав фізичного болю, проходив лікування та втратив 65% своєї працездатності безстроково та отримав ІІІ групу інвалідності, що змінило звичний уклад його життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину, зазнаваних позивачем душевних страждань, тривалість негативних наслідків. Суд також враховує, що професійне захворювання виникло за період роботи позивача не тільки у відповідача, а й на інших підприємствах. Тому суд, виходячи з засад розумності і справедливості вважає, що на користь позивача має бути стягнуто 16500 грн. у відшкодування моральної шкоди у звязку з отриманням професійного захворювання. Крім цього, суд вважає, що відповідачем була порушена ст.153 КЗпП України, оскільки відповідно до п.16 Акту про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.05.2018, професійне захворювання виникло у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах обумовлених впливом шкідливого фактору фізичного навантаження, робочої пози, нахилів корпусу. При цьому, доводи представника відповідача про те, що позивач вже мав ознаки хвороби при прийомі на роботу та на протязі самої роботи у відповідача, не спростовують висновків Акту про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.05.2018 у позивача, не визнаного недійсним і не скасованого та підписаного, до речі, керівником служби охорони праці та головою первинної профспілки відповідача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 77,54 грн. На підставі ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.23 ЦК України, рішення КСУ від 08.10.2008р. № 20-рп/2008, ст.ст.15, 16, 19, 22, 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та

Outcome: partial