Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Нововолинського вищого професійного училища про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 жовтня 2002 року він був прийнятий на посаду старшого майстра у Нововолинське вище професійне училище. 01 липня 2016 року директором Нововолинського вищого професійного училища [PERSON] було видано наказ № 64-к про звільнення позивача з посади старшого майстра за систематичне невиконання обов'язків покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме, порушення п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зазначений наказ був виданий на підставі двох доган від 30 листопада 2015 року та 30 червня 2016 року, які на даний час оскаржуються в порядку адміністративного судочинства. Вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Так, при його звільненні не було враховано, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Відповідачем порушено норми КЗпП України щодо підстав для звільнення, зокрема, не враховано ступінь тяжкості проступку, відсутність будь-якої шкоди чи зниження успішності студентів, порушення навчального процесу в училищі, попередню роботу. Відповідачем не було відібрано його пояснень з приводу підстав звільнення, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Вважає, що за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених на працівника трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку йому було оголошено догану, що є також заходом дисциплінарного стягнення, а тому підстав для його звільнення немає. В силу вимог ч. 1 ст. 61 Конституції України за одне й те саме порушення заборонено двічі притягувати до юридичної відповідальності одного і того самого виду. Позивач вказує, що його звільнення є безпідставним, викликане упередженим ставленням до нього зі сторони директора [PERSON] і є результатом неприязних особистих відносин. На підставі викладеного просить скасувати наказ про звільнення з роботи № 64-к від 1 липня 2016 року, анулювати запис в трудовій книжці зроблений 1 липня 2016 року про звільнення за порушення п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити на посаді старшого майстра Нововолинського ВПУ, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 липня 2016 року по день поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги уточнили та просять скасувати наказ про звільнення [PERSON], поновити його на посаді старшого майстра Нововолинського ВПУ, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4751,36 грн. та судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю та додано довідку про середню заробітну плату. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору директора Нововолинського ВПУ [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення уточнених позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що уточнений позов підставний та підлягає до повного задоволення. З копії трудової книжки позивача вбачається, що з 13 жовтня 2002 року він працював на посаді старшого майстра Нововолинського вищого професійного училища. Наказом директора Нововолинського вищого професійного училища [PERSON] № 64-к від 1 липня 2016 року [PERSON] було звільнено з посади старшого майстра Нововолинського ВПУ за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення згідно п.3 ст.40 КЗпП України. Пункт 3 ст.40 КЗпП України надає право власникові або уповноваженому органу розірвати трудовий договір у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Тобто, для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України обов'язковою умовою є раніше застосовані і не погашені заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Сама по собі систематичність невиконання працівником покладених на нього обов'язків, без наявності не погашених стягнень, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Докази застосування щодо [PERSON] заходів громадського стягнення відсутні. За відсутності застосованих до особи непогашених заходів дисциплінарного чи громадського стягнення, особу не може бути звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Згідно із ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, про відсутність законних підстав для звільнення позивача згідно з п.3 ст.40 КЗпП України, а відтак, наказ про його звільнення є незаконним і підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на попередній роботі з дня звільнення. Визнання представником відповідача позовних вимог не суперечить чинному законодавству,а тому може бути прийняте судом. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до наказу позивач був звільнений з 1 липня 2016 року. Згідно довідки про середню заробітну плату, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 148,48 грн. До задоволення підлягає вимога про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 4 липня 2016 року по 16 серпня 2016 року, що становить 4751,36 грн., з яких згідно з п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України негайному стягненню підлягає середня заробітна плата позивача за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 1740 грн. витрат за надання правової допомоги.

Outcome: approved