Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 185 750,00 дол. США та 30 000,00 євро. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики від 23.09.2017, відповідно до вимог якого позивач передав у користування відповідача грошові кошти в розмірі 185 750,00 дол. США та 30 000,00 євро. Факт отримання грошових коштів підтверджено розпискою відповідача [PERSON] від 23.09.2017. Крім цього, у даній розписці відповідач [PERSON] поручилася за відповідача [PERSON] , з яким перебуває у громадському шлюбі. Оскільки кошти були отримані відповідачами у спільну сумісну власність, а також, [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] обов`язку по поверненню коштів, отриманих у позику, а тому, у [PERSON] виник солідарний із [PERSON] обов`язок щодо повернення позики згідно розписки від 23.09.2017. У зв`язку із неповерненням позики та недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів в свою користь заборгованість в розмірі 185 750,00 дол. США та 30 000,00 євро, а також, сплачений судовий збір. Представник відповідачів подав відзив на позов, в якому вказав, що у даній розписці не зазначено коли та при яких обставинах нібито здійснена передача коштів [PERSON] (зазначено лише те що передавалося). В розписку внесені зміни, які змінюють дату його підписання. Дана розписка не відповідає вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови правління Нацбанку від 06 червня 2013 року за № 210. Договір поруки [PERSON] не укладався. Якщо б і договір поруки був, то строк пред`явлення вимог до поручителя закінчився. Розписка не має необхідних реквізитів, які встановлені законодавством при підписання договору позики, а саме: не зазначена дата та місце передачі коштів; не зазначено місце складання документа; не має доказів саме передачі коштів відповідачу [PERSON] . Виходячи із наведеного, розписка не відповідає вимогам законодавства, а тому, не може буди доказом при розгляді даної справи. Крім того, як свідчить позов, правочин, який зазначається позивачем був підписаний до грудня 2017 року. До 15.12.2017 року ч. 4 ст. 559 ЦПК України встановлював наступне: «порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.» До 15 квітня 2018 року, до [PERSON] позивач вимоги не пред`являв, а тому, навіть у випадку наявності договору поруки, він би припинився 15 квітня 2018 року. Отже, [PERSON] не може бути відповідачем при спірному правочину. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якій вказала, що згідно наданої копії розписки, [PERSON] чітко вказав, що взяв у борг в [PERSON] кошти в сумі 185 750 доларів США та 30 000 євро. Оскільки розписка складена 23.09.2017, а тому, вказане свідчить, що кошти були отримані у борг саме 23 вересня 2017 року. Будь-яких вимог до розписки, а саме, зазначення місця її складання, зазначення дати та місця передачі коштів чинним законодавством не передбачено. Щодо твердження порушення ст. 1087 ЦК України та постанови правління НБУ від 06.06.20013 року № 210, то вказане твердження також суперечить вимогам чинного законодавства та судовій практиці. Згідно чинного законодавства України на день складення розписки була відсутня норма, яка забороняла укладення правочинів в іноземній валюті, а саме, надання позики в іноземній валюті. А відтак, оскільки позика була отримана в іноземній валюті, то сума, що підлягає стягненню також повинна бути обчислена в іноземній валюті. Що стосується твердження, що у розписку внесенні зміни, які змінюють дату її підписання, то у відзиві не вказано, що саме має на увазі адвокат і про які зміни йдеться у відзиві на позов, а відтак дане твердження є необґрунтоване та не може братися до уваги. Щодо твердження, що позов до [PERSON] безпідставний, то дане не відповідає дійсності, оскільки крім поруки, у розписці [PERSON] особисто вказала, що проживає із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та поручається за повернення позики. А відтак, в силу ст. 554 ЦК України та ст. 74 СК України у [PERSON] виник обов`язок солідарно повернути кошти отримані [PERSON] у позику. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та у відповіді на відзив, та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав та обґрунтувань, викладених у відзиві на позов. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду відстрочено позивачу сплату судового збору. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики від 23.09.2017, відповідно до вимог якого позивач передав у користування відповідача грошові кошти в розмірі 185 750,00 дол. США та 30 000,00 євро. Факт отримання грошових коштів підтверджено розпискою відповідача [PERSON] від 23.09.2017. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковий до виконання сторонами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав та отриманих від позивача коштів в розмірі 185 750,00 дол. США та 30 000,00 євро, не повернув. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Із статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання. Щодо вимоги позивача про стягнення суми боргу в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно частин 1-2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У Постанові від 16 січня 2019 року, прийнятій у справі № 373/2054/16ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. У даному випадку, відповідач [PERSON] взяв в борг грошові кошти в іноземній валюті, зокрема, в доларах США та євро, а тому, суд приходить до переконання про наявність підстав для стягнення заборгованості в іноземній валюті. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимоги позивача про стягнення суми боргу з відповідача [PERSON] на підставі ст. 554 ЦК України, та 74 СК України, суд зазначає наступне. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України). Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно із статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивач не подав суду доказів про укладення договору поруки між [PERSON] та [PERSON] .. При цьому зазначення в розписці від 23.09.2017 про те, що [PERSON] поручається за [PERSON] з яким перебуває у громадському шлюбі, не може свідчити про укладення договору поруки, оскільки в ньому не зазначено істотні умови договору поруки, зокрема, в розписці не зазначено перед яким кредитором боржника [PERSON] поручається і за виконання якого обов`язку. Крім цього, суд зазначає, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком чинності поруки, тобто строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Глава 8 СК України регулює право спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення статей 60, 74 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тобто як майно, нажите під час перебування в шлюбі, так і майно жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд приходить до переконання, що позивач не подав доказів, що [PERSON] та [PERSON] проживають однією сім`єю чоловік та жінка без шлюбу у період, протягом якого було [PERSON] позичено кошти і це ним було здійснено в інтересах сім`ї і позичені кошти витрачені в інтересах сім`ї. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] коштів в розмірі 185 750 доларів США та 30 000 євро та відмови у задоволенні позову до [PERSON] . Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь держави судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial