Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та в обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , яким при житті заповіт складений не був. Спадкоємцями першої черги є його діти син [PERSON] , дочка [PERSON] та дружина [PERSON] . [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача, про що подала державному нотаріусу відповідну заяву, у зв`язку із чим після смерті [PERSON] залишилося два спадкоємця за законом першої черги, а саме позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 03 грудня 2015 року нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Сімаковою О.Г., за зверненням [PERSON] відкрито спадкову справу № 669/2015 після смерті [PERSON] . При цьому, відповідачем подано нотаріусу відомості щодо майна, яке входить до складу спадщини: 1) автомобілю марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , 2) гаражу № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Ювілейний 2» по вул. Білгородська, 92-Б, 3) Ѕ квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідачем навмисно не повідомлено державного нотаріуса, що до обсягу спадкового майна входять квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , які є об`єктами спільної сумісної власності померлого [PERSON] та відповідачки [PERSON] 10 лютого 2016 року позивач звернувся до державної нотаріальної контори по місцю відкриття спадщини із заявою про внесення до складу спадщини вищевказаних квартир, але 16 лютого 2016 року останній отримав відмову у внесенні такого майна до складу спадщини. Посилаючись на норми чинного законодавства, позивач просить суд встановити, що за життя [PERSON] йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належали: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] ; визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] 1/2, та на квартиру [ADDRESS] складала 1/2; скасувати реєстрацію права власності [PERSON] в цілому на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частин квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частин квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] ; стягнути судові витрати. Ухвалою судді від 02 березня 2016 року позовна заява залишена без руху та позивачу надано час для усунення недоліків. Ухвалою суду від 14 березня 2016 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , із забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження та розпорядження вказаним майном. У зв`язку з усуненням позивачем зазначених судом недоліків, ухвалою судді від 24 березня 2016 року відкрито провадження у справі. 07 квітня 2016 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача, в якому просив виключити зі спадкової маси майна, що залишилося після смерті [INFO] [PERSON] , квартиру [ADDRESS] та визнати цю квартиру особистою приватною власністю [PERSON] ; виключити зі спадкової маси майна, що залишилося після смерті [INFO] [PERSON] , квартиру [ADDRESS] та визнати цю квартиру особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою судді від 08 квітня 2016 року зустрічний позов залишено без руху. Ухвалою судді від 11 травня 2016 року відкрито провадження за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 14 вересня 2016 року витребувано докази в Десятій Харківській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи, яка була зареєстрована після смерті [PERSON] 29 червня 2017 року представником відповідача подано уточнений зустрічний позов. Ухвалою суду від 29 червня 2017 року уточнений зустрічний позов залишено без руху та відповідачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 01 вересня 2017 року уточнену позовну заяву [PERSON] визнано не поданою та повернуто позивачу. 15.03.2018 року [PERSON] подано уточнену позовну заяву про визнання майна особистою власністю. Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року відмовлено в прийнятті її до провадження. В судовому засіданні позивач та його уповноважені представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених в обґрунтування . В процесі судового розгляду справи подали заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач та її уповноважений представник неодноразово в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать дані, які містяться в матеріалах провадження. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами в обгрунтування вимог та заперечень, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18 вересня 1985 року. 07 липня 1989 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 07 липня 1989 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції 09 жовтня 2015 року. Наявними у справі доказами підтверджується та не заперечувалося сторонами у справі, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 1989 року по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . 01 вересня 1999 року відповідач купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором № Н9-662, який зареєстровано біржою нерухомості та основних фондів «Україна». 26 жовтня 2012 року, на підставі спадкового договору посвідченого 28 грудня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Теленковим В.С., за відповідачем зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру ресових прав на нерухоме майно та Руєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухового майна щодо об`єкта нерухомості від 13 лютого 2016 року № 53205482, а також спадковим договором від 28 грудня 2009 року. Матеріалами спадкової справи № 669/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] підтверджується наступне. 03 грудня 2015 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] 22 грудня 2015 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] 22 грудня 2015 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про відмову від спадщини, яка відкрилася після смерті її батька [PERSON] , на користь брата [PERSON] . Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 42324647 від 03 грудня 2015 року підтверджується реєстрація спадкової справи у Спадковому реєстрі за номером 58304056, номер у нотаріуса 669/2015. 10 лютого 2016 року позивач звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про внесення до складу спадщини нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Листом Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 17 лютого 2016 року позивача повідомлено про те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості щодо зареєстрованих прав власності за померлим [PERSON] , відсутні. Також повідомлено, що спадкоємцям померлого необхідно звернутися до суду для виділення права власності на нерухоме майно, набуте подружжям під час шлюбу. Вищевказані докази вказують на те, що спірні об`єкти нерухомого майна на даний час зареєстровані на праві власності за відповідачем [PERSON] , але право власності на них набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто 01 вересня 1999 року. Правовідносини щодо утворення спільної сумісної власності подружжя на той час були врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України в редакції від 01 квітня 1994 року. Статтею 22 КпШС в редакції від 01 квітня 1994 року, було встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС в редакції від 01 квітня 1994 року визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Дані положення законодавства, які діяли на момент набуття у власність квартири [ADDRESS] , а також відсутність доказів того, що квартира набута відповідачем в порядку передбаченому ст. 24 Кодексу, дають підстави зробити суду висновок, що квартира є спільною сумісною власністю. Визначаючи розмір часток кожного з подружжя у спільній сумісній власності суд враховує положення ст. 28 КпШС в редакції від 01 квітня 1994 року, відповідно до якої в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. З урахуванням того, що під час розгляду справи не встановлено підстав для відступлення від начала рівності часток подружжя, суд вважає, що розмір частки померлого [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] дорівнює 1/2. Доводи відповідача про те, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти [PERSON] та про те, що вона та її чоловік [PERSON] на момент придбання квартири не мали грошей на придбання житла, не підтверджуються доказами, у зв`язку із чим не приймаються судом до уваги. Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто 26 жовтня 2012 року. Правовідносини щодо утворення спільної сумісної власності подружжя на той час були врегульовані Сімейним кодексом України в редакції від 13 червня 2012 року та Цивільним кодексом України в редакції від 18 жовтня 2012 року. Частиною 3 статті 61 СК України в редакції від 13 червня 2012 року якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 368 ЦК України в редакції від 18 жовтня 2012 року, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вищевказані норми законодавства свідчать про те, що квартира [ADDRESS] набута одним з подружжя на підставі цивільно-правового договору, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та частка померлого [PERSON] у спільній сумісній власності дорівнює 1/2. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що дана квартира набута в порядку спадкування з наступних підстав. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Видами спадкування, згідно приписів ст. 1217 ЦК України є спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 визначено, що перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов`язкову частку. Таким чином, набуття відповідачем квартири на підставі спадкового договору не є видом спадкування, у зв`язку із чим не є особистою приватною власністю відповідача. Інші подані сторонами докази суд вважає такими, що не впливають на встановлення або спростування факту утворення спільної сумісної власності подружжя та розміру часток кожного з подружжя. Вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на частку спірних квартир в порядку спадкування, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є спадкоємцем першої черги, вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку із чим має право на спадкування частки у спірному нерухомому майні, яка залишилася після смерті батька [PERSON] . Позовні вимог позивача про скасування реєстрації права власності на квартири [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначені норми чинного законодавства передбачають, що в порядку цивільного судочинства можуть бути вирішені спори за наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, але позов не містить обґрунтування факту порушення прав та законних інтересів позивача. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Статтею 6 Закону визначено систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, до яких віднесено: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. Статтею 26 Закону передбачено обставини, за яких скасовується державна реєстрація записів про державну реєстрацію прав. Позов не містить вимог щодо визнання недійсними документів, які стали підставою для виникнення прав власності на нерухоме майно, а також не містить обґрунтування щодо незаконності дій суб`єкта, який здійснює державну реєстрацію прав. Крім цього, скасування реєстрації права власності стосується прав та обов`язків відповідного суб`єкта реєстрації, який не долучений до участі у справі. З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем та документально підтверджені. пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial