Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.09.2013 року між ним та відповідачем був укладений усний договір купівлі-продажу автомобіля марки М21, рік випуску 1967, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип ТЗ- седан, реєстраційний № [NUMBER] . [PERSON] зазначив, що у силу важких життєвих обставин він купив цей автомобіль за довіреністю, яка діє до 04.11.2028 року, тому він не знімав та не ставив автомобіль на облік, не переоформив на себе право власності на нього, та запропонував оформити на позивача купівлю - продаж за довіреністю. 25.09.2013 року [PERSON] оформив на [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області Кравцовим К.О. та зареєстрована в реєстрі за № 982. У той же день позивач сплатив відповідачу повну суму в розмірі 8000 грн. (еквівалент 1000 дол. США) та отримав документи на автомобіль. Зазначає, що віг не зміг, в силу певних обставин, відразу звернутися у Генічеську до територіального сервісного центру №6543 Регіонального сервісного центру МВС у Херсонській області для проведення процедури державної реєстрації (перереєстрації) автомобіля, так як спочатку було необхідно провести капітальний ремонт та придбати нові скати. Після проведення капітального ремонту та придбання нових скатів, він звернувся у грудні 2017 року до ТСЦ №6543 щоб провести державну реєстрацію та переоформити право власності на авто на свою дружину [PERSON] . Позивачу було вказано, що потрібно пройти експертну оцінку майна транспортного засобу. Після отримання Звіту про оцінку транспортного засобу, він знову звернувся до ТСЦ №:6543, але йому було повідомлено, що [PERSON] померла, у зв`язку з чим він вже не може переоформити право власності на автомобіль. Вважає, що 25 вересня 2013 року, на прохання [PERSON] , при купівлі вказаного автомобіля було допущено удаваний правочин, а саме надання позивачу довіреності розпоряджатися з правом відчуження, укладати договори купівлі-продажу, ставити та знімати з обліку в органах ДАЇ, тимчасово виїжджати за кордон і таке інше, для приховання іншого правочину, а саме нотаріальної реєстрації договору купівлі - продажу та визнання за ним права власності на вищевказаний автомобіль. Тому позивач був вимушений звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права. Ухвалою суду від 17.09.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.12.2020 року справу було призначено до судового розгляду по суті на 23.02.2021 року. Ухвалою суду від 23.02.2020 року було залучено до участі у справі - [PERSON] , оскільки саме вона є спадкоємницею після смерті [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав вимоги, з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не прибув, але надіслав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що проти задоволення позову не заперечує. Третя особа [PERSON] до судового засідання не прибула, але надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, вказавши, що не заперечує проти задоволення позову. Вивчивши матеріали справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, суд приходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.83 ч.3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Судом встановлено, що 04.11.2008 року [PERSON] на підставі довіреності було уповноважено [PERSON] розпоряджатися належним їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію т/з [NUMBER] , виданого Генічеським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 01.09.2005 року, автомобілем марки М21, рік випуску 1967, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип т/з седан, реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований Генічеським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 01.09.2005 року, що підтверджується копією довіреності серії ВМА №220666 від 04.11.2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Стребковою Н.В. за р. №2641. Згодом, 25.09.2013 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , на підставі вищевказаної довіреності, уповноважив [PERSON] розпоряджатися належним власникові на підставі Свідоцтва про реєстрацію т/з [NUMBER] , виданого Генічеським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 01.09.2005 року, автомобілем марки М21, рік випуску 1967, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип т/з седан, реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований Генічеським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 01.09.2005 року, що підтверджується копією довіреності від 25.09.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Кравцовим К.О. за р. №982. Звернувшись у Генічеську до територіального сервісного центру №6543 Регіонального сервісного центру МВС у Херсонській області для проведення процедури державної реєстрації (перереєстрації) автомобіля, [PERSON] було вказано, що потрібно пройти експертну оцінку майна транспортного засобу. Отримавши Звіт №641 про оцінку транспортного засобу, складений 13.12.2017 року, [PERSON] знову звернувся до ТСЦ №:6543, але йому було повідомлено, що власник [PERSON] померла, що унеможливлює проведення державної реєстрації та переоформити право власності на авто. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №57/2016 від 14.11.2016 року після померлої [PERSON] , наданої на відповідний запит суду приватним нотаріусом Стребковою Н.В., спадкоємицею є [PERSON] , у зв`язку з чим остання була залучена до участі у справі. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № X, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володінні, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач [PERSON] передав у власність позивача [PERSON] автомобіль, а він прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів визначену між сторонами. Отже, довіреність була видана відповідачем [PERSON] виключно з метою приховання іншого правочину, договору-купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Тому, позивач вважає, що на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до нього перейшло право власності на автомобіль марки М21, рік випуску 1967, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип т/з седан, реєстраційний № [NUMBER] , зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved