Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення, стягнення неустойки та моральної шкоди. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивач прийняв спадщину післі своєї померлої доньки, а саме квартиру [ADDRESS] . За час життя доньки позивача, 17 серпня 2017 року [PERSON] уклала договір оренди вище вказаної квартири строком на один рік. Після того як позивач оформив право власності на вказану квартиру він неодноразово звертався до відповідача з необхідністю укладення нового договору оренди з коригуванням ціни оренди у відповідності зі змінами на ринку або звільнити квартиру. Відповідач систематично ігнорував звернення позивача. На даний час відповідач продовжує ухилятися від укладення нового договору у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму неустойки за 27 місяців та упущену вигоду. 18 січня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та пояснив, що строк дії договору було автоматично продовжено, оскільки відповідач продовжив користуватися квартирою, а позивач не надав жодних заперечень. Крім того, відповідач не отримував жодного листа від позивача. Щодо стягнення неустойки відповідач зазначив, що оскільки договір автоматично продовжував свою дію, то відповідно відповідач не вчиняв порушення, що передбачене ч. 1 ст. 785 ЦК України. Щодо стягнення упущеної вигоди, то відповідач в своєму відзиві зазначив, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 48 000,00 грн, а також вжиття заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди. 02 березня 2021 року позивачем було подано відповідь на відзив в яких останній наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що умовами договору передбачено продовження договору лише шляхом укладення додаткової угоди чи нового договору. Будь-яких інших умов договором не було передбачено. Враховуючи те, що відповідач з серпня 2018 року продовжував незаконно користуватися квартирою у зв`язку з чим позивач має право на стягнення неустойки в подвійному розмірі за 27 місяців прострочки. Крім того, дії відповідача призвели до втрати позивачем своєї вигоди. 02 березня 2021 року відповідач подав заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив наступне. Так, позивачем на підтвердження належного надсилання відповідачу вимоги не надано жодного належного та допустимого доказу. Підтримав свою позицію викладену у відзиві на позовну заяву. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 17 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири. Згідно даного договору вбачається, що [PERSON] було передано в оренду житлову квартиру [ADDRESS] . Відповідно до акту прийому-передачу квартири [ADDRESS] від 17 серпня 2017 року, вище вказана квартира була передана з ремонтом з наступними меблями та технікою: мікрохвильова піч Samsung, чайник Electrolux, холодильник Swizer, витяжка zirtal, пральна машинка Indesit, бойлер Ariston, кондиціонер Midea (3шт.), телевізор Philips, Wi-fi роутер Asus. Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Таким чином, враховуючи те, що донька позивача [PERSON] померла, то позивач став новим орендодавцем за договором оренди квартири від 17 серпня 2017 року. Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі, а його предметом можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина, що має бути придатним для постійного проживання у ньому. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (статті 811-813 ЦПК України). Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач не бажає звільняти орендовану квартиру після закінчення строку дії договору. Як вбачається з вказаного договору, а саме відповідно до п. 2.2 Договору, строк оренди встановлюється на один рік з 17 серпня 2017 року до 17 серпня 2018 року. Відповідач заперечуючи щодо закінчення строку дії договору вказав, що відповідач продовжував користуватися квартиру, оскільки позивач не надав жодних заперечень щодо цього, тому договір був пролонгований на той самий строк з посиланням на ст. 764 ЦК України. Однак суд не може погодитися з такими доводами відповідача з огляду на наступне. Відповідно до 2.3 Договору, шляхом укладення письмової додаткової угоди до цього договору, або укладення наступного окремого договору оренди житлового приміщення термін оренди може бути продовжений на інший термін, погоджений сторонами. Ці дії повинні бути вчинені сторонами не пізніше ніж за 30 днів до закінчення терміну оренди, передбаченого цим договором. Орендар має пріоритетне право перед третіми особами на подовження терміну оренди. Таким чином, договором було чітко регламентовано порядок продовження строку дії договору оренди вище вказаної квартири. Однак, як вбачається в матеріалів справи, будь якої окремої угоди, або окремого договору між позивачем та відповідачем укладено не було. Більше того, позивач неодноразово скеровував на адресу проживання відповідача вимогу орендодавця - власника квартири до орендаря про обов`язок звільнити квартиру, яка була залишена без задоволення. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку. Судом встановлено, що з 17 серпня 2018 року строк дії договору оренди квартири [ADDRESS] закінчився та у відповідності до п. 2.3 Договору не був продовжений. Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи на те, що строк договору оренди закінчився, відповідач свої зобов`язання не виконав та добровільно не звільняє приміщення, позовна вимога про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Щодо стягнення неустойки, суд зазначає наступне. Згідно п. 2.6 Договору, по закінченні терміну дії договору, а так само у випадку його дострокового розірвання, об`єкт оренди звільняється та повертається орендодавцю в п`ятиденний термін за актом прийому - передачу у задовільному стані. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем по справі, після закінчення строку дії договору відповідач продовжив проживати у вказаній квартирі. Частиною 2 ст. 785 ЦК України визначено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Договором, а саме п. 3.1 передбачено, що орендна плата за користування квартирою становить 12 000,00 грн на місяць. Таким чином, враховуючи те, що з моменту закінчення строку дії договору по день звернення до суду з даним позовом пройшло 27 місяців, то розмір неустойки у подвійному розмірі орендної плати становить 648 000,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди, суд приходить до наступного. 03 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди),на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12). Крім того, Верховний Суд зазначив, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода. Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідачів збитків позивач зазначив, що в результаті неправомірних дій відповідача, позивач отримав б ці збитки. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Упущена вигода - це доход або прибуток, який міг би одержати суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень. Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спричинення збитків, необґрунтовано їх розмір, не доведено безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Суд також вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на корись позивача моральну шкоду, оскільки між сторонами склалися договірні відносини та договором не передбачено стягнення моральної шкоди. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення, стягнення неустойки та моральної шкоди. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 6690 гривень 02 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial