Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить вищевказаний житловий будинок згідно реєстраційного посвідчення від 26.11.2001 року (реєстровий №1266). Крім позивача у вказаному будинку зареєстровані його донька [PERSON] , онук [PERSON] та колишній зять позивача - відповідач [PERSON] . Шлюб відповідача із дочкою позивача було розірвано згідно судового рішення від 28.11.2018 року, а тому відповідач перестав бути членом сім`ї позивача. Крім того, протягом останніх трьох років відповідач порушує правила співжиття, систематично вчиняє щодо позивача та його доньки (колишньої дружини відповідача) домашнє насильство, за що судом неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Також до відповідача судом застосовувався обмежувальний припис із-за цього. Більше того позивач є особою похилого віку (1925 р.н.), якому погрози та насильство з боку відповідача є небезпечними для його життя і здоров`я. Крім того, користуючись чужим житлом, відповідач не несе жодних витрат по утриманню будинку, сплаті комунальних платежів, а порушення ним правил співжиття унеможливлює права позивача належно користуватись власним нерухомим майном. Оскільки відповідач перестав бути членом сім`ї власника житла, порушує правила співжиття, систематично вчиняє домашнє насильство, змінити свою поведінку чи добровільно залишити житло не бажає, а тому позивач звернувся із цим позовом до суду, який просить задовольнити. Ухвалою судді від 02.03.2020 року, після задоволення відводу та заміни складу суду, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою підготовчого судового засідання від 15.05.2020 року було закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи представленим в судовому засіданні повноважним представником - адвокатом Волошином С.В., який позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити із наведених вище мотивів. Крім того покликався на те, що відповідач не бере жодної участі в утриманні будинку, вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо позивача та його доньки, за що неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, що підтверджується долученими до справи постановами у справах про адміністративні правопорушення та вироками судів. Зокрема за побиття ним позивача [PERSON] , якому 96 років, вироком Буського районного суду Львівської області від 11.03.2020 року відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що додатково свідчить про вчинення ним насильства щодо позивача та унеможливлює його спільне проживання з відповідачем, який також не є членом сім`ї позивача. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавав, а в судовому засіданні заперечив позовні вимоги повністю та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки не подано доказів порушення ним норм співжиття та створення перешкод позивачу; у спірному житловому будинку він зареєстрований та проживає протягом останніх десяти років та займався там ремонтами; конфлікт із позивачем та колишньою дружиною має місце з їх вини. Так, 25.05.2019 року відповідач викликав поліцію, оскільки позивач був п`яним та вчинив з ним конфлікт. При цьому відповідач зауважив, що власного житла він на праві власності не має, а лише має ключі від житлового будинку своїх батьків по [ADDRESS] , щодо якого триває процедура оформлення ним спадщини. Заслухавши доводи сторін, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється єдиним власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційними посвідченнями Львівського БТІ від 26.11.2001 року серії КММ №065823 та серії КММ №065886, копії яких наявні в матеріалах справи. Разом із позивачем у зазначеному житловому будинку зареєстровані: дочка [PERSON] , онук [PERSON] та відповідач [PERSON] , який зареєстрований із 18 лютого 2010 року, що підтверджується довідкою (виписка з будинкової книги) Буської міської ради №850 від 01.07.2019, яка долучена до справи. Як вбачається із рішення Буського районного суду Львівської області від 28.11.2018 року, яке набрало законної сили від 28.12.2018, що в період часу з 14 липня 1984 року до 28 листопада 2019 року відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі зі дочкою позивача - [PERSON] , де за позовом останньої шлюб між ними було розірвано вищевказаним судовим рішенням, оскільки відповідач створює неможливі умови для спільного проживання, вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо неї. Сторони по справі (позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] ) не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, а відповідач порушує правила співжиття, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Главою 28 ЦК України визначено житло як об`єкт права приватної власності. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Аналогічне за змістом положення міститься й у статті 150 ЖК України, якою передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені угоди. Згідно положень статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно частини другої ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] проживав у спірному житловому будинку в якості члена сім`ї дочки позивача (чоловік [PERSON] ) та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, у силу якого позивач як власник будинку надавав право відповідачу користуватись житлом. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відтак, оскільки шлюб між відповідачем та дочкою позивача розірвано, а тому після припинення подружніх відносин з [PERSON] , відповідач припинив бути членом сім`ї позивача [PERSON] та дочки позивача [PERSON] , відповідач не пов`язаний спільним побутом із позивачем та членом його сім`ї, порушує правила співжиття, не сплачує комунальних послуг. З огляду на наведене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.10.2019 року (справа №766/12748/16-ц), що в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для застосування до спірних правовідносин. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини [PERSON] , яка є дочкою та членом сім`ї позивача, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), що підтверджується долученими до справи постановами Буського районного суду Львівської області від 11.04.2018, від 24.07.2018, від 05.11.2018, від 03.05.2019, які набрали законної сили, що свідчать про систематичність протиправної поведінки відповідача щодо члена сім`ї позивача. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року, що набрала законної сили, було задоволено заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис, яким [PERSON] заборонено наближатись на відстань ближче трьох метрів у місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на шість місяців та вчиняти інші дії щодо потерпілої. Крім того, вироком Буського районного суду Львівської області від 11 березня 2019 року, який набрав законної сили, відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Зокрема цим вироком встановлено, що [PERSON] (відповідач) 27 серпня 2019 року близько 11.15 год., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , під час раптово виниклого конфлікту, схопивши [PERSON] за верхній одяг, умисно вдарив його двічі головою до фасаду житлового будинку, після чого наніс один удар кулаком в ділянку спини справа, заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження. Крім того, вироком Буського районного суду Львівської області від 05.09.2019 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.11.2019, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, скоєного за наступних обставин. Зокрема, 14 вересня 2018 року, близько 15 години 30 хвилин, [PERSON] , перебуваючи у приміщенні житлового будинку по місцю свого проживання за адресою: [ADDRESS] , на грунті особистих неприязних відносин, під час раптово виниклого конфлікту, умисно накинув на шию [PERSON] свій ремінь та розпочав душити останню, стискаючи ремінь шляхом перекручування, обмежуючи їй поступлення повітря до легень, внаслідок чого заподіяв потерпілій: три садна в ділянці шиї, які утворились від дії тупого предмету, а саме від стискання шиї ременем і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Відтак, судом установлено, що відповідач [PERSON] вселився в спірний житловий будинок на правах члена сім`ї до дружини, яка є дочкою власника житла. Протягом останніх трьох років відповідач порушує правила співжиття та чинить перешкоди в користуванні житловим будинком позивачу [PERSON] , який є особою похилого віку (95 років) та його дочці [PERSON] , систематично вчиняючи щодо останніх фізичне та психологічне насильство, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Крім того скоїв щодо позивача та члена його сім`ї злочини насильницького характеру. Наведені обставини встановлені вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому в силу вимог ч. 4 і ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що відповідач [PERSON] не несе витрати по утриманню будинку, не сплачує комунальні платежі, чинить перешкоди позивачу в користуванні спірним житловим будинком, конфліктує, погрожує та б`є позивача, вживає щодо нього нецензурну лайку, чинить йому перешкоди в користуванні будинком, не впускаючи позивача у ванну кімнату та одного разу закрив будинок і не впускав його до хати. Статтею 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Верховний Суд у Постанові від 29.07.2019 у справі № 757/5003/17-ц наголосив, що для застосування ст. 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У Постанові від 18.04.2019 (справа № 449/1310/15-ц) Верховний Суд роз`яснив, що під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. Окрім цього, Верховний Суд у своїй Постанові від 22.10.2018 (справа № 525/14576/2012) зазначив, що виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні правил співжиття, що повинно підтверджуватися застосуванням до мір попередження і громадського впливу, у тому числі ухваленням судом постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження. За статтею 3 Конвенції Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення, про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського суду у справі «Б. проти Республіки Молдова» (16.07.2013 року) суд дав характеристику зобов`язань держави у справах які, зокрема, стосуються виселення кривдника, як засобу захисту від домашнього насильства. Зокрема, Європейський Суд встановив, порушення зобов`язань держави за ст. 3 Європейської Конвенції, оскільки національний суд вважав, що позов про виселення кривдника стосується його права на користування житлом, а не права заявниці на захист від передбачуваної неминучої загрози, а також що не достатньо доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не зважаючи на те, що стосовно нього було порушено шість адміністративних справ. У цьому ж рішенні, Європейський Суд зазначив, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало заявницю постійному відчуттю страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападів. Цей страх був досить серйозним, щоб спричинити страждання і занепокоєння заявниці, що вважається нелюдським поводженням за змістом статті 3 Конвенції. Крім того, стосовно порушень зобов`язань за ст.8 Конвенції Європейський Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, як складова поняття «приватне життя» (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія А № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку кривдника, враховуючи страждання і занепокоєння, перенесені заявницею в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції. Крім того, Європейський Суд вважає, що органи державної влади, зокрема суди зобов`язанні «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 p.). Зважаючи на те, що вжиті правоохоронними органами заходи не забезпечили позивачу та його дочці захист від насильства зі сторони відповідача, враховуючи, що вони потерпають від порушення права на повагу до особистого життя та житла, а їх життя та здоров`я постійно під загрозою через протиправні дії відповідача протягом тривалого часу, суд вважає доведеною обставину щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття та відсутності позитивних результатів від вжитих до нього заходів впливу через притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності. Таким чином, оцінивши доводи та подані докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача з житлового будинку без надання іншого житла, ураховуючи непорушність права приватної власності позивача на його житло, наявність перешкод у використанні цього права зі сторони відповідача, систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також те, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача після припинення у 2018 році шлюбних відносин зі своєю дружиною [PERSON] , яка є дочкою позивача та власника спірного житла. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved