Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.01.2014 року відомості про вчинення злочину слідчим СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України [PERSON] за його заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 за ч. 3 ст. 364 КК України. 12.03.2014 року відповідач, не проводячи досудового розслідування, виніс постанову про закриття кримінального провадження. 21.09.2015 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова скасовано постанову про закриття кримінального провадження. 30.10.2015 року відповідач знову закрив кримінальне провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.12.2015 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження. 29.04.2016 року відповідач, не виконавши вказівок суду, знову виніс постанову про закриття кримінального провадження, а 03.08.2016 року Червонозаводський районний суд м. Харкова скасував постанову як необґрунтовану. 28.10.2016 року відповідач знову виніс немотивовану постанову про закриття кримінального провадження, а 12.01.2017 року Червонозаводський районний суд м. Харкова скасував постанову як необґрунтовану. 10.04.2017 року слідчий Попов Д. В., продовжуючи неправомірну бездіяльність, закрив кримінальне провадження, а Червонозаводський районний суд м. Харкова ухвалою від 16.06.2017 року скасував постанову, ухвалою від 03.07.2017 року відсторонив слідчого від подальшої участі у розслідуванні. 02.02.2017 року Генеральна прокуратура на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2017 року внесла відомості в ЄРДР за F42017000000000303 за ч. 1 ст. 364 КК України за заявою [PERSON] про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим Поповим при тривалій імітації розслідування кримінального провадження F42014220090000004. Тобто, багаточисельні посадові особи відповідача протягом більш ніж 4 років завідомо навмисно не виконують вимоги кримінального процесуального законодавства, виносячи необґрунтовані рішення та тривалий час продовжують вчиняти бездіяльність, чим спричиняють позивачу моральну шкоду. Так, по вині відповідача, позивач, інвалід ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись в суд для захисту своїх прав, у звFязку з чим переносить глибокі моральні страждання; по вині відповідача він також позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; по вині відповідача порушено психологічне благополуччя , він перестав спокійно спати, його мучить головна біль, загострились травми, отримані під час проходження служби у МВС України. Просить суд позов задовольнити, захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями та неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу моральну шкоду у розмірі 522000 грн., спричинену посадовими особами відповідача в результаті прийняття необґрунтованих рішень та протиправної тривалої бездіяльності. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] Харківської області F [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову. У матеріалах справи міститься письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач наголошує, що єдиною обставиною, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є ухвали слідчих суддів, якими задоволено деякі скарги [PERSON] та скасовано постанову про закриття кримінального провадження F42014220090000004, всі доводи зводяться до незгоди з вказаними процесуальними рішеннями та є його субFєктивною оцінкою, що ґрунтується на особистих висновках і не підтверджуються належними доказами. Досудове розслідування у кримінальному провадженні F42014220090000004 розпочато прокуратурою Дзержинського району м. Харкова 21.01.2014 на підставі заяви [PERSON] щодо непроведення, на його думку, обFєктивного слідства, невиконання наданих судом вказівок та безпідставного закриття кримінального провадження F12012220480000010 з боку слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON] та начальника цього ж відділу [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України. Слідство проводилося слідчими прокуратури Харківської області, за наслідками якого 12.03.2014 кримінальне провадження закрито на підставі п.4 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звFязку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність. За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.09.2015 (тобто більше ніж через рік) зазначену постанову скасовано, кримінальне провадження повернуто прокурору для відновлення досудового розслідування. Виключно з метою виконання ухвали слідчого судді кримінальне правопорушення у кримінальному провадженні F42014220090000004 перекваліфіковано з ч.3 ст.364 КК України на ч. 1 ст. 365 КК України та слідчими прокуратури Харківської області 30.10.2015, 29.04.2016, 28.10.2016, 10.04.2017 винесено постанови про закриття зазначеного кримінального провадження. Незважаючи на те, що навіть з фабули кримінального провадження вбачається відсутність в діях слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON] та начальника цього ж відділу [PERSON] ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, оскільки останній є злочином з матеріальним складом, постанови про закриття кримінального провадження F42014220090000004 скасовувалися ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова 04.12.2015, 03.08.2016, 12.01.2017, 13.06.2017 з формальних міркувань. При цьому сам факт скасування слідчим суддею постанов про закриття вказаного кримінального провадження ще не свідчить про незаконність цього процесуального рішення, а пов'язаний з особливістю розгляду скарг слідчим суддею. Крім того, висновок спеціаліста [PERSON], яким визначено суму завданої, на думку, спеціаліста моральної шкоди [PERSON], складає 25 млн. 186 тис. грн. Зазначений висновок не є належним доказом та не може бути прийнятий судом до уваги при постановленні рішення, адже є висновком спеціаліста, а не експерта. Позовні вимоги [PERSON] у цій справі вже були предметом судового розгляду в іншій справі. Так, у провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова перебувала справа F646/172/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] Харківської області, треті особи: слідчий з ОВС прокуратури Харківської області [PERSON], прокурор прокуратури Харківської області [PERSON], про відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправною тривалою бездіяльністю відповідача. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зFявився, проте у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач наголошує, що [PERSON] обґрунтовує завдання йому моральної шкоди посиланням на допущену, на його думку, бездіяльність працівників прокуратури, вважаючи незаконними неодноразові відмови у порушенні кримінального провадження стосовно слідчого Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з огляду на їх подальше скасування судом, однак ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова про часткове задоволення скарг [PERSON] на постанови слідчого прокуратури свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1174 ЦК України, як це помилково вважає позивач, акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту ст. 1174 ЦК України. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в жах кримінальних проваджень, не є підставою для відшкодування моральної коди, оскільки не є порушенням прав позивача. Окрім того, у своїх вимогах позивач посилається на висновок спеціаліста, проте наразі до засобів доказування законодавець відносить виключно висновок експерта. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зFясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовFязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, 21.01.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] внесено відомості, викладені в ухвалі Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2013 року щодо бездіяльності слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області [PERSON], а також начальника слідчого відділу Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області [PERSON] (а. с. 70). Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 12.03.2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21.01.2014 року закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України у звFязку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, передбаченою ч. 3 ст. 364 КК України (а. с. 71-72). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.09.2015 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: постанову слідчого прокуратури Харківської області [PERSON] від 12.03.2014 року про закриття кримінального провадження F42014220090000004 від 21 січня 2014 року скасовано, кримінальне провадження повернуто прокурору для відновлення досудового розслідування (справа F646/11591/15-к) (а. с. 73-74). Згідно витягу з кримінального провадження F42014220090000004 від 21 січня 2014 року, правова кваліфікація змінилась на ч. 1 ст. 365 КК України (а. с. 76). Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 30.10.2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21.01.2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в діянні слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та начальника СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] С складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а. с. 77-79). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.12.2015 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 30.10.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21 січня 2014 року скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для продовження досудового розслідування (справа F646/13928/15-к) (а. с. 80-81). Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 29.04.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21.01.2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в діянні слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та начальника СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] С складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а. с. 83-85). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.08.2016 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 29.04.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21 січня 2014 року скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто слідчому прокуратури Харківської області (справа F646/8028/16-к) (а. с. 86-88). Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 28.10.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21.01.2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в діянні слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та начальника СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] С складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а. с. 90-93). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.01.2017 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 28.10.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21 січня 2014 року скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто до прокуратури Харківської області (справа F646/8028/16-к) (а. с. 94-96). Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 10.04.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за F42014220090000004 від 21.01.2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в діянні слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та начальника СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] С складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а. с. 98-101). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.06.2017 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 10.04.2017 року про закриття кримінального провадження F42014220090000004 від 21.01.2014 року скасовано (справа F646/2868/17) (а. с. 113). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.07.2017 року заяву [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: відведено старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні F42014220090000004 (справа F646/2868/17) (а. с. 109). Згідно витягу з кримінального провадження, вбачається, що на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва F757/47010/16-к від 08.09.2017 року за скаргою [PERSON] від 12.09.2016 року щодо дій окремих працівників правоохоронних органів, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань F42017000000003375 від 24.10.2017 року, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 364 КК України (а. с. 183). Окрім того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2017 року F757/64194/16-к Генеральну прокуратуру України зобовFязано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 12.12.2016 року про вчинення кримінального правопорушення (а. с. 185). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31.05.2018 року скаргу [PERSON] ВFячеслава Ширезовича задоволено: [PERSON], [PERSON] на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 26.12.2017 про закриття кримінального провадження F42014220090000004 задоволено, постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області [PERSON] від 26.12.2017 про закриття кримінального провадження F42014220090000004 скасовано (справа F646/2868/17) (а. с. 208). ПредFявляючи позов до [PERSON] Харківській області, Державної казначейської служби України, позивач [PERSON], посилаючись на статті 23, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача, посилається на ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова, якими задовольнялись його скарги в рамках досудового розслідування кримінального провадження F42014220090000004 від 21.01.2014 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він змушений був звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб прокуратури області, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя. З огляду на викладене, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України) Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України. За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, [PERSON] Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовFязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового звFязку між цими діями та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі F 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі F554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі F520/3307/16-ц. У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі F454/1213/16-ц зазначено наступне. Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у частині 2 статті 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов'язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, Прокуратурою Харківської області, не вчинено. Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року F4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та [PERSON] Харківської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв'язку між завданою шкодою і протиправними діяннями [PERSON] Харківської області, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову. Згідно з положеннями частини 3 статті 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим КПК України. Відповідні скарги [PERSON] розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, а питання правомірності дій посадових осіб [PERSON] Харківської області взагалі судом не розглядалося, оскільки за частиною 2 статті 307 КПК України це не входить до повноважень слідчого судді. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Вказані ухвали слідчого судді відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вони не підлягають оскарженню відповідно до ст. ст. 307, 309 КПК України. Такі ухвали є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину і відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників [PERSON] Харківської області моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звFязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровFя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звFязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімFї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звFязку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Висновок спеціаліста F психолога [PERSON] від 12.06.2018 року, з якого вбачається, що розмір моральної шкоди, спричинений [PERSON] Харківської області [PERSON] складає 25186000 грн., суд не приймає до уваги на підставі ст.78 ЦПК України як такий, що не відповідає вимогам допустимості доказів, виходячи з наступного. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно статті 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальним знаннями, необхідними для зFясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобовFязаний дати обґрунтований та обFєктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Натомість, позивачем надано до суду висновок спеціаліста. При цьому, відповідно до статті 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, повFязаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Частиною 2 вказаної статті визначено, що допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Так, з висновку спеціаліста суд позбавлений можливості встановити, що він підготовлений саме експертом, тобто особою, яка атестована та отримала кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу». У вказаному висновку також відсутні дані відносно того, що особа, яка його підготувала, попереджена (обізнана) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки осіб, що здійснюють досудове розслідування кримінального провадження F42014220090000004 від 21.01.2014 року, під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому звFязку з негативним наслідками для позивача. Відповідно до статті 1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення статті 1174 ЦК України не підлягають застосуванню. Зокрема, стаття 1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їхніх дій. До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв'язку прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Водночас слідчі органів прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб'єктів, зазначених у статті 1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування у розумінні ст.1174 ЦК України, а мають особливий статус, здійснюючи як зазначено у ст.131-1 Конституції України та Законі України «Про прокуратуру» функції у сфері правосуддя. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні від 16.04.2008 у справі F6-4969св08. Таким чином, оскільки позивач всупереч свого процесуального обовFязку не надав належних, допустимих та достовірних доказів про спричинення йому моральної шкоди, не довів протиправності у діях (бездіяльності) її заподіювачів, не довів наявності причинного зв'язку між завданою шкодою і протиправними діями (бездіяльністю), суду не має підстав для стягнення такої шкоди на користь позивача, тому суд і ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, що не позбавляє позивача повторно звернутися до суду за захистом своїх прав, виправивши недоліки стосовно недоведеності позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту компенсацію моральної шкоди, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов'язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем [PERSON] так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Щодо рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.05.2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.07.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2017 року (справа F646/172/16-ц), на яке посилається представник відповідача як на повторне використання позивачем [PERSON] свого права на звернення до суду, то суд наголошує, що у справі F646/172/16-ц та справі, що перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова (F638/12794/16-ц) наявний різний субFєктний склад учасників процесу, різні підстави для відшкодування шкоди та різні розміри моральної шкоди. Те, що вказані позови заявлялись з одних і тих же обставин, не є підставою для закриття провадження у справі. Так, у відповідності до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду; тобто позивач був звільнений від сплати судового збору, у звFязку з чим, у відповідності до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зFясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обFєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої прийняттям незаконних рішень і протиправною тривалою бездіяльністю задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed