Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити розмір часток у спільній сумісній власності, визнавши, що [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частині квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1995, виданого органом приватизації житлового фонду ВАТ Харківського електромеханічного заводу «Укрелектромаш», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності йому, [PERSON] та [PERSON] . Він та [PERSON] постійно мешкали та були зареєстровані у вказаній квартирі з 1992 року, в 1995 році вони набули право приватної власності на спірну квартиру внаслідок приватизації. [PERSON] померла [INFO] , в зв`язку із чим була знята з реєстрації у спірній квартирі. Після смерті [PERSON] він продовжував постійно мешкати у спірній квартирі, володіти та користуватись нею, оплачувати комунальні платежі, здійснювати поточний ремонт, як йому відомо, спадкоємців після смерті [PERSON] не було, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкові справи не заводились, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. На теперішній час він фактично володіє та розпоряджається всією спірною квартирою, в якій, крім нього, є зареєстрованою та мешкає його неповнолітня дочка, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або договором між ними. Таким чином, буде доцільним вважати, що йому та [PERSON] належало по 1/2 частині спірної квартири. \~ \~ \~ \~Представником відповідача Харківської міської ради Голубенко О.Ю. 01.09.2020року подано відзив на позов, в якому остання просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначає, що сам по собі факт користування повивачами майном не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Позивач достовірно знав, що колишнім власником частини спірного майна є [PERSON] , яка померла [INFO] . На доведення добросовісності набуття права власності, відкритості володіння, безперервності володіння, які є основними умовами для набуття права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, позивач не надав суду будь-яких письмових доказів. Ухвалою суду від 22.07.2020 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.12.2020року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представника в судове засідання неодноразово не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановлений законом порядок, в черговий раз позивач [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. Разом з тим, клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що позивач повинен добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання, а тому клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки\~ним не доведено наявність поважних причин, які свідчать про неможливість приймати участь у розгляді справи. Відповідно до\~ч.1,\~п.1\~ч.3\~ст.\~223\~ЦПК України,\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею.\~ Якщо\~учасник справи\~або його\~представник були\~належним чином\~повідомлені про\~судове засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі:\~ неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, вважає неможливим подальше відкладення розгляду справи, оскільки відповідно до\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж\~розумного строку\~незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Так, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом прядок, подав відзив на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1062442 від 12.06.201року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1995 року виданого ОПЖФ ВАТ Харківським електромеханічним заводом «Укрелектромаш», р.№96. З копії свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1995 року виданого ОПЖФ ВАТ Харківським електромеханічним заводом «Укрелектромаш», р.№96, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] . З копії Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] , про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, зроблено відповідний актовий запис №2369. З витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] інформація у Спадковому реєстрі відсутня. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.06.2019року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу\~ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Як вже було встановлено судом, право спільної сумісної власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] , тоді як позивачем по справі є [PERSON] . Позивачем не надано суду доказів, що правовстановлюючий документ на квартиру Свідоцтво про право власності на житло від 25.12.1995 року виданого ОПЖФ ВАТ Харківським електромеханічним заводом «Укрелектромаш», р.№96 належить саме позивачу [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визначення розміру часток у спільній сумісній власності. Що стосується вимог про визнання права власності на Ѕ частину кватири за набувальною давністю, то суд приходить до наступного. Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно зі\~статтею 328 ЦК України\~набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України\~дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~статтею 344 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 ЦК України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Відтак, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Проте, позивач знав і розумів, що користується чужим майном, а право власності було зареєстроване за померлою особою. Сам по собі факт користування [PERSON] квартирою не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання права власності в порядку набувлаьної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed