Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], про визнання останніх такими, що втратили право користування житлом, а саме, житловим будинком що розташований за адресою [ADDRESS] та зняття з реєстрації за місцем проживання (реєстрації). Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу посвідченого Монастириською державною нотаріальною конторою 28.07.1992 року за реєстром №1472. В даному будинку крім нього зареєстровані: [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі протягом останніх трьох років у вказаному житловому будинку не проживають. Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно якої член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча судом вживались заходи для належного їх повідомлення про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та повідомленням розміщеним на WEB сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву суду не надіслали. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані позивачем письмові документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права\~\~власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод\~\~у здійсненні ним права користування та розпорядження\~\~своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 28.07.1992 року, посвідчений державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1472, Реєстраційним посвідченням посвідченим Бережанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації. Згідно наданої суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області та Довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Монастириською міською радою Тернопільської області за №1473 від 06.06.2018 року вбачається, що в вищевказаному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] відповідачі по справі. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Підставою звернення [PERSON] з позовом про визнання втрати [PERSON] та [PERSON] права на користування житлом є їх відсутність протягом останніх трьох років за місцем реєстрації. Факт відсутності [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації, [ADDRESS], підтверджується: Актом обстеження будинковолодіння №51 кв.7 від 06.06.2018 року, згідно якого встановлено, що в житловому будинку (квартирі) [ADDRESS] відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані проте протягом останніх трьох років за вищевказаною адресою не проживають. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. А тому аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідачі протягом останніх трьох років не користуються житловим приміщенням (будинком, квартирою), що [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу, обов'язки по утриманню житла не здійснюють, суд вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування вказаним житлом. В позовній заяві позивач ставить питання про зобов'язання зняти з реєстрації за місцем проживання [PERSON] та [PERSON], не визначаючи цього органу відповідачем у справі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року (з наступними змінами і доповненнями), реєстрація та\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання/перебування\~осіб у\~межах відповідної\~адміністративно-територіальної\~одиниці здійснюється органом реєстрації. В ст. 7 вказаного Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку може бути виконано органом реєстрації на підставі рішення суду, що набере законної сили. За таких обставин позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial