Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 46 500 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.02.1999 року відповідач отримав від позивача в борг суму, еквівалентну 3000 доларів США, зі строком повернення до серпня 1999 року, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою від 04.02.1999 року, до зазначеного часу відповідач не повернув позивачеві кошти. 06.09.2003 року [PERSON] було написано ще одну розписку про зобов'язання повернути зазначений борг до 01 грудня 2003 року, однак зобов'язання не було виконано. У квітні 2013 року сторони домовились про те, що якщо [PERSON] поверне позивачу борг в липні 2014 року, то він простить йому борг в розмірі 500 доларів США і відповідачу потрібно буде сплатити не 3000 доларів США, а лише 2500 доларів США. На підтвердження вказаних домовленостей відповідачем було видано ще одну розписку від 02.04.2013 року, в якій він зобов'язався повернути борг в сумі 2500 доларів США не раніше липня 2014 року. У вересні 2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення боргу в розмірі 3000 доларів США. У відповідь на вимогу позивача [PERSON] надіслав поштою відповідь від 21.10.2014 року, в якій зазначив, що 04.02.1999 року позивач добровільно перерахував 12000 грн. (3000 доларів США) в бізнес [PERSON] за договором позики. Враховуючи вищевикладене позивач був вимушений звернутися з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В подальшому до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки не повідомив. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності та підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та зазначив, що не отримував кошти в борг від позивача як фізична особа. Відповідач пояснив, що зазначені у позові грошові кошти від позивача були надані за договором про надання тимчасової фінансової допомоги, для внесення їх на банківських рахунок дільниці № 9 відділення парковки для погашення кредиту. Позивач 04.02.1999 року приніс гроші в касу відділення №9 парковки відповідно до договору про надання тимчасової фінансової допомоги в розмірі 12 000 грн. При складанні договору з позивачем відповідач діяв від імені дільниці №9 відділення парковки, та в цей час здійснював обов'язки директора кафе, яке належало [PERSON]. Тому всі зобов'язання з повернення боргу за договором про надання тимчасової фінансової допомоги, позивачу повинен був нести власник кафе [PERSON], який і запропонував йому взяти у [PERSON] гроші у борг. Однак, [PERSON] виявився непорядною людиною, та привласнив грошові кошти не тільки позивача, а ще й кошти належні відповідачу, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу, де в якості третьої особи приймав участь також позивач [PERSON]. При цьому між ним та позивачем існувала домовленість про те, що після прийняття судом рішення про стягнення з [PERSON] на його користь боргу, він сплатить позивачу належні йому кошти у розмірі 2500 доларів США, так як 500 доларів США уже були повернуті [PERSON]. Він вважав необхідним повернути вказані кошти позивачу після стягнення їх з [PERSON]. Однак у задоволенні його позову було відмовлено, та позивач звернувся з зазначеним позовом до суду. Також зазначив, що всі розписки складалися відповідачем під тиском позивача та повинні були гарантувати повернення боргу за позовами до [PERSON]. До правоохоронних органів з відповідними заявами чи повідомленнями відповідач не звертався. Також зазначив, що відповідно до акту позивачу було повернуто 500 доларів США. Та зазначив, що позивач мав звернуся з зазначеним позовом до суду до 04.02.2002 року, а не у 2014 році. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до наданої суду розписки від 04.02.1999 року відповідач [PERSON] склав розписку про те, що він бере в борг 3000 доларів США до серпня 1999 року у [PERSON] та зобов'язується повернути вказані кошти у визначений строк (а.с. 38). Згідно до розписки складеної [PERSON] від 06.09.2003 року відповідач зазначив, що раніше взяті 04.02.1999 року в борг 3000 доларів США у [PERSON] та внесені в якості позики в кафе «Зеленое» не були повернуті у зв'язку з тим, що власник кафе [PERSON] не розрахувався з ним. Зобов'язався повернути вказані кошти у строк до 01 грудня 2003 року (а.с. 39). Відповідно до розписки від 02.04.2013 року складеної [PERSON], останній зобов'язався повернути борг в розмірі 2500 доларів США [PERSON] не раніше липня 2014 року (а.с. 40). Також позивачем було надано копію договору про надання тимчасової фінансової допомоги (позики) від 04.02.1999 року укладеного між начальником дільниці №9 відділення парковки СМЕП ДАІ ХМУ УМВСУ України в Харківській області Растихіним Ю.Н. та [PERSON], яким передбачено, що позикодавець надає позичальнику грошову суму в розмірі 12 000 грн., вказану суму позичальник зобов'язується використовувати для розрахунків з кредиторами, строк повернення грошової суми встановлено в шість місяці (а.с. 8). Згідно зі ст. 374 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. При цьому відповідно до вимог ст. 375 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору) договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, якщо він укладений на суму понад встановлену даною статтею. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 376 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору) позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. З матеріалів справи вбачається, що сторони у простій письмовій формі уклали договір позики, згідно якого 04.02.1999 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 3000 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до серпня 1999 року. Такі факти підтверджуються вищезазначеними розписками, як письмовими доказами. Письмова розписка підтверджує факт отримання відповідачем грошей від позивача у борг та зобов'язання [PERSON] повернути борг в зазначені строки. Відповідач не заперечував факт написання ним спірних розписок від 04.02.1999 року, 06.09.2003 року та 02.04.2013 року, однак зазначив, що розписку від 02.04.2013 року він складав під тиском та погрозами з боку позивача. Однак, до правоохоронних органів з цього приводу він не звертався. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У своїх поясненнях відповідач посилався, що спірні кошти у розмірі 3000 доларів США він отримав від позивача в борг діючи в інтересах та від імені дільниці №9 парковки ОП СМЕП ДАЇ УВС м.Харкова та вказаних коштів навіть не тримав у руках, бо вони відразу ж після їх отримання були внесені [PERSON] на банківський рахунок ОП СМЕП ДАЇ УВС м.Харкова. Однак, у наданих суду розписках відповідач виступає як фізична особа, будь-яких відомостей про те, що він при складенні розписок, діє у якості представника юридичної чи фізичної особи у вищезазначених розписках не міститься. Окрім того, при складенні розписки від 04.02.1999 року та 06.09.2003 року відповідачем було вказано адресу свого проживання, а не юридичну адресу особи від імені якої він начебто діяв. Вказане також свідчить про те, що відповідач складаючи зазначені розписки діяв від свого імені та як фізична особа. Наявність зазначених розписок у сторін свідчить про існування між ними договірних відносин. До суду з позовами про розірвання договору позики, визнання договору позики недійсним чи безгрошовим тощо, відповідач не звертався. Також, позивачем до суду також було надано копію акту про спільну діяльність дільниці №9 парковки ОП СМЕП ДАЇ УВС м.Харкова та ПП «Екра» по визначенню суми витрат кожної сторони по організації пункту харчування та строках сплати за рахунок послідуючої торгово- комерційної та господарської діяльності (а.с. 9). Однак, як вбачається з наданого позивачем акту, на який у своїх запереченнях посилався відповідач, містяться дані щодо зарахування та виплату коштів лише відповідачем [PERSON], та відсутні будь-які дані щодо внесення коштів чи їх отримання позивачем [PERSON]. Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення грошових коштів за розпискою від 04.02.1999 року, який на думку відповідача мав звернутися до суду до 04.02.2002 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення цивільних правовідносин, встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. ст. 76 і 80 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності до ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. По спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання боргу. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Згідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2013 року відповідач [PERSON], склавши відповідну розписку, визнав свій борг перед [PERSON] у розмірі 2500 доларів США, а тому перебіг позовної давності перервався. Під час розгляду справи позивач пояснив, що всі надані ним розписки відповідача від 04.02.1999 року, 06.09.2003 року та 02.04.2013 року були складені відповідачем стосовно наданих йому позивачем грошових коштів 04.02.1999 року у розмірі 3000 доларів США, та просив з відповідача суму боргу у розмірі 46 500 грн. (3000 доларів США*15,50= 46 500 грн.). Однак, у відповідності до наданої позивачем останньої, складеної відповідачем [PERSON] розписки від 02.04.2013 року, вбачається визнання відповідачем позовних вимог у розмірі 2500 доларів США, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 2500 доларів США, що станом на 10.11.1014 року складає 38 750 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial