Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати такими, що втратили право користування житлом в будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] . Позовну заяву обґрунтовує тим, що він є власником будинку\~ [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідачі по справі, однак більше двох років у ньому не проживають. Реєстрація [PERSON] , [PERSON] в його будинку порушує право на належне користування, розпорядження власністю, тому звернувся до суду за захистом свого цивільного права. Представник позивача адвокат Головня В.П. в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи були повідомлені належним чином в установленому законом порядку відповідно до вимог п.2 ч.7, п.3 ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов, заяв про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживала більше двох років, а [PERSON] більше трьох років, їй відомо, що [PERSON] живе за кордоном в Німеччині. [PERSON] в судовому засіданні показала, що знає [PERSON] , також їй відомо про відсутність [PERSON] , [PERSON] за місцем проживання більше двох років. Суд, вислухавши учасників цивільного провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~є власником житлового будинку загальною площею 84,1 кв.м, житловою площею 38,0 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №202060669 від 27.02.2020 року (а.с.6). Згідно інформації, яка міститься в довідці Виконавчого комітету Довбиської селищної ради №599 від 17.05.2021 року, в будинку розміщеному за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приписами ст.316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норма ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, не суперечить положенням статті 391 та ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, відповідачі більше року не проживають у спірному будинку, не є власниками (співвласниками) або наймачами спірного будинку, тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування житлом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України,

Outcome: approved