Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на непрацюючого батька, у якому просить стягувати зі своєї дочки [PERSON] аліменти на його утримання у розмірі 50% загального розміру прожиткового мінімуму щомісячно довічно. У обґрунтування позову зазначає, що 21.08.1997 року між ним та [PERSON] розірвано шлюб, у якому народилась дочка [PERSON] , [INFO] . На даний час він перебуває у важкому матеріальному становищі. За станом здоров`я не може працювати, іншого доходу, окрім пенсії, якої не вистачає, не отримує. Останні два роки важко хворіє, у зв`язку з чим витрачає кошти на ліки. Відповідач працює вчителем у школі, на її утриманні є двоє дітей. [PERSON] ніякої допомоги йому не надає, хоча має таку можливість. На підставі наведеного просить стягувати з неї аліменти на його користь. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав із наведених у ньому підстав, просить задовольнити. Суду пояснив, що хворіє, не має будь-якого майна та додаткових доходів, окрім мінімальної пенсії. Відповідач є його єдиною дитиною, тому і звернувся з позовом до неї. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що після розірвання шлюбу із матір`ю (вона навчалася десь у 4-5 класі) батько виїхав в іншу область, і з цього часу про нього не було жодних відомостей. Він повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Окрім цього, посилається на те, що позивач ніколи не брав участі у її житті, зловживав алкогольними напоями, за що був звільнений з роботи. Сплачувати аліменти не має можливості, оскільки на її утриманні є малолітні діти. У позові просить відмовити. Представник відповідача - адвокат Гнатишин В.В. у судовому засіданні пояснила, що батьки [PERSON] розлучились у 1997 році, з того часу позивач не брав участі у вихованні дочки, кошти на її утримування не давав. У 2013 році Монастириським районним судом Тернопільської області ухвалено рішення, яким [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житлом. У задоволенні позову просить відмовити. У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Гнатишин В.В. зазначає, що 21.08.1997 року між батьками відповідача - [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано, після чого її матір`ю подано позов про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки. 20.11.1997 року видано виконавчий лист у справі №23 про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку в користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] до досягнення нею повноліття. Проте відповідач аліменти не сплачував та на неодноразові його прохання матір`ю відповідача відкликано виконавчий лист з виконання. [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не цікавився станом здоров`я дочки. Крім того, згідно акта обстеження будинковолодіння від 21.01.2021 року встановлено, що [PERSON] в [ADDRESS] не проживає понад шістнадцять років, не підтримував зв`язок з дочкою, не допомагав матеріально. Судом встановлені такі обставини. Відповідно до останнього запису у трудовій книжці [NUMBER] від 09.12.2014 року [PERSON] звільнено з Монастириського комунсервісу 26.11.2018 року у зв`язку з виходом на пенсію за віком. [PERSON] є пенсіонером за віком, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 20.06.2018 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.09.1984 року [PERSON] та [PERSON] - батьки відповідача [PERSON] , [INFO] . При укладенні шлюбу 19.02.2011 року з [PERSON] відповідач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що убачається з даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.02.2011 року. 21.08.1997 року між батьками [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 21.08.1997 року. 20.11.1997 року Монастириським районним судом Тернопільської області видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі ј частини з усіх видів заробітку в користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] щомісячно до її повноліття. Як убачається з копії вищевказаного виконавчого листа, 18.08.1999 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання. Згідно рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 04.06.2013 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 17.06.2013 року. Як убачається з даних акта обстеження будинковолодіння від 21.01.2021 року, складеного комісією в складі: голови комісії, заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Гладиша А.С., секретаря виконкому (керуючого справами) Жилавого Р.В., начальника відділу реєстрації та обліку місця проживання фізичних осіб міської ради Синюка Б.В., у ході обстеження встановлено, що [PERSON] не проживає на даний час за адресою: [ADDRESS] . Сусіди: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою протягом останніх шістнадцяти років, не підтримував зв`язку з дочкою, не допомагав матеріально та фінансово, про що надали розписки. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що є тіткою відповідача і їй відомо про те, що батьки [PERSON] розлучились, після чого [PERSON] виїхав з району і ніколи не навідувався до дочки. Він зловживає алкогольними напоями, не виконував батьківських обов`язків, не придбав ніякого майна. Відповідач зовсім не цікавився життям дочки. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою відповідача по матері. Підтвердила, що позивач [PERSON] приблизно 20 років не спілкувався з дочкою [PERSON] , аліменти не сплачував. Завжди зловживав алкогольними напоями. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з такого. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України) повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Норми СК України, які стосуються утримання повнолітніми дітьми своїх батьків, не передбачають визначення осіб, які є непрацездатними. При цьому, ч. 3 ст. 75 СК України, яка регулює право одного з подружжя на утримання, передбачає, що такими є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, або особи з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи. Також у абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказано, що непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 26 указаного Закону за загальним правилом пенсійний вік складає 60 років. Позивач [PERSON] посилається на те, що є особою пенсійного віку та у зв`язку із тим, що останні два роки важко хворіє, його матеріальне становище є вкрай важким, він потребує утримання, оскільки його пенсія у мінімальному розмірі - 1769 грн не покриває усіх потреб. При цьому на підтвердження даних обставин не додав жодного доказу, що вказував би на його захворювання чи наявність інвалідності. Згідно ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Верховний суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 прийшов висновку, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Таким чином сам по собі факт непрацездатності позивача не свідчить про наявність у останнього потреби в отриманні матеріальної допомоги. При цьому потреба в матеріальній допомозі батьків має визначатися залежно від наявності або відсутності прожиткового мінімуму. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень. Як установлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є особою пенсійного віку (пенсійне посвідчення серії [NUMBER] від 20.06.2018 року), отримує пенсію за віком (з його слів, у розмірі 1769 гривень). Доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує його потреб на харчування, лікування тощо [PERSON] суду не надав. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на час звернення з позовом до суду позивач отримує пенсію в розмірі 1769 грн, його доходи забезпечують йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Відповідно до ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки. Несплата аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, підтверджують довідкою, виданою органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Положенням ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 89 ЦПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. У своїй постанові від 04 березня 2021 року у справі № 908/1879/17 Верховний Суд зазначив, що в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Доводи відповідача та її представника про те, що позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувався про виховання своєї дочки - відповідача [PERSON] , не забезпечував матеріально, аліменти на її утримання не сплачував, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, а позивач у судовому засіданні не заперечив. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить висновку, що позивач не довів достатніми належними і допустимими доказами того, що він потребує матеріальної допомоги. Не надав суду доказів про незадовільний стан здоров`я, понесення витрат на лікування. Окрім цього, визначаючись із позовом, суд ураховує, що позивач ухилявся від виконання батьківських обов`язків. На підставі вищенаведеного, суд прийшов висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на непрацездатного батька відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed