Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обгрунтування якого вказав, що з 10.03.2001 він зареєстрований та постійно мешкає за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Димитровської міської ради від 18.03.2009 № 170 його було визнано наймачем вказаного жилого приміщення замість померлого [PERSON]. З 22.11.2008 він перебуває в шлюбі з [PERSON], яка з 27.02.2013 також зареєстрована за зазначеною адресою. З 17.04.2009 за пропозицією останньої у спірному жилому приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON], який є сином [PERSON] Відповідач з моменту реєстрації будь-яких матеріальних витрат щодо утримання квартири, сплати комунальних послуг не несе, не мешкає в ній з 17.11.2017. Користування житловим приміщенням відповідачем полягало лише в періодичному відвідуванні квартири, строком не більше 1-2 доби за період 8-9 місяців на рік. Цей строк передував лютому 2017 року. В лютому 2017 року відповідач на підставі вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік з відбуванням покарання у виправній колоніїї № 82 м.Селидове Донецької області. 09.06.2017 відповідач звільнився за відбуттям строку покарання та 17.11.2017 повернувся до місця реєстрації. Того ж дня відповідач повідомив про намір знятися з реєстраційного обліку, виїхати за межі Донецької області та мешкати окремо. Будь-яких заперечень не було. 12.01.2018 за вимогою відповідача він з дружиною сплатили останньому 30000 грн. Свою вимогу відповідач обґрунтовував тим, що в нього недостатньо грошових коштів на оплату послуг зі зняття з реєстраційного обліку та відновлення військового квитка. Однак, звернувшись 16.04.2018 до відділу ведення Реєстру територіальної громади м.Мирноград Донецької області, йому стало відомо, що відповідач перебуває і нині на реєстраційному обліку за вказаною адресою. Реєстрація відповідача у даній квартирі позбавляє його права на отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Відповідач не виконує свої обов'язки щодо участі у витратах на житлово-комунальні послуги та не відноситься до зазначеного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, у зазначеній квартирі відсутні особисті речі відповідача. Тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, вказав, що з моменту реєстрації відповідач фактично жодного дня не проживав у спірній квартирі, мешкаючи то у товаришів, то у жінок. Після звільнення з місць позбавлення волі відповідач збирався виїхати до Криму, обіцяючи знятися з реєстрації. Він та його дружина ніколи не чинили перепон відповідачу у проживанні з ними, той сам цього не бажав. Відповідач [PERSON], будучи двічі сповіщеним про час і місце розгляду справи по суті, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи - комунального підприємства «Служба єдиного замовника» до судового засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, не заперечуючи проти позову, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та про визнання позовних вимог. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю; на підставі рішення виконавчого комітету Димитровської міської ради від 18.03.2009 № 170 позивач [PERSON] визнаний наймачем зазначеного житла замість померлого батька [PERSON] (а.с.9). [PERSON] з 22.11.2008 перебуває у шлюбі з [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON], про що свідчать свідоцтва про одруження позивача з третьою особою та про народження відповідача (а.с.22, 23). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 16.04.2018 у вказаній квартирі зареєстровані: з 10.03.2001 позивач [PERSON], 1956 року народження, в якості наймача, з 17.04.2009 відповідач [PERSON], 1982 року народження, - син дружини позивача, з 27.02.2013 дружина позивача [PERSON], 1959 року народження (а.с.12). За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28.02.2017 відповідач [PERSON] був засуджений за ст.15 ч.2, ст.185 ч.2 КК України до одного року позбавлення волі, звільнившись з місць позбавлення волі 17.11.2017 за відбуттям строку покарання (а.с.25). 12.01.2018 відповідач [PERSON] у розписці про отримання ним від своєї матері 30000 грн вказав, що він не претендує на житло і зобов'язується знятися з реєстрації (а.с.26). Відповідно до акту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Східний-6» від 16.04.2018 встановлено, що відповідач [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично не мешкає за вказаною адресою з листопада 2017 року (а.с.27). Факт непроживання відповідача понад встановлені законом строки у спірному жилому приміщенні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає в одному будинку з позивачем, який проживає у квартирі № 62 разом зі своєю дружиною [PERSON]. Їй відомо, що у цій квартирі прописаний син дружини позивача - [PERSON], який в ній ніколи не проживав, у тому числі з листопада 2018 року. Вона ніколи не чула, щоб позивач і його дружина чинили перепони у проживанні відповідача у їх квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона теж є сусідкою позивача, мешкаючи з ним в одному будинку, в який вона заселилася у 2005 році. З цього часу їй відомо, що позивач постійно мешкає у квартирі № 62 разом з дружиною. Інші особи з ними не проживали і не проживають. Сина дружини позивача - [PERSON] вона ніколи не бачила, чому він не мешкає у квартирі позивача, їй не відомо. Позивача і його дружину характеризує з позитивної сторони. Згідно за ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на ст.ст.71, 72 ЖК України, які регламентують правовідносини, що виникли з договору найма житлового приміщення. Згідно за приписами ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У разі непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців, така особа може бути визнана втратившою право користування житлом. Як встановлено, жила квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю. Відповідач щонайменше з листопада 2018 року не мешкає у даному житлі без поважних причин. З'ясовуючи причини відсутності відповідача на спірній жилій площі більше шести місяців, суд не встановив, що вони були поважні, тому вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що належать задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved