Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], у якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача в його користь 10 000 ,00 грн., набутих без достатньої правової підстави, проценти від простроченої суми заборгованості, у зв'язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави, в розмірі 5 487,53 грн., втрат внаслідок інфляційних процесів у розмірі 8 719,60 грн. та 487,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 04.09.2014 р., [PERSON], керуючи автобусом марки ЗАЗ-1 VAN, д.н.з. [NUMBER], допустив наїзд на автомобіль Mitsubishi Paqero Sport, д.н.з. [NUMBER], яким [PERSON] володів та користувався, відповідно до умов договору фінансового лізингу №ТЕ00А-66593143 від 15.04.2013 р., укладеним із ПАТ КБ «Приватбанк», внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. На момент вчинення ДТП, позивач перебував у трудових правовідносинах із ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» та виконував свої трудові (службові) обов'язки. Дана обставина встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.07.2015 p. у цивільній справі № 607/18189/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок пошкодження у ДТП автомобіля Mitsubishi Paqero Sport, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. 28 вересня 2014 року, [PERSON] передав відповідачу 10 000 гривень на відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport», що підтверджується письмовою розпискою. Позивач вважає, що кошти в розмірі 10 000 гривень [PERSON] набув безпідставно, оскільки на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди позивач перебував у трудових відносинах із ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» та виконував свої трудові обов'язки, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає відшкодуванню зазначеним товариством. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився з невідомої суду на те причини, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується документально. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив 04 вересня 2014 року о 20 годині 50 хвилин на території «АТП 16127» по вулиці Галицькій, 28 в місті Тернополі, громадянин [PERSON], керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ-1 VAN», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], в порушення вимог п.п. 1.4., 1.5, 12.1 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого допустив наїзд на припаркований [PERSON] транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], належний ПАТ КБ «ПриватБанк». Унаслідок даної ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2014 року у справі № 607/15183/15-ц, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Як вбачається із наявної при матеріалах справи письмової розписки, 28 квітня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] 10 000 грн. на відшкодування ремонту автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport», пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 вересня 2014 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2015 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено. Як вбачається із вказаного судового рішення, підставою для відмови [PERSON] у позові було те, що [PERSON] вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання своїх трудових обов'язків водія автобуса у ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127», а тому він є неналежним відповідачем, оскільки в силу вимог ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Крім того, вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до звіту від 17 вересня 2014 року № 208, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Mitsubishi Pajero Sport» становить 108 113 грн. 60 коп., страховою компанією виплачено страхове відшкодування у сумі 84 809 грн. 19 коп. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судом роз'яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку, відповідно до ст. 1191 ЦК України. За змістом ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Таким чином, сума коштів, набутих [PERSON] без достатньої правової підстави, складає 10 000, 00 грн., які підлягають стягненню в користь позивача. Згідно ч.2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається із представленого позивачем розрахунку, розмір процентів від суми коштів, у зв'язку із набуттям [PERSON] їх без достатньої правової підстави складає 5 487,53 грн. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] у цій частині є підставним та підлягає до задоволення. В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення втрат від інфляційних процесів до задоволення не підлягає, оскільки в силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України є відповідальністю за порушення договірних зобов'язань, а тому застосування зазначеної відповідальності до вказаних правовідносини суд вважає безпідставною. На підставі наведеного,

Outcome: partial