Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування заявлених вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 30.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким Позивач надав Відповідачу кошти в розмірі 100000 грн. На підтвердження укладення договору позики, його умов та факту передання Позивачем Відповідачу обумовленої грошової суми, останній склав розписку згідно якої, останній зобов`язується повернути кошти до 20.03.2019 року. Також, 10.06.2018 року між Позивачем і Відповідачем було укладено другий договір позики, за яким Позивач надав Відповідачу кошти в розмірі 30000 грн. На підтвердження укладення договору позики, його умов та факту передання Позивачем Відповідачу обумовленої грошової суми, останній склав ще одну розписку згідно якої, останній зобов`язується повернути кошти до 10.02.2019 року. За обома договорами загальна сума позики складає - 130000 грн. Проте у визначений строк Відповідач кошти не повернув. Спілкування з Позивачем уникає, на зв`язок не виходить. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 164964,97 грн. та судові витрати в сумі 1649,70 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 30.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 100000 грн. (а.с.11). Відповідно до п.1 Договору позики від 30.03.2018 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 100000 грн. Відповідно до п.1 Договору позики від 30.03.2018 року зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 20.03.2019 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 30.03.2018 року, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг грошові кошти у [PERSON] в розмірі 100000 грн. Зобов`язується повернути кошти до 30.03.2019 року (а.с. 10). 10.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 30000 грн. (а.с.8). Відповідно до п.1 Договору позики від 10.06.2018 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 30000 грн. Відповідно до п.1 Договору позики від 10.06.2018 року зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 10.02.2019 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 10.06.2018 року, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг грошові кошти у [PERSON] в розмірі 30000 грн. Зобов`язується повернути кошти до 10.02.2019 року (а.с. 9). Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Надані розписки від 30.03.2018 року та від 10.06.2018 року є документами, що підтверджують отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 130000 грн. Таким чином розмір заборгованості на день складання позовної заяви становить 164964,97 грн., що складається з суми основного боргу - 1300000 грн., 3% за користування грошовими коштами за період з 01.05.2019 року по 30.11.2020 року - 6508,03 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань - 22515,94 грн., інфляційні збитки - 5941,00 грн. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає. Оскільки відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму боргу у розмірі 164964,97 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved