Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні сумісною власністю та вселення. Позов обґрунтовано тим, що він з відповідачкою [PERSON] перебував у шлюбі, від шлюбу мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] Під час перебування у шлюбі вони отримали свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS]. У 2000 році їх шлюб було розірвано і з 2005 року він у спірній квартирі не проживав, знімав інше житло, власного житла не придбав. На даний час йому нема де жити, відповідачі заперечують проти його вселення, не надають ключів, тому просив суд усунути перешкоди з боку відповідачів у користуванні власністю та зобов'язати їх надати йому ключі в квартиру та вселити у квартиру. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, пояснивши що дійсно вона отримала квартиру, приватизована квартира на всіх членів сім'ї, проте, позивач пішов з сім'ї, в порядку поділу забрав машину, квартиру залишив їй, на даний час відповідач має нову сім'ю, з відповідачем сумісне проживання не можливе, проти його вселення заперечують діти [PERSON] та [PERSON] та всі мешканці будинку, вона хворіє, їй не можна нервувати, тому він не може бути вселений до квартири. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував, пояснивши що сумісне проживання з позивачем не можливе. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, згідно пояснень відповідачки [PERSON] проти позову заперечує. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який 08.08.2000 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] їх діти. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.12.1994 року квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності гр.. [PERSON], [PERSON] та їх дітям [PERSON], [PERSON]. Згідно технічного паспорту це двокімнатна квартира, загальною площею 49,22 м.2. [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою 281 від 12.03.14 року. Вказані обставини сторонами не заперечувались. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Зміст права власності становлять три складові (ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном згідно ст. 391 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що домовленості щодо користування квартирою, яка є спільною сумісною власністю лише відповідачами сторони не досягли. Належних доказів поділу майна між подружжям [PERSON] та [PERSON], згідно якої позивач отримав інше майно в рахунок його частки у праві на квартиру суду не надано. Право спільної сумісної власності позивача на квартиру не припинено у встановленому законом порядку. Тому позивач як співвласник квартири має право на користування квартирою спільно з відповідачами. Однак позивач фактично не може в повній мірі здійснити своє право володіння та користування квартирою, що є у їх спільній сумісній власності, оскільки не має ключів від дверей квартири, а тому його порушена право підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні спільною сумісною власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом надання йому дублікату ключів від дверей квартири [ADDRESS]. Пояснення відповідачки [PERSON] про те що спільне проживання з позивачем не можливе суд не приймає, оскільки вказані обставини є підставою для звернення до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні. Згідно ст. 9 ч. 3 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Частина 4 ст. 9 ЖК УРСР визначає, що житлові права громадян охороняються законом. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про вселення на підставі ст. 9, ЖК УРСР підлягають задоволенню. З відповідачів слід стягнути судовий збір на користь позивача в рівних частинах.

Outcome: approved