Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Власна оселя», [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном та стягнені моральної шкоди. Згідно заявлених позовних вимог, позивач просить суд: зобов`язати Обслуговуючий кооператив «Власна оселя» та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення позивача до даної квартири та передачі йому ключів від неї; стягнути солідарно з Обслуговуючого кооперативу «Власна оселя» та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 29 вересня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №157/ЛА, позивач придбав майнові праві на квартиру [ADDRESS] . 23 вересня 2016 року згідно акту прийому-передачі об`єкту нерухомості забудовник передав, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] та 01 липня 2019 року зареєстрував право власності на квартиру. Зазначає, що з липня 2019 року відповідачі умисно здійснюють заходи щодо фактичного недопущення позивача до користування вищезазначеною квартирою, не надають ключі від квартири та обмежують доступ до неї шляхом заборони консьєржам пропускати позивача до парадного. Таким чином позивач не має доступу до належного йому житла. Вищезазначені порушення прав позивача щодо неможливості користуватися своєю власністю понад рік призвели до душевних страждань. Розмір моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що вимушений наймати житло для себе та родини, що створює тиск на його психологічний стан та потребує фінансових витрат, необхідності позичати кошти. Вказані обставини призводять до пригніченого стану та сварок в родині, завдають душевних страждань, унеможливлюють продовження активного життя, порушують стосунки з оточуючими. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання (а.с.56-57). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. В підготовчому засіданні 30 листопада 2020 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.107-111) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про продовження строку на подання відзиву. Відзив відповідача [PERSON] залишено без розгляду (а.с.112, 142-143). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30 листопада 2020 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.136-137). Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та пояснив, що неодноразово намагався потрапити до своєї квартири, проте [PERSON] , як голова кооперативу, дав вказівку консьєржам не пускати позивача та ще 25 власників квартир навіть до під`їзду. Інші співвласники, які добудували будинок, в якому знаходиться квартира позивача, вимагали від нього гроші, оскільки будинок був збудований лише на 85 %. Проте позивач відмовився сплачувати кошти. В 2019 році сусіди поставили двері до квартири позивача. Внаслідок недопуску позивача до квартири він був вимушений викликати поліцію, яка склала акт, проте до помешкання позивач так і не потрапив. Зазначив, що всі перешкоди в користуванні ним власністю чиняться [PERSON] саме як головою кооперативу. Стосовно вимоги позову про стягнення моральної шкоди пояснив, що іншого житла не має, є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі приблизно 3000,00 грн. До цього був співвласником квартири по [ADDRESS] , яка приблизно 13 років тому була продана. З цього часу проживає у родичів та знайомих, навіть після реєстрації за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Також пояснив, що приблизно останні 2 роки орендує квартиру, на що витрачає кошти, не має можливості потрапити до власної квартири навіть для того щоб довести її до належного для проживання стану. Представник позивача - адвокат Кузьмін Д.В. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та додатково пояснив, що позивач з листопада 2019 року не може користуватися власною квартирою, реєстрація права власності позивача на квартиру не скасована. Зазначив, що працівники ОК «Власна оселя» - консьєржи не допускають позивача в під`їзд, а двері до квартири позивача встановили фізичні особи, які є членами кооперативу - голова кооперативу та інші. Інколи позивачеві вдавалось потрапити до під`їзду, проте в квартирі встановлені двері. Стосовно вимоги позову про стягнення моральної шкоди зазначив, що вказана шкода полягає в тому, що позивач не може користуватись власним майном - квартирою, вимушений сплачувати кошти за оренду, не зважаючи на відсутність договору оренди. Також сплачує за комунальні послуги в квартирі, в якій проживає, а також оплачує в квартирі за місцем проживання ремонт та витрачає кошти на придбання продуктів харчування. Відповідач [PERSON] , який також є представником відповідача ОК «Власна оселя», в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначив, що він є головою ОК «Власна оселя» з 28 серпня 2019 року. Вважає, що відповідати за вказаним позовом, як фізична особа, не може. Пояснив, що в 2016 році сталось рейдерське захоплення будинку, під час якого були підписані акти прийому-передачі. При цьому будівництво будинку зупинилось, був накладений арешт на землю. Також пояснив, що секція №3-3, де розташована квартира позивача, була збудована забудовником лише на 46 %. З 2016 року забудовник будівництва будинку не здійснював, в секції №3-3 були лише стіни, без комунікацій, труб та електрики, співвласники за власні кошти почали добудовувати будинок і закінчили будівництво в 2018 році - провели всі комунікації, встановили ліфти. Зазначив, що до теперішнього часу будинок не введено в експлуатацію, опалення та електрика тимчасові, водопостачання не закінчено. Всі комунікації були проведені за кошти співвласників 120 квартир, а не кооперативу. Зазначив, що позивач не зможе зробити ремонт в квартирі, оскільки всі комунікації належать людям, які за власні кошти їх проводили. На загальних зборах кооперативу рішення про це не приймалось. Позивачу повідомлялось, що він повинен сплатити кошти на рахунок, який відкритий для добудови секції №3-3. До кооперативу позивачем не було внесено жодних коштів. До квартири позивача в 2019 році за кошти сусідів встановлено вхідні двері, замок відсутній. При зустрічі з позивачем останній нібито зрозумів проблему та повідомив, що буде вносити кошти, проте в подальшому відмовився. Також відповідач [PERSON] зазначив, що він особисто ніколи не перешкоджав позивачеві в користуванні квартирою, як голова кооперативу повідомив консьєржів (які є працівниками кооперативу), що позивач з ними може підніматися до квартири, проте не давав вказівок не пускати позивача до квартири. Зазначив, що позивач без спеціального ключа не може користуватись ліфтом. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виходячи з положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 29 вересня 2014 року між ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір №157/ЛА купівлі-продажу майнових прав, згідно предмету якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за адресою [ADDRESS] (будівельна адреса [ADDRESS] (а.с.11-16). 14 вересня 2016 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» позивачу [PERSON] видано довідку про 100% фінансування згідно договору №157/ЛА купівлі-продажу майнових прав від 29 вересня 2014 року, згідно якої позивач сплатив продавцю 600570,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 100095,00 грн. (а.с.19) 23 вересня 2016 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» та [PERSON] підписано Акт прийому-передачі об`єкту нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав№157/ЛА від 29 вересня 2014 року щодо вищевказаної квартири (а.с.17). Відповідно до положень частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 01 липня 2019 року здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.20) Даних про скасування державної реєстрації за позивачем права власності на вказану квартиру, матеріали справи не містять. Також сторони не повідомляли суд про перебування в провадженні суду будь-якого позову щодо оспорювання правомірності реєстрації за позивачем права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. Згідно положень ч. 1-7 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової шкоди). (ст. 16 ЦК України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як убачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 29 листопада 2016 року здійснено державну реєстрацію юридичної особи Обслуговуючого кооперативу «Власна оселя», місцезнаходження - м.Київ, пров. Лобачевського, будинок 7-А, керівник - [PERSON] Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦК України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 ЦПК України) Для доведення обставин у справі щодо чинення з боку відповідачів перешкод у користуванні позивачем належною йому квартирою, позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , задоволене судом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала в приймальній народного депутата України. До приймальні звернувся позивач зі скаргою на те, що його не допускають до власної квартири. На пропозицію свідка вони з позивачем в грудні 2019 року приїхали до будинку, де розташована квартира позивача, проте потрапити до квартири та навіть до під`їзду не вдалось, оскільки в цьому перешкодила консьєрж, яка повідомила про наявність розпорядження голови кооперативу [PERSON] не впускати позивача. При цьому, консьєрж не пропонувала позивачеві зайти разом з нею до під`їзду чи квартири. Крім того, з під`їзду вийшли люди, які стояли на вході, приїхала поліція. Однак позивач так і не потрапив до свого помешкання. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є інвестором квартири за адресою: [ADDRESS] . В грудні 2019 року свідок з позивачем під`їхали до будинку, проте консьєрж відмовилась їх впускати за розпорядженням голови кооперативу. В подальшому - в червні 2020 року свідка з позивачем консьєрж знову не впустила до під`їзду за розпорядженням (з її слів) голови кооперативу. Свідок зателефонував [PERSON] , який щодо наявності підстав не допускати до квартир пояснив про наявність відповідного рішення правління кооперативу, оскільки свідок та позивач мають сплатити кошти. Також [PERSON] пояснив, що це не він особисто їх не допускає, а на виконання рішення правління. Крім того свідок зазначив, що консьєрж не пропонувала їм з позивачем пройти до квартир в її присутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що в листопаді 2019 року він з позивачем прийшли до будинку [ADDRESS] . Свідок є другом позивача та бажав подивитись квартиру останнього. Проте консьєрж їх не впустила, як повідомила, - за розпорядженням керівника. В липні 2020 року позивач зі свідком вдруге намагались потрапити до квартири позивача, в чому їм було відмовлено з аналогічних підстав. Зазначив, що консьєрж не пропонувала їм з позивачем пройти до квартири в її присутності. Крім того, за клопотанням відповідача судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є інвестором квартири [ADDRESS] (секція №3-3) також є членом кооперативу та членом правління кооперативу. Зазначила, що квартира позивача є не придатною для проживання. Інвестори вказаного будинку за власні кошти добудовували будинок - заводили електропостачання та водопостачання, встановили теплопункт, ліфти та насосну станцію, після цього проведи оздоблювальні роботи. Будинок до теперішнього часу не введений в експлуатацію. Свідку відомо, що на початку 2020 року позивача проводили до його квартири. На початку добудови будинку співвласниками, позивач погодився вносити кошти на добудову. Показала, що двері до квартири позивача встановлювали за кошти мешканців цього поверху. Особисто свідок не перешкоджала позивачеві потрапити до квартири Також зазначила, що немає вказівки не пускати позивача до його квартири. З цього приводу немає також рішення ініціативної групи щодо осіб, які не брали участь у добудові будинку. Крім того свідок показала, що в будинку зачинений кожний поверх, ліфт на чипі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є інвестором квартири [ADDRESS] та є членом правління кооперативу. Співвласники за власні кошти добудовували будинок. Особисто свідок не чула вказівок голови кооперативу, щоб не допускати позивача до квартири та особисто не перешкоджала позивачу в цьому. Кооперативом не приймалось рішення про обмеження допуску до будинку. Зазначила, що в кожного мешканця є можливість потрапити до будинку, проте поверхи закриті. Приблизно в 2015-2016 роках мешканцями будинку були встановлені двері на кожному поверсі. Про наявність замка в дверях до квартири позивача свідку не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є інвестором квартири [ADDRESS] та є членом правління кооперативу. Будівництво у визначені договором строки завершено не було. Земельна ділянка була арештована. До теперішнього часу управління будинком нікому не передано. В 2016 році інвесторами було створено ініціативну групу, за пропозицією КМР було створено кооператив. Після забудовника залишилась лише коробка будинку, без комунікацій. Свідок брала участь у добудові, яку здійснювали інвестори за власні кошти. Зазначила, що на теперішній час майже весь будинок заселений, проте позивач бажає заселитись безкоштовно - не вкладаючи коштів у добудову будинку. Протягом 2016 - 2019 років позивач зустрічався з інвесторами. Також позивач телефонував свідку, повідомляв, що має намір заселитись в квартиру. Квартиру позивачеві показували сусіди. Квартира позивача не підключена до комунікацій, відсутня стяжка, без вкладення додаткових коштів проживати в квартирі неможливо, для підключення його квартири до комунікацій потрібні кошти. Сума необхідних коштів визначається кооперативом - загальними зборами. Двері до квартири позивача були встановлені за кошти сусідів. Наскільки свідку відомо, замків в дверях до його квартири немає. Доступ до квартири можливий сходами та ліфтом, які закриваються на ключ. Позивач достовірно знав про стан будівництва, а також про те, що інвестори домовились добудовувати будинок за власні кошти. В під`їздах є консьєржи, оплата яких відбувається за кошти співмешканців. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є інвестором квартири [ADDRESS] та є членом ревізійної комісії кооперативу. Зазначив, що не було випадків, щоб мешканці будинку не впускали інших власників квартир. Також свідок показав, що без ключів потрапити до будинку не можливо, для цього треба домовитись із сусідами, оскільки двері до поверхів та ліфти на ключах. Показав, що консьєржи в кооперативі не працюють, їх послуги оплачують мешканці будинку. Зазначив про наявність списку «відказних квартир», до якого входить квартира позивача. Заборони впускати власників цих квартир до будинку немає, але для цього позивач має домовитись із сусідами по поверху. Ключі, в тому числі й від ліфту можна придбати в обслуговуючій організації, яка встановлювала двері, обмежень для цього немає. Інвестори доплачували кошти на добудову будинку. Кошти на добудову слід сплачувати на рахунок кооперативу, сума розраховується колективом інвесторів - по кожному поверху окремо. Також свідок показав, що він особисто позивачеві нічого не забороняв. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , на цьому ж поверсі розташована квартира позивача. Свідок є членом кооперативу. Оскільки забудовник не виконав зобов`язання за договором, інвестори домовились за власні кошти здійснювати добудову. Спочатку позивач погодився брати участь в добудові будинку, проте в подальшому відмовився та кошти не вносив. Зазначив, що позивач не має ключів від парадного, від дверей на поверх та від ліфта, якщо б позивач виявив бажання подивитись свою квартиру і зателефонував свідку, він показав би квартиру. Для отримання ключів позивач повинен звернутись до мешканців п`ятого поверху, для нього розрахують суму із загальної суми, витраченої мешканцями будинку на добудову і тоді позивач отримає ключі. Показав, що мешканці поверху встановлювали двері до квартири позивача, замків в цих дверях немає. Також свідок показав, що послуги консьєржів оплачують мешканці будинку, а задачі перед ними ставить керівництво кооперативу. В силу Глави 3 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зокрема, якщо права власника порушуються іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторним позовом), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. За змістом положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Частиною 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, наведеним сторонами доводом та запереченням по суті предмету позову, суд вважає доведеною позицію позивача щодо чинення з боку відповідача ОК «Власна оселя» перешкод у користуванні квартирою, ці обставини підтверджуються показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зверненнями позивача до правоохоронних органів (а.с.96, 98) та не спростовані показаннями свідків, допитаних за клопотанням відповідача, з яких убачається, що мешканці будинку, в тому числі й члени кооперативу, за власні кошти добудовували незавершене будівництво, встановили двері та замки до будинку, до кожного поверху та до ліфту, що унеможливлює вільне потрапляння позивача до своєї квартири, а консьєржи, згідно показань свідків сторони позивача, за вказівкою голови кооперативу, перешкоджають позивачу в доступі до під`їзду, де розташована квартира останнього. Позивач, володіючи на праві власності квартирою не має змоги реалізувати право власника на користування майном, оскільки інвестори, що брали участь у добудові будинку шляхом внесення особистих коштів та праці, не погоджуються на вселення позивача до його власної квартири, з підстав відмови останнього на сплату пропорційної суми затрачених інвесторами додаткових коштів, що призводить до порушення права позивача на користування квартирою, яка належить йому на праві власності, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги в частині зобов`язання ОК «Власна оселя» усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Що стосується доводів сторони відповідачів про те, що позивач не брав матеріальної участі в добудові незавершеного будівництвом будинку, то вказана обставина не впливає на право позивача, як власника квартири користуватись нею. При цьому ОК «Власна оселя» та/або фізичні особи, які вважають свої права порушеними [PERSON] , не позбавлені права звернутись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пропорційної частини коштів, витрачених на добудову будинку. Також слід зазначити, що та обставина, що належна позивачеві на праві власності квартира не має оздоблення та комунікацій, тобто не придатна для проживання, що підтверджується актом обстеження квартири позивача (а.с.101), показаннями свідків та не заперечується позивачем, також не може слугувати підставою для обмеження прав позивача на житло та на користування належним йому майном та, відповідно,для відмови в задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, оскільки для того щоб позивач мав змогу провести в належній йому квартирі оздоблювальні роботи та комунікації, він повинен мати доступ до квартири, в чому йому чиняться перешкоди відповідачем ОК «Власна оселя». Що стосується вимог позивача в частині зобов`язання усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] , заявлених до відповідача [PERSON] , суд приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (ст. 1-4 ЦПК України). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З показань допитаних в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача свідків убачається, що не допускаючи позивача до будинку, консьєржи посилались на відповідне розпорядження голови ОК «Власна оселя», а не відповідача [PERSON] , як фізичної особи. Надані позивачем акти від 10 листопада 2019 року, 19 червня 2020 року та 08 липня 2020 року (а.с.53, 54, 79) не є допустимими, достовірними та достатніми доказами того, що [PERSON] особисто, як фізична особа, чинить позивачеві перешкоди в користуванні власністю, оскільки вказані акти містять припущення та домисли осіб, що склали ці акти, підписи цих осіб не посвідчені, їх особи ніким не встановлювались. Подана позивачем до Дніпровського районного УП ГУ НП у м.Києві заява (а.с.52) також не є доказом, в розумінні ст.76-80 ЦПК України винної поведінки [PERSON] , який визначається у вказаній заяві саме як голова кооперативу. Інших доказів протиправної поведінки вказаного відповідача суду надано не було. Більше того, позивач [PERSON] в судовому засіданні особисто пояснив, що [PERSON] у правовідносинах, що склались між сторонами, діє саме як голова ОК «Власна оселя». З огляду на викладене, в задоволенні вищевказаних позовних вимог до [PERSON] слід відмовити, оскільки він не є належним відповідачем в розрізі даного спору. Стосовно вимоги позову про зобов`язання відповідачів передати позивачеві ключі від квартири, суд зазначає наступне. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, згідно положень ч. 1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що в будинку, де розташована квартира позивача встановлені вхідні двері із замками, двері із замками на кожному поверсі та доступ в ліфт можливий також за допомогою ключа. Проте, згідно позовної заяви позивач просить зобов`язати усунути перешкоди шляхом вселення до квартири та передачі ключів від неї - тобто саме від квартири. При цьому судом встановлено та вбачається з показань свідків, що до квартири позивача встановлені двері без замків, що унеможливлює передачу ключів від квартири. Вимоги про передачу ключів від дверей до будинку, до поверху (де розташована квартира позивача) та до ліфту позовна заява не містить. Крім того, позивачем не викладались обставини та не подавались докази на підтвердження того, що позивач звертався до керівництва кооперативу та/або до осіб, що мешкають на одному з ним поверсі, з вимогою надати йому примірники ключів для виготовлення їх дублікатів для використання позивачем. Тому, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позовної заяви про передачу ключів від квартири. При цьому слід зазначити, що порушені права позивача відновлені у спосіб усунення перешкод у користування майном шляхом його вселення до квартири, невиконання рішення суду зобов`язальною стороною є підставою для відповідальності, встановленої законом. Також позивачем заявлена вимога про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн, яка обґрунтована тим, що порушення прав позивача щодо неможливості користування своєю власністю призводять до душевних страждань, позивач вимушений наймати житло з метою забезпечення належного рівня життєдіяльності дітей та родини в цілому, що створює тиск на його психологічний стан та потребує додаткових фінансових витрат. Позивач зобов`язаний сплачувати орендну плату за найм житла, комунальні та інші супутні платежі, через що змушений брати гроші в борг та не має можливості своєчасно віддавати позики. Вказані обставини призводять до пригніченого стану та сварок в родині, завдають душевних страждань, принижують гідність позивача, унеможливлюють продовження активного громадського життя, порушують стосунки з оточуючими. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди суд вважає обґрунтованою не в повному обсязі та такою, що підлягає частковому задоволенню, враховуючи, що сам факт перешкоджань з боку відповідача ОК «Власна оселя» (керівництва та членів кооперативу) в користуванні позивачем його власністю, безперечно завдав шкоди його законним правам та інтересам і спричинив моральні переживання й страждання, яких він зазнав внаслідок недопуску до квартири, через що позбавлений можливості як користуватись нею так і привести до стану, необхідного для використанням за призначенням - як житла. Проте суд не вбачає наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою вищевказаного відповідача та пригніченим емоційним станом позивача, сварками в родині, а також унеможливленням продовження позивачем активного громадського життя, з порушенням стосунків з оточуючими, тим більше, що суду не надано жодного доказу на підтвердження вказаних негативних явищ. Будь-які матеріальні (фінансові) затрати, що виникли через неможливість позивача реалізовувати надане йому законом право власності, не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 23, 1167 ЦК України в розрізі даного спору. Крім того, стороною позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач орендує житло, сплачує орендну плату та несе інші комунальні витрати, як і того що завдяки цьому він забезпечує належний рівень життєдіяльності дітей та родини в цілому. При цьому у вільних поясненнях позивач зазначив, що проживає один, з чого випливає відсутність спричинення будь-якої шкоди членам його сім`ї чи близьким родичам. Доказів наявності у позивача боргових зобов`язань, у тому числі й пов`язаних з необхідністю оренди житла, суду також не надано. Суд також критично оцінює викладені в позовній заяві доводи про те, що дії позивача та наслідки таких дій, що виразились у погіршенні стосунків в родині та необхідності брати кошти в борг, принижують гідність позивача, оскільки належних доказів, які б підтвердили таке негативне явище - приниження гідності позивача суду не надано та за дослідженими судом доказами, у тому числі показаннями свідків, не встановлено. Тому, підлягає відшкодуванню відповідачем ОК «Власна оселя» позивачу [PERSON] моральна шкода в розмірі 5000,00грн., зважаючи, що відшкодування шкоди в такому розмірі відповідає суті позовних вимог та характеру діяння вказаного відповідача. Визначаючи розмір цих відшкодувань, суд враховує також, що місце проживання позивача в квартирі [ADDRESS] зареєстроване з 08 липня 2019 року (а.с.10), відомостей про наявність у власності позивача іншого житла матеріали справи не містять, та виходить із засад розумності та справедливості, а також з положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Що стосується вимог позовної заяви про солідарне стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] , то вказана вимога до даного відповідача є похідною від вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, в задоволенні якої до вказаного відповідача відмовлено через необґрунтованість та відповідно відсутній склад цивільного правопорушення по завданню такої шкоди позивачу неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю вказаного відповідача як фізичної особи. Тому суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення вимоги про солідарне стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Обслуговуючого кооперативу «Власна оселя», [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди, підлягає задоволенню в частині вимог щодо зобов`язання ОК «Власна оселя» усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири та стягнення з ОК «Власна оселя» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині вимог до вказаного відповідача та в повному обсязі вимог до відповідача [PERSON] позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням ухвалення судового рішення про часткове задоволення позову, суд присуджує стягнути з відповідача ОК «Власна оселя» на користь позивача [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн (в мінімальному розмірі визначеному законом на час звернення з даним позовом до суду - 840,80 грн за вимогою немайнового характеру та 840,80 грн за вимогою майнового характеру про стягнення моральної шкоди). Враховуючи наведене та

Outcome: partial