Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь грошову суму в розмірі 22 000 гривень на підставі боргової розписки від 01 травня 2012 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 травня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових кошів. За вказаним договором, він надав відповідачу зворотну фінансову допомогу у розмірі 20 000 гривень, а відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти, використати їх за призначенням, та повернути грошові кошти в сумі 20 000 гривень через два роки, 01 травня 2014 року та сплатити відсотки за користування грошовими коштами в сумі 2 000 гривень. Відповідно до умов договору позики, грошові кошти надані ним у позику, відповідач використовує для реконструкції нежитлових приміщень які перебувають у його власності, а саме для закупівлі будівельних матеріалів та оплати послуг будівельників для реконструкції нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 64,2 кв.м. Йому відомо, що в строки обумовлені в договорі позики, відповідач використав надані ним як зворотна фінансова допомога грошові кошти, на реконструкцію нежитлових приміщень які перебувають у його власності, а саме для закупівлі будівельних матеріалів та оплати послуг будівельників для реконструкції нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 64,2 кв.м. На даний час позичені ним кошти, відповідач до цього часу не повернув, на його неодноразові звернення, відповіді не надає. При особовому зверненні до [PERSON], останній стверджує, що у борг від нього ніяких грошей не отримував, а тому не має підстав для виплати йому боргу. В судовому засіданні 26 грудня 2014 року представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до яких позивач [PERSON] просить суд: визнати право власності на нежитлову будівлю, загальною площею - 64,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS], Дніпровський район, за [PERSON] в рахунок погашення боргу на підставі договору позики від 01 травня 2012 року. В обґрунтування заявлених збільшених позовних вимог, позивач посилається на те, що в зв'язку з тим, що у відповідача відсутні кошти на погашення боргу за договором позики від 01 травня 2012 року, вважає за можливе захистити свої права та інтереси лише шляхом визнання права власності за собою на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею - 64,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS], Дніпровський район. Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, 26 грудня 2014 року відповідачем, [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Києва було подано зустрічну позовну заяву про визнання права власності, яка ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом, просить суд: визнати за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS], Дніпровський район, загальною площею 64,2 кв.м. Свої зустрічні позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 січня 2008 року між кузнецовим О.П. та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив торгівельний кіоск з продажу продуктів харчування, що знаходиться в м. Києві по [ADDRESS]. На встановлення кіоску у [PERSON], мається технічна документація, термін дії якої закінчується і потребує подальше подовження [PERSON] Цю купівлю-продаж сторони оцінюють в 50000 гривень. [PERSON] набуває право власності на кіоск з моменту укладання цього договору. 10 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільне будівництво та експлуатацію павільйону за адресою в м. Києві [ADDRESS]. Предметом даного договору було визначено та затверджено організація спільної діяльності в сфері господарської діяльності пов'язаної з реконструкцією, будівництвом об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS], реєстрація права власності на нежитлову будівлю та організація діяльності торгівельного павільйону в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. Згідно умов договору сторони зобов'язуються діяти шляхом об'єднання майна і зусиль. Відповідно до договору про спільне будівництво та експлуатацію павільйону за адресою: м. Київ, [ADDRESS], від 10 березня 2008 року позивач взяв на себе зобов'язання з моменту підписання договору за власні кошти здійснювати, проведення робіт по реконструкції, будівництву нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. Тим самим відповідач взяв на себе зобов'язання з моменту підписання договору отримати відповідну дозвільну документацію на проведення реконструкції, будівництва нежитлової будівлі м. Київ, [ADDRESS], та після завершення позивачем робіт по реконструкції, будівництва зазначеного вище зареєструвати право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS] на ім'я позивача. Наприкінці серпня 2013 року позивачем була проведена повна реконструкція нежилої будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, [ADDRESS], після чого загальна площа об'єкту становить - - 64,2 кв.м. Після проведення робіт відповідач на його звернення з приводу надання необхідних документів для реєстрації права власності, в визначний умовами договором від 10 березня 2008 року на нежитлову будівлю, не реагує, від будь-яких пояснень ухиляється. Станом на день подання позову ситуація досі є невирішеною. Також, в судовому засіданні 15 січня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми в розмірі 22 000 гривень на підставі боргової розписки від 01 травня 2012 року, залишені без розгляду, на підставі п. 5 ч.1 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково зазначила, що зворотна фінансова допомога, яка надавалася [PERSON] [PERSON], відповідно до договору позики від 01 травня 2012 року, надавалася саме на виконання договору про спільне будівництво та експлуатацію павільйону за адресою в м. Києві [ADDRESS], оскільки у відповідача не вистачало власних грошових коштів для реконструкції вказаної будівлі. У зв`язку з вказаними обставинами, позивач і просить визнати за ним право власності на це приміщення в рахунок погашення боргу. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що грошові кошти отримані у позику, відповідач повернув позивачу, однак це не оформлювалось документально, оскільки сторони були в дружніх стосунках. Вважає, що вимоги позивача, щодо визнання за ним права власності на нежитлову будівлю є необґрунтованими, оскільки договором позики ц було не передбачено. В той же час, [PERSON] не виконав свої зобов`язання за договором про спільне будівництво та експлуатацію павільйону за адресою в м. Києві [ADDRESS], у зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом, не має можливості завершити оформлення документації на спірну нежитлову будівлю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з матеріалів справи, 01 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання позики, за умовами якого, сторона 1, [PERSON], домовилась отримати зворотну фінансову допомогу у розмірі 22 000 гривень, а сторона 2, [PERSON], надати зворотну фінансову допомогу стороні 1 на певний термін з відповідними процентами, а саме на два роки до 01 травня 2014 року та сплатити відсотки. Сторони зобов`язуються діяти спільно та в рамках домовленостей. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу кіоску, відповідно до умов якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив торгівельний кіоск з продажу продуктів харчування, що знаходиться в м. Києві по [ADDRESS]. На встановлення кіоску у [PERSON], мається технічна документація, термін якої закінчується і потребує подальше подовження [PERSON] Цю купівлю-продаж сторони оцінюють в 50000 гривень. [PERSON] набуває право власності на кіоск з моменту укладання цього договору. 10 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Відповідно до п. 1 договору, сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері господарської діяльності пов'язаною з реконструкцією, будівництвом об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS], Дніпровський район, для досягнення наступних господарських і комерційних цілей: - проведення робіт по реконструкції об'єкта нерухомості; - проведення будівництва об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі; - введення в експлуатацію і реєстрація права власності на нежитлову будівлю за адресою: м. Київ, [ADDRESS]; - організація діяльності торгових приміщень в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. Відповідно до п.п. 1.2. п. 1 договору, сторони зобов'язуються діяти спільно шляхом об'єднання майна у зусиль. Пунктом 3 та пунктом 4 договору про спільну діяльність передбачені зобов'язання сторін. Так, [PERSON] за даним договором зобов'язується: з моменту підписання цього договору за власні кошти здійснювати, проведення робіт по реконструкції, будівництву нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS]; здійснювати у разі потреби додаткові внески на спільну діяльність в розмірі встановленому шляхом попередніх переговорів та внесенням відповідних змін у договір. [PERSON] за даним договором зобов'язується: з моменту підписання цього договору отримати відповідну дозвільну документацію на проведення реконструкції, будівництва нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS]; після завершення [PERSON] робіт по реконструкції, будівництву нежитлової будівлі зареєструвати право власності на нежитлову будівлю на ім'я [PERSON] Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, [PERSON] були виконані повністю умови договору в частині проведення реконструкції нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, [ADDRESS], у Дніпровському районі. Натомість відповідачем були порушені умови договору в частині реєстрації права власності на нежитлову будівлю на ім'я [PERSON] Відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю по [ADDRESS], у м. Києві та експлікації внутрішніх площ до плану на нежитлову будівлю, нежитлова будівля по [ADDRESS], в м. Києві, власником якої є [PERSON], після реконструкції, має загальну площу 64,2 кв.м. Згідно п.п. 8.4. п. 8 договору про спільну діяльність, дія цього договору може бути припинена за заявою однієї із сторін в разі невиконання другою стороною своїх зобов'язань. В даному випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором чи законом. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв'язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Вимоги про визнання права власності є необхідною умовою для досягнення позивачем й іншої мети позову, а саме - отримання правовстановлюючих документів на майно. І визнання цього права за особою судом є підставою (передумовою) для зобов'язання органів державної реєстрації прав на таке майно видати відповідні документи. Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Судом встановлено, що предметом спору за первісним позовом є визнання права власності на нежитлову будівлю, площею 64,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS], у Дніпровському районі за [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Предметом спору за зустрічнм позовом є також визнання права власності на нежитлову будівлю, площею 64,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS], у Дніпровському районі за [PERSON], оскільки право власності на зазначений об'єкт оспорюється [PERSON], у зв'язку із невиконанням останнім умов договору про спільну діяльність від 10 березня 2008 року щодо реєстрації права власності на спірну нежитлову будівлю за позивачкою після завершення нею робіт по реконструкції та будівництву цього об'єкту нерухомості. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущення. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: approved