Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в сумі 50000 грн., спричиненої йому внаслідок порушення його житлових прав. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та пояснив, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 25 січня 2007 року Кодимську міську раду зобов'язано надати йому благоустроєне житло, замість квартири [ADDRESS]. Однак, впродовж більше 6 років зазначене судове рішення відповідачем не виконується, що призводить до порушення його житловий прав. Такими діями відповідача йому спричинено моральну шкоду в розмірі 50000 грн., оскільки він позбавлений житла, змушений тривалий час захищати своє порушене житлове право в судовому порядку, витрачати власні час, зусилля та кошти на поїздки до судів різних інстанцій. Представник відповідача Мінакова Л.В. (діє відповідно до довіреності) в судовому засіданні вказала, що Кодимська міська рада позову [PERSON] не визнає та пояснила, що дійсно відповідно до рішення Кодимського районного суду від 25 січня 2007 року Кодимська міська рада зобов'язана надати позивачеві благоустроєне житло замість належної йому квартири [ADDRESS] Одеської області. Виконати вказане судове рішення відповідач наразі не може через відсутність в місті вільного житла. Протягом 2007-2014 р.р. в м.Кодима не побудувано жодного будинку та квартири. Житло, яке видавалось міською радою протягом цього часу, надавалось лише в якості службового. Відповідачеві [PERSON] у 1992 році міською радою була надана земельна ділянка площею 900 кв.м. для будівництва житлового будинку, після чого ним був побудований двоповерховий житловий будинок в [ADDRESS] який був зданий в експлуатацію у 1996 року, і з того часу і дотепер відповідач разом зі своєю сім'єю постійно мешкає в цьому будинку. З цих підстав просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст.16 та 22 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дій, що порушують це право та відшкодування завданих особі збитків. Судом встановлено, що відповідно до ордеру №1648 від 16 червня 1988 року, позивачеві [PERSON] квартирно-експлуатаційної частиною Одеського військового округу для проживання була надана квартира [ADDRESS] Рішенням Кодимської міської ради №196 від 29 листопада 2005 року житловий будинок [ADDRESS] визнано аварійним та непридатним для проживання, у зв'язку з цим проведено виселення з нього всіх мешканців. З цих підстав позивач [PERSON] у 2006 році звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача про надання іншого житла у зв'язку з виселенням. Постановою Кодимського районного суду адміністративний позов [PERSON] був задоволений та зобов'язано Кодимську міську раду надати позивачеві замість квартири [ADDRESS], інше благоустроєне житло. Відповідно до ст.ст.316, 317 та 319 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу особа має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, у т.ч. і нерухомим, на власний розсуд і має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать вимогам закону. При цьому, відповідно до ст.321 ЦК та 41 Конституції України таке право є непорушним. Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придані для постійного проживання в них. Відповідно до ст.124 Конституції України та судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Судом встановлено, що протягом 2007-2014 р.р. постанова суду від 25 січня 2007 року виконана не була. Причиною її невиконання Кодимською міською радою вказується відсутність вільного житла в м.Кодима, яке б могло бути надане позивачеві. У зв'язку з цим, у жовтні місяці 2012 року [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з заявою про зміну способу виконання вказаного судового рішення шляхом стягнення з відповідача компенсації грошової вартістю вказаного житла. Ухвалою Кодимського районного суду від 30 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2013 року, заява [PERSON] була задоволена та було стягнуто з відповідача 133776 грн. вартості належного йому жила, визначеної експертним шляхом. Втім, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2013 року зазначені судові рішення були скасовані. При цьому, суд касаційної інстанції вказав, що виходячи з підстав та предмету позову [PERSON] про надання житла у зв'язку з виселенням, його порушене житлове право підлягає відновленню саме у спосіб, визначений постановою Кодимського районного суду від 25 січня 2007 року, тобто шляхом надання йому житла, і не може бути відновлене шляхом грошової компенсації вартості цього житла (справа №/800/24766/13, номер в ЄДРСР 34714756). В той же час, виконання постанови суду від 25 січня 2007 року визначеним судом шляхом наразі неможливе через відсутність житла, позаяк відповідно до довідки Кодимської районної державної адміністрації №7 від 31 січня 2014 року, в м.Кодима та Кодимському районі впродовж 2007-2014 р.р. житло не будувалось. Відповідно до наданих представником відповідача рішень міської ради потягом цього часу житло надавалось лише в якості службового, тобто для тимчасового проживання на період виконання відповідними працівниками своїх службових обов'язків. Таким чином, підстав для задоволення позову судом не встановлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed