Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача - комунального підприємства Богуславської міської ради «Богуславське житлово-комунальне підприємство» на його користь заборгованість по заробітній платі, яка на час звільнення становила 40000 грн. та середній заробіток за час затримання розрахунку у сумі 126046,51 грн. станом на час подачі позову 04.05.2021. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він відповідно до розпорядження виконавчого комітету Богуславської міської ради № 30-ОС від 12.02.2019 був прийнятий на роботу на посаду директора Богуславської житлово-експлуатаційної контори на умовах контракту за сумісництвом з 13.02.2019 до 13.02.2021, з окладом за посадою у розмірі 4173 гривні. 02.03.2020 Богуславською міською радою, в особі міського голови, з одного боку, та начальником КП БМР «Богуславська ЖЕК» [PERSON] з другого боку, укладено додаткову угоду № 2 до контракту з керівником підприємства від 13.02.2019 року, згідно якої внесені зміни до контракту, а саме пунктом 3.1. ч. 3 визначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, заробітна плата складається з посадового окладу в розмірі 10000 гривень 00 коп. Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Богуславської міської ради № 210-ОС від 07.08.2020 «Про припинення трудового договору (контракту)» він був звільнений з посади начальника Богуславської ЖЕК на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з подальшим розірванням контракту на підставі заяви від 05.08.2020. На день звільнення, а саме на 07.08.2020, заборгованість з виплати йому заробітної плати складала за період з квітня по серпень 2020 року включно в розмірі 40000 гривень. Відповідачем у день звільнення з ним не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням ст. 43 Конституції України та ст. 116 КЗпП України. При зверненні до відповідача за розрахунком заборгованості по заробітній платі, ним було отримано відповідь про те, що внаслідок відсутності грошових коштів, відповідач не має можливості розрахуватись по вище вказаній заборгованості. У відповідності до ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення судового рішення. В судовому засіданні представник позивача Вишнівський І.А. позов підтримав, обгрунтувавши вимоги вищенаведеними фактами та доказами, а також просив стягнути із відповідача на користь позивача 52000 гривень витрат понесених на правничу допомогу, які підтверджені документально, в тому числі договором про правову допомогу, додатковими угодами та актами приймання-виконання робіт. Представник відповідача Євтушенко Я.М. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності, оскільки згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Днем коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач, фактично з ним не розрахувався є наступний день звільнення - 08.08.2020, строк позовної давності сплинув 08.11.2020, проте позивач звернувся до суду з позовною заявою 01.04.2021, тобто з пропуском встановленого процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою. Про застосування строку позовної давності представником відповідача подане відповідне клопотання (а.с. 245). Обгрунтовуючи свої заперечення щодо заявлених вимог позивача, представник відповідача також вказав на те, що загальна сума надходжень на рахунки Богуславської ЖЕК в період 27.02.2020 до 07.08.2021 року становила лише 19798,81 грн., що підтверджується випискою з рахунку підприємства в АТ «Ощадбанк». Дана сума була використана позивачем для виплати собі зарплати за березень 2020 року, а також сплати Єдиного соціального внеску за березень - липень 2020 року. Тобто, враховуючи той факт, що в період виникнення заборгованості по заробітній платі позивач був єдиним працівником на підприємстві, здійснював його керівництво та розпоряджався коштами Богуславської ЖЕК, саме його дії чи бездіяльність, як керівника підприємства, призвели до ситуації, що склалася. Зокрема позивачем не було видано наказ про своє звільнення, а також не здійснено розрахунок належної йому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Крім того, представник відповідача вказав на те, що неоднозначності діям позивача та Богуславської міської ради, як сторони контракту, надає той факт, що розірвання контракту відбулося згідно п.1 ст. 38 (за власним бажанням) , тобто всупереч вимогам Кодексу законів про працю, ст. 39 якого містить перелік підстав для розірвання строкового трудового договору за ініціативою працівника. При цьому запис про звільнення у трудовій книжці позивача здійснено за підписом міського голови та скріплено печаткою Богуславської міської ради. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] відповідно до розпорядження виконавчого комітету Богуславської міської ради № 30-ОС від 12.02.2019 був прийнятий на роботу на посаду директора Богуславської житлово-експлуатаційної контори на умовах контракту за сумісництвом з 13.02.2019 до 13.02.2021, з окладом за посадою у розмірі 4173 гривні. 02.03.2020 Богуславською міською радою, в особі міського голови, та начальником КП БМР «Богуславська ЖЕК» [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до контракту з керівником підприємства від 13.02.2019 року, згідно якої внесені зміни до контракту, а саме пунктом 3.1. ч. 3 визначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. Заробітна плата складається з посадового окладу в розмірі 10000 гривень 00 коп. Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Богуславської міської ради № 210-ОС від 07.08.2020 «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] був звільнений з посади начальника Богуславської ЖЕК на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з подальшим розірванням контракту на підставі заяви від 05.08.2020. Позивач стверджує, що в день звільнення розрахунок з ним не було проведено і заробітну плату у розмірі 40000 гривень за період роботи з квітня 2020 по серпень 2020 не було виплачено. Заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена по даний час. Відповідач не надав доказів, що перед позивачем відсутня заборгованість по заробітній платі та крім того звернув увагу суду на те, що в період виникнення заборгованості по заробітній платі позивач був єдиним працівником на підприємстві, здійснював його керівництво та розпоряджався коштами Богуславської ЖЕК, а тому саме його дії чи бездіяльність, як керівника підприємства, призвели до ситуації, що склалася. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем доведено в судовому засіданні, що в день звільнення 07.08.2020 він працював, що підтверджено звітністю за 08.2020 про нарахування єдиного внеску, нарахування заробітної плати (а.с. 183-185). Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», викладених у п. 20, суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд приходить до переконання, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку. При визначенні середнього заробітку суд керується ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року із послідуючими змінами. Згідно з вказаним порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в усіх зазначених випадках, крім випадків оплати відпусток, призначення пенсій, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженнями здоров`я) обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх двох місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи), а для працівників із сезонним характером роботи - виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Нарахування всіх зазначених виплат, що обчислюються з середньомісячного заробітку провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (час вимушеного прогулу, час затримки розрахунку і т.п.). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законом - на число календарних днів за цей період. Одноденний заробіток позивача на останні два місяці роботи становить 465,12 грн. гривень ( червень 2020 року - 20 робочих днів, липень 2020 року - 23 робочих дні, заробітна плата за червень-липень 2020 року становить 20000 гривень, одноденний заробіток 20000 грн. : 43 = 465,12 грн.). Середній заробіток за час затримки розрахунку по день постановлення рішення становить 289 днів х 465,12 грн. = 134419,68 грн. Однак, суд з урахуванням правової позиції Верховного Суду вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON] . Так, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За наведених обставин, суд вважає, що заявлені позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, необхідно зменшити до 50000 гривень. При цьому суд враховує поведінку позивача, який був керівником підприємства Богуславської ЖЕК на час звільнення і тому від нього також залежало своєчасне нарахування та виплата заробітної плати. Крім того, суд враховує, що відбулася реорганізація Богуславської ЖЕК і правонаступник комунальне підприємство Богуславської міської ради «Богуславське житлово-комунальне підприємство» набуло усіх прав та обов`язків реорганізованого комунального підприємства «Богуславська ЖЕК» згідно рішення Богуславської міської ради від 15 липня 2021 року. Державна реєстрація комунального підприємства Богуславської міської ради «Богуславське житлово-комунальне підприємство» проведена 23 липня 2021 року. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності згідно положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до Офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем до часу звернення до суду із позовом і по даний час, то як наслідок перебіг тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, не розпочався, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з цих підстав. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial