Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру у нього виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину. Зазначає, що з відповідачем він не знайомий та за вищезазначеною адресою відповідача зареєстрував його покійний батько. Відповідач [PERSON] не проживає в будинку за вищезазначеною адресою, що підтверджується відповідними доказами, особисті речі відповідача в будинку відсутні. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у житловому приміщенні позивач сплачує додаткові кошти за комунальні послуги та обмежений у праві розпорядження майном. Позивач зазначає, що відповідач участі в утриманні спірного будинку не приймає, кошти за комунальні послуги не сплачує. Факт реєстрації відповідача в будинку перешкоджає йому в розпорядженні нерухомим майном. Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.129-131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив, відзиву до суду не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуючи вищевказане, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, що є у матеріалах справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , загальною площею 94,6 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.11.2018 року, зареєстрованим в реєстрі №11966, спадкова справа №5/2018, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №200276488, дата формування 14.02.2020 року (а.с. 6, 20-21). З довідки КЖРЕП №14 від 02.01.2020 року №36 встановлено, що у вищезазначеному будинку зареєстровані: власник - [PERSON] , [INFO] , наймач [PERSON] (а.с.8). З акту №1028 КЖРЕП №14 від 13.12.2018 року вбачається, що [PERSON] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає (а.с.9). З акту №1 КЖРЕП №14 від 08.01.2020 року вбачається, що [PERSON] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає (а.с.10). Факт не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] також підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , [INFO] , викладеними у заяві наданій до суду 03.03.2020 року, в якій вона зазначила, що їй відомо про те, що відповідач ніколи не проживав за адресою [ADDRESS] і жодних речей в будинку не зберігав, комунальні платежі не сплачував (а.с. 22). Вказаний факт підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , які приймаються судом як письмові докази відповідно до п.27 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований в будинку [ADDRESS] , але фактично в зазначеному будинку не проживає. На даний час позивач [PERSON] , який є власником будинку [ADDRESS] , не може вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у його житловому приміщенні. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved