Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони з 20.08.1998р. перебували у шлюбі, який розірваний за рішенням суду 11.08.2017р. Під час шлюбу позивачу був подарований житловий будинок з надвірними спорудами на підставі договору дарування від 14.12.2002р. На момент дарування будинок був дуже старий і непридатний для проживання, а тому подружжя мало намір за рахунок спільних коштів знести всі споруди і побудувати новий будинок. Однак спільних сімейних коштів не вистачало, а тому він звернувся до своєї матері [PERSON] за позикою, яка надала в борг кошти у розмірі 50000доларів США, що еквівалентно 1348000грн. для добудови нового житлового будинку, про що складено розписку. Скориставшись цими коштами, були знесені старі споруди та побудовано новий будинок, площею 166,8кв.м з верандою та гаражем. Рішенням Придніпровського райсуду м.Черкаси від 21.03.2005р. визнано право власності на новобудову за [PERSON] 25.04.2005р. право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване у ЧООБТІ. Після розлучення, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 13.08.2020р. (за позовом відповідача) визнано спільною сумісною власністю подружжя вказане нерухоме майно та земельну ділянку, а також визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки. При цьому, позивач вказує, що під час розгляду справи відповідачем не було заявлено про боргові зобов`язання подружжя і тому вважає, що не було встановлено весь обсяг майна подружжя з урахуванням зобов`язань. Так, 50000 доларів США були витрачені на спільне будівництво будинку, який будувався для проживання сім`ї сторін, де вони і проживали. Позивач вважає, що Черкаський апеляційний суд у постанові від 16.12.2020р. зазначив, що твердження щодо того, що 50000 доларів США, які були взяті в борг у [PERSON] на будівництво будинку оцінював критично, аде не надано жодних доказів, що ці кошти він отримував не в інтересах сім`ї, чим фактично визнав договір позики спільним боргом подружжя. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст. 544ЦК України, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача Ѕ суми боргу у розмірі 25000 доларів США, що станом на 02.03.2021р. становить 694000 грн., а також просить стягнути з відповідача судові витрати, в т.ч. правничу допомогу в розмірі 10000грн. Ухвалою суду від 23.04.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.06.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що судовим рішенням від 13.08.2020р., зокрема майно подружжя поділено і залишено без змін апеляційним судом у постанові від 16.12.2020р. Під час вирішення справи про поділ майна, [PERSON] не пред`явив зустрічний позов про поділ боргових зобов`язань і не вважав, що цей борг є спільним. Сказаним судом рішенням не встановлено, що ці кошти були використані в інтересах сім`ї на будівництво будинку. Навпаки, він вказував і просив визнати, що ці кошти є його особистою власністю і в зв`язку з цим просив збільшити його частку при поділі спільного майна і відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Також апеляційний суд зазначив, що твердження [PERSON] про отримання коштів від матері на будівництво будинку оцінює критично. Крім того, відповідач вказує, що вона не надавала письмової згоди на укладенні договору позики, не була присутня під час написання боргової розписки, оригіналу розписки в судовому засіданні надано не було; про розписку вона дізналася лише після того, як сама звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Також вказує, що [PERSON] зверталася до суду з позовом до сина про стягнення коштів і після подачі клопотання про фізико-хімічної експертизи цієї розписки, позовна заява була залишена без розгляду. Вказує, що у матері позивача такої суми коштів не було. Просить відмовити у задоволенні позову і судові витрати покласти на позивача (правнича допомога у розмірі 5000грн.). Позивачем подано відповідь на відзив, за яким просить його позовні вимоги задовольнити. Відповідачем заперечення на відповідь подані не були. В судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги, враховуючи доводи, викладені у позові та відповіді на відзив. Зазначили, що кошти в розмірі 50000 доларів США були позичені у матері позивача і використані в інтересах сім`ї, а тому борг слід поділити між сторонами порівну. На даний час він кошти повернув матері, про що є розписки. Також зазначив, що коли подружжя спільно проживали, то кошти у них були окремі і спільних коштів не було, хоча і жили у шлюбі. Також просили стягнути з відповідача судовий збір та правничу допомогу у розмірі 10000грн. В судовому засіданні відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що відповідач не знала і не могла знати про договір позики; згоди на його укладання вона не давала. Оригінал розписки не було надано до суду, враховуючи попередні судові рішення. Крім того, розписка використовувалася у іншій справі задля зменшення її частки у спільному майні подружжя, а тому ці обставини (щодо розписок, як договору позики) були предметом дослідження під час вирішення спору про поділ майна подружжя. Договір позики в інтересах сім`ї не укладався і матір позивача не могла мати таку суму коштів для позики. Відповідач вказала, що під час шлюбу сторони мали можливість побудувати будинок, враховуючи їхній дохід і заощадження. Заперечували проти правничої допомоги, оскільки позивачем не надані відповідні докази, у позовній заяві не вказано орієнтовний розрахунок правничої допомоги. Крім того, відповідач та її представник зазначили, що не просять стягувати з позивача на її користь витрати, пов`язані із наданням відповідачу правничої допомоги адвоката. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що сторони по справі з 20.08.1998р. перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 11.08.2017р. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 13.08.2020р. (справа №711/11359/17), залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 16.12.2020р., - визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з верандою та гаражем-сараєм та земельну ділянку, що по [ADDRESS] ; визнано за сторонами по Ѕ частині вказаного нерухомого майна; поділено між ними в натурі житловий будинок, господарські споруди та будівлі; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за перебільшення частки в сумі 30403грн.; вселено [PERSON] в частину будинку і зобов`язано [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні майном; вирішене питання про судові витрати. Вказані судові рішення набрали законної сили. При дослідженні судових рішень, як на думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що ними встановлено факт наявності договору позики, оформленого розпискою, про отримання у позику грошових коштів на будівництво будинку, тобто в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом досліджені копії розписок від 02.04.2018р. та від 29.11.2019р., за якою [PERSON] позичила [PERSON] 50000 доларів США, а також записи у цих розписках про повний розрахунок останнього щодо повернення коштів. Між тим, справжність цих копій не засвідчені, відповідно до ст. 95 ЦПК України і їх оригінали не були надані суду для огляду. Крім того, відповідач не визнав вказані розписки, як договір позики. При цьому, важливою вимогою використання копії письмового доказу як допустимого доказу у справі є її належне засвідчення та передчасне надсилання іншим учасникам справи. Отже, такі докази є недопустимими, відповідно до ст. 78 ЦПК України та відхиляє їх. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, під час розгляду справи жодними належними, допустимими та переконливими доказами позивачем [PERSON] не доведено той факт, що ним позичалися будь-які грошові кошти в інтересах сім`ї (під час шлюбу з відповідачем), зокрема для будівництва будинку, враховуючи той факт, що розписки, копії яких досліджені судом, визнані судом недопустимими доказами у розумінні ст.ст. 78, 95 ЦПК України. Слід також зазначити, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, про те, що вона ні усної, ні письмової згоди для укладання відповідного договору не давала. Крім того, позивачем не надані докази про наявність письмової згоди [PERSON] на укладання договору позики - для отримання грошових коштів для будівництва будинку, тобто для використання їх в інтересах сім`ї. Посилання позивача на рішення Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. є безпідставними, оскільки вони стосуються цивільної справи, за якою судами були встановлені інші обставини, ніж ті, на які вказує позивач [PERSON] і, які встановлені судом під час розгляду даної справи. Також суд звертає увагу, що обставини, на які посилається [PERSON] , щодо позики, розписок, складених ним та його матір`ю [PERSON] , вже були предметом з`ясування судом першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи №711/11359/17 про поділ майна подружжя і не знайшли свого підтвердження. Спільність майна вже встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Як зазначалось вище, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставним, необґрунтованим та недоведеним, а тому є такими, що не підлягають до задоволення. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, - відповідно відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору за подачу позову та витрат, пов`язаних із наданням йому правничої допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed