Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів», у якому просить визнати порушеними його права як споживача фінансової послуги за Кредитним договором № 2013t0001 від 06 червня 2013 року, укладеним мною із ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів» та визнати недійсним пункт 3.1. Кредитного договору №2013t001 від 06 червня 2013 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів». В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 06 червня 2013 року між ним та ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів» було укладено кредитний договір №2013t0001, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 120\~000,00 грн. у споживчих цілях для ремонту квартири. Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженними\~Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Проте, п. 3.1. Кредитного договору встановлено, що за видачу кредиту позичальник сплачує Банку одноразово комісію в розмірі 1200,00 грн., та за адміністрування кредиту позичальник сплачує Банку комісію, що нараховується та сплачується щомісячно, в розмірі 0,2% від суми фактичної заборгованості по кредиту. Вказані комісії, фактично, є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Відтак, дана умова п. 3.1 Кредитного договору відповідно до ст.\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживача» та п. 3.6. Правил\~\~є несправедливою, так як встановлює платіж за дії, які банк здійснює на власну користь, що є підставою для визнання його недійсним. \~ Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які викладені у позовній заяві, просить його задовольнити. \~ Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала, проти їх задоволення заперечила, про що подав суду письмові заперечення та просить суд в задоволенні позову відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. \~ Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. \~ 06 червня 2013 року, між ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів», в особі начальника Тернопільського відділення № 1 ПАТ АКБ «Львів» [PERSON], як Кредитором та [PERSON], як Позичальником, укладено кредитний договір №2013t0001, за умовами якого останнім отримано кредитні кошти в розмірі 120\~000,00 гривень, для ремонту квартири в м. Тернополі по вул. Білецька, 16/11. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.3 ст. 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст.1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно положень ч. 5 ст.\~11, ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком\~є істотний дисбаланс\~договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, при цьому, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. При цьому, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженними\~Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року (надалі Правил), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Проте, п. 3.1. спірного кредитного договору встановлено, що за видачу кредиту позичальник сплачує Банку одноразово комісію в розмірі 1200,00 грн., та за адміністрування кредиту позичальник сплачує Банку комісію, що нараховується та сплачується щомісячно, в розмірі 0,2% від суми фактичної заборгованості по кредиту. Вказані комісії, фактично, є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що на думку суду відповідно до ст.\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживача» та п. 3.6. Правил\~\~є несправедливою, так як встановлює платіж за дії, які банк здійснює на власну користь. Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статтей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до п. 14 вказаної постанови, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів». Відповідно до\~ст.236 ЦК України\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. ст. 215-216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки умови п. 3.1 Кредитного договору №2013t0001 від 06 червня 2013 року є несправедливими по відношенню до боржника, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. При цьому, суд не бере до уваги клопотання представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, виходячи з наступного. Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, Пленум Верховного Суду України у Постанові №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28). Суд зазначає, що спірним кредитним договором №2013t0001 строк виконання зобов»язань встановлено до 05 червня 2016 року. Пунктом 3.1 спірного кредитного договору на позичальника покладається обов»язок сплачувати комісію за видачу кредиту, одноразово, а також в подальшому комісію за адміністрування кредиту, що нараховується та сплачується щомісячно, в розмірі 0,2 відсотки від суми фактичної заборгованості по кредиту. Тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов кредитного договору, у тому числі спірного пункту 3.1 є зобов»язальними, тобто такими, що містять право і відповідний обов»язок. Таким чином, в зобов»язальних правовідносинах у яких визначено строк виконання зобов»язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов»язання мало бути виконане. Враховуючи наведені обставини, суд констатує, що оскільки початок перебігу строку позовної давності не повязаний з моментом укладення правочину, тому вважає, що позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності. Також суд зазначає, що при сплаті позичальником кредиту, банк самостійно визначав суму коштів, яка повинна зараховуватись боржнику на основне тіло кредиту, відсотки та комісію. \~\~\~\~ Крім того, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача в користь [PERSON] понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved