Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовують тим, позивач та [PERSON] в період з 08.09.1988р. по 19.09.2017р. перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON] [INFO] 24.06.2003р. на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . Постановою апеляційного суду Черкаської області віл 18.06.2019р. визнано вище вказану квартиру особистою приватною власністю позивача. Згідно листа Управління з питань державної реєстрації ЧМР від 27.06.2019р. №13421-01-10 в зазначеній квартирі, окрім позивача, зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Проте, донька позивача - [PERSON] з 2015 року в даній квартирі не проживає, а відповідач [PERSON] - з серпня 2017 року. Позивач вказує, що відповідачі комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають. Перешкод в користуванні житлом позивач не чинив. Також вказує, що між сторонами не укладалося будь-яких цивільно-правових угод щодо користування даною квартирою. Однак, добровільно відповідачі зніматися з реєстрації у даній квартирі не бажають, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 24.07.2019р. провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.10.2019р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Крушильницької М.Р. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із відкриттям провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 18.06.2019р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі. Ухвалою суду від 16.10.2019р. у задоволенні клопотання відмовлено на підставі п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України. Позивач та його представники - [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в позовному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача. Також вказала, що при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що на даний час проживає в іншій країні, однак батько до неї не звертався з проханням виписатись з квартири і не казав про наміри звернутися до суду з даним позовом. Окремо звернула увагу суду, що вона є громадянкою України, і оскільки іншого громадянства у неї немає, то вона повинна залишитись прописаною за місцем її постійної прописки, інакше в неї виникнуть проблеми з поновленням тимчасового дозволу на проживання за кордоном, тому вважає даний позов поданий позивачем передчасним і у разі задоволенні касаційним судом скарги [PERSON] , то рішення в даній справі буде переглядатись, що спричинить додатковий фінансовий тягар для відповідачів. Тому просила врахувати її заяву та відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача та його представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.06.2003р. позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] , зазначене вбачається з договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №9117. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року визнано особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки виданої управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 24.06.2019р. за №13421-01-10, за вищезазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Адреса зареєстрованого місця проживання відповідачів також підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 23.07.2019р. наданими на запит суду (а.с. 18, 19). Як вбачається з акту від 05.07.2019р. складеного за підписом голови ОСББ «ДОМ», [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання з серпня 2017 року не проживає, особистих речей не має (а.с.13). Як вбачається з акту від 05.07.2019р. складеного за підписом голови ОСББ «ДОМ», [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання з 2015 року не проживає, особистих речей не має (а.с.14) Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідачі набули право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї власника квартири. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад рік, не користується цим житлом і не виконують обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Проте в добровільному порядку з реєстраційного обліку за цією адресою не знімаються. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. Отже позивачами обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідачі відсутні більш ніж понад рік за місцем свого проживання, не користуються житловим приміщенням, не виконують обов`язки наймачів житла і не бажають в добровільному порядку знятися з зареєстрованого місця проживання, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо доводів відповідача [PERSON] зазначених в її заяві, то слід вказати наступне. Обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права не позбавляє відповідача [PERSON] громадянства України, а відтак жодним чином не може вплинути на поновлення її тимчасового дозволу на проживання за кордоном.

Outcome: approved