Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів, в якій вказав, що 27.12.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений усний договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] надав у борг відповідачу, своєму шурину [PERSON] , грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США, 4000 доларів США та 33 000 гривень, що підтверджується написаними власноруч відповідачем трьома розписками на вказані суми. Всі ці гроші були отримані позивачем від раніше проданої частини батьківської квартири, що дісталась йому у спадок. Відповідач зобов`язався повернути борг за першою вимогою [PERSON] , проте зобов`язання ним не були виконані. 18.10.2016 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист-вимога про повернення загальної суми боргу, згідно трьох розписок у загальній сумі 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США до 01.11.2016 року. Згідно офіційного курсу Нацбанку України станом на 07 грудня 2016 року загальна заборгованість відповідача у доларах США, по двох розписках, перед позивачем становить 431 520 грн. Гривнева заборгованість [PERSON] по окремій третій розписці становить 33 000 грн. Таким чином загальна сума боргу [PERSON] по трьох розписках від 27.12.2013 року становить 464 520 грн. У зв`язку із відмовою відповідача добровільно відшкодувативказану суму заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договорами позики від 27.12.2013 року в розмірі 16 000 доларів США та 33 000 грн., а також судові витрати в сумі 551,20 грн. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні представник позивача Чмут С.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі, у задоволенні позову просила відмовити, враховуючи доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, в якому зазначила, що відомості щодо джерела отримання позивачем коштів у розмірі, що відповідає розміру коштів, наданих у борг відповідачу, є суперечливими, у зв`язку з тим, щоу позові зазначено, що надані у борг кошти до цього були отримані від реалізації частини квартири, що дісталася у спадок позивачу, а до матеріалів справи долучений договір купівлі-продажу квартири від 24.12.2009 року, що належала не позивачу, а [PERSON] , тобто під час подання позову позивач, особисто підписавши пред`явлений позов, заздалегідь зазначив у ньому неправдиві відомості. Також не відповідає дійсності факт наявності між [PERSON] та [PERSON] усної домовленості щодо укладення договору позики між ними, оскільки на справді [PERSON] та [PERSON] разом отримали у борг кошти від третьої особи на спільне використання для проведення підприємницької діяльності, та на прохання [PERSON] , з метою запобігання припинення спільної діяльності в односторонньому порядку з боку відповідача [PERSON] , той, будучи впевнений у подальшій спільній діяльності зі своїм родичем, склав розписки, датовані 27.12.2013 р. Однак, ведення спільної підприємницької діяльності не дало бажаного результату, тому [PERSON] за погодженням із позикодавцем [PERSON] , за власні кошти, повернув свою частку боргу натомість [PERSON] не повернув свою частину отриманих у борг коштів, тому вказана сума заборгованості за договором позики від 04.12.2013 року була стягнута з [PERSON] на користь [PERSON] за рішення суду від 18.11.2016 року, яке набрало законної сили, тому вимоги [PERSON] до [PERSON] є надуманими. Також, представник відповідача вважає, що Лист - вимога від 17.10.2016 року не є належним та допустимим доказом пред`явлення вимоги щодо повернення коштів, оскільки не була направлена цінним листом з описом вкладення, що унеможливлює достеменну ідентифікацію конверта, підписаного на ім`я [PERSON] з його змістом. Тому, заявлені позивачем вимоги є безпідставними та необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач та його представник надали суду відповідь на відзив, в якому зазначили, що джерела отримання коштів позивачем не є предметом доказування у даній справі, однак ще раз зазначив, що кошти які він передав у борг були отримані від продажу батьківської квартири. Факт наявності усного договору (договорів) позики між [PERSON] та [PERSON] підтверджується 3 (трьома) власноруч написаними [PERSON] розписками. Відповідач [PERSON] , не надав жодного доказу, щодо ведення з ним спільної підприємницької діяльності, а лише здогадки та припущення, оскільки позивач не вів і не веде ніякої спільної підприємницької діяльності з [PERSON] ніяких договорів чи угод про це з [PERSON] не укладав. [PERSON] , будучи його родичем та достовірно знаючи про наявність у нього коштів від продажу квартири, взяв 27.12.2013 року у борг у нього гроші на свій бізнес з закупівлі та перепродажу лісу. Раніше, 04.12.2012 року [PERSON] взяв у борг гроші під розписку, у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, для закупівлі лісу у його знайомого [PERSON] , а також ще у інших людей позичав гроші і не повернув. Тому, посилання відповідача [PERSON] , на рішення суду від 18.11.2016 року є необґрунтованим, надуманим та не має відношення до предмету доказування у даній справі. Посилання відповідача на надання позивачем неналежних та недопустимих доказів, яке полягає в обов`язковому направлені поштового відправлення Листа-вимоги виключно «цінним листом з описом вкладення», інакше це «унеможливить достеменну ідентифікацію конверта, підписаного на ім`я [PERSON] з його змістом», є також необґрунтованим, оскільки згідно з п. 3.2.1.2 Порядку пересилання поштових відправлень від 12.05.2006 року, у описі вкладення цінного письма може міститись тільки назва вкладення та кількість примірників чи видів вкладення, а не весь зміст тексту поштового відправлення. Також, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк встановлений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщоінше не встановлено договором. Тому, спростовуючи хибні доводи відповідача, про те, що поштовий конверт з відміткою пошти та фіскальний чек про сплату поштових послуг є достатніми доказами відправлення письмової вимоги про стягнення боргу.До того ж, крім письмових вимог про повернення боргу позивач неодноразово, особисто ставив [PERSON] до відома про негайне повернення боргу, однак [PERSON] гроші не повертає. Розглянувшиматеріалисправи, оцінивши та дослідивши у сукупностідокази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ч. ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.12.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений усний договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] надав у борг відповідачу, своєму шурину (брату дружини), [PERSON] , грошові кошти в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, 4000 (чотири тисячі) доларів США та 33 000 (тридцять три тисячі) гривень, що підтверджується написаними власноруч відповідачем 3 (трьома) розписками на вказані суми, із зобов`язанням повернути гроші за першою вимогою (а.с.8-10, 29-31). Вищевказані гроші були отримані позивачем [PERSON] від раніше проданої частини батьківської квартири, що дісталась йому у спадок, що підтверджується наданим позивачем Договором купівлі-продажу від 24.12.2009 року (а.с.15-16). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. [PERSON] не заперечував факт власноручного написання даних розписок від 27.12.2013 року, про що зазначено у відзиві на позов. Також встановлено, що розписки від 27.12.2013 року містять найменування сторін зобов`язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника, що дійсно підтверджує ту обставину, що між сторонами зобов`язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимогст. 1046 ЦК України. Доказів існування між сторонами будь-яких інших зобов`язань, відмінних від правовідносин з повернення позики суду не було надано. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Суд відхиляє доводи представника відповідача про безгрошовість позики, як недоведені. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач зобов`язання повернути борг за першою вимогою [PERSON] не виконав, тому 18.10.2016 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист-вимога про повернення загальної суми боргу, згідно трьох розписок у загальній сумі 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США та 33 000 (тридцять три тисячі) гривень у термін до 01.11.2016 року (а.с.5-7). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно достатті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18 від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З розписок відповідача вбачається, що кошти в борг ним були отримані в доларах США і в такій же валюті він зобов`язався повернути суму боргу. Враховуючи, що позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні розписки від 27.12.2013 року, складені відповідачем, які свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав в повному обсязі і борг до цього часу не повернув, що є підставою для задоволення позову в частині стягнення боргу з відповідача в розмірі 16 000 доларів США та 33 000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved