Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована по вул. Сонячна, 21 в с. Мала Корениха в м. Миколаєві від 01.07.2015 року укладеного між [PERSON] і [PERSON] - дійсним та визнання права власності на вищевказану земельну ділянку. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована по вул. Сонячна, 21 в с. Мала Корениха в м. Миколаєві, в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 02.06. 2012 року. Ухвалою суду від 02.02.2016 року об'єднані в одне провадження вищевказані позови. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, проти задоволення позову [PERSON] не заперечував. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, надав до суду заяву, просив слухати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, позовні вимоги [PERSON] визнала, не заперечувала проти їх задоволення. В судове засідання представник відповідача Миколаївської міської ради не зявився, надав суду заяву, просила слухати справу за її відсутністю, позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що за життя [PERSON] не переоформив Державний акт на право довічного успадкуваного володіння землею, чинним Земельним кодексом України таке право не передбачено, тому спадкоємці на теперіннй час мають право лише на визнання за ними права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, а не визнання права власності. Дослідивши матеріали справи, \~суд приходить до наступного: Згідно рішення №21 від 21.08.1992 року Малокореніської сільської ради [PERSON] надано земельну ділянку площею 1500 кв.м. для індивідуального будівництва житлового будинку по вул. Сонячна в с. Мала Корениха м. Миколаєва та вказаної земельній ділянці присвоєний номер 21 по вул. Сонячна с. Мала Корениха. На підставі вказаного рішення сільської ради, [PERSON] отримав Акт на право довічного успадкованого володіння землею площею 1500 кв.м. для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, який зареєстрований в Книги запису державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №15. 02 червня 2012 року помер чоловік [PERSON] - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщини, зокрема, у виді земельної ділянки площею 1500 кв.м., розташованої по вул. Сонячна, 21 в с. Мала Корениха в м. Миколаєві. Позивач [PERSON] звернулась до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку, після смерті її чоловіка [PERSON] Постановою нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 01.07.2015 року [PERSON] було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з посиланням на те, що ненаданні правовстановлюючі документи оригінали, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно земельну ділянку, розташовану по вул. Сонячна, 21 в с. Мала Корениха в м. Миколаєві, після смерті [PERSON], померлого 02.06.2012 року. Проте, оригінал Акту на право довічного успадкованого володіння землею площею 1500 кв.м. для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, на ім'я [PERSON] втрачено останнім ще за його життя. Крім того, судом встановлено, що Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року, який діяв на час отримання [PERSON] земельної ділянки, передбачалось право громадян на довічне успадковане володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року №889 Про форми державних актів на право володіння та користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок (втратила чинність) затверджено форму державно акта на право довічного успадкованого володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію 15.03.1992 року Земельним кодексом УРСР надання такого права не передбачалось, але, пп. 2 п. 5 Постанови Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року №562 Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року №2200 Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі громадяни, підприємства, установи, організації яким було надано у встановлену порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з п. 6 Постанови Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року №563 Про земельну реформу визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу УРСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 року №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 року. Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп визнано неконституційними та такими, що втратили чинність з дня ухвалення зазначено рішення: п. 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; п. 6 розділу Постанови Верховної Ради України Про земельну реформу від 18.12.1990 року №563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користуванні земельною ділянкою. Отже, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Вказане свідчить проте, що Акт про довічне успадковуване володіння земельною ділянкою є підставою для набуття права власності на земельну ділянку. Так, за життя [PERSON] не переоформив право власності на спірну земельну ділянку та визнання права власності на вищевказану земельну ділянку в судовому порядку є єдиною способом для захисту прав позивача як спадкоємця померлого. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Крім цього. ст. 16 ЦК України зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Так, ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Проте, ні Земельним кодексом України, діючим на час правомірного набуття права користування, ні нормами діючого законодавства ( ст.ст. 140-149 ЗК України. ст. 412 ЦК України) смерть особи користувача земельної ділянки не є підставою припинення її права користування земельною ділянкою. За таких обставин, зважаючи, що належність спірної земельної ділянки [PERSON] підтверджено Актом про довічне успадковуване володіння земельною ділянкою та з урахуванням положень норм діючого законодавства про спадкування, спірна земельна ділянка надана [PERSON] для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, яка успадковане позивачем, тому до останньої, яка відноситься до спадкоємця першої черги за законом, відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, перейшло також право власності на спірну земельну ділянку, яка входить до складу спадщини. Таким чином, позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], відтак є підстави для визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом та позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, судом встановлено, 01.07. 2015 року [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, розташованої за адресою м. Миколаїв с. Мала Корениха вул. Сонячна, 21. В той же день, 01.07.2015 року [PERSON] передав [PERSON] оговорену суму грошей у розмірі 22000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, про що свідчить розписка. Ніяких претензій у зв'язку з даною угодою сторони один до одного не мають. Сторони домовились, що в подальшому угода буде нотаріально посвідчена. Проте, на теперішній час [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення угоди. Так, у відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає у власність іншій стороні майно, а інша сторона приймає майно і платить за нього визначену грошову суму. Всі умови договору купівлі-продажу сторонами виконані, однак у порушенні ст. 657 ЦК України, договір нотаріально не посвідчений. У відповідності зі ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо одна зі сторін цілком або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсної. Оскільки всі умови сторонами за договором купівлі-продажу виконані, сторони не мали претензій один до одного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України . Відповідно до ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, між стронами фактично був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому нами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, були виконані всі обовязки сторін за цим договором, покупець передав оговорену суму коштів, а продавець прийняла оплату та передала земельну ділянку. Законом, зокрема ст. 657 ЦК України, передбачено укладення договору купілі-продажу земельної ділянки у письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації договору. Момент виникнення права власності встановлюється Цивільним кодексом України, зокрема відповідно до вищевикладеного змісту статей 328, 334, 664 цього Кодексу на підставі правочину і з моменту передачі товару. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 2 ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до п. в ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є відчуження земельної ділянки за рішенням власника. Таким чином, у звязку з наведеним, суд приходить до переконання, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку, тому його позовні вимоги в частині визнання за ним права власності є також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved