Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, котрого в судовому засіданні підтримав та пояснив, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Коломийським бюро по приватизації державного житлового фонду 08.02.1994 року згідно з розпорядженням (наказом ) від 08.02.1994 року №2824. [PERSON], будучи власником вищевказаної квартири, надала дозвіл на реєстрацію в даній квартирі відповідача [PERSON] в період з 15 листопада 2004 року по 20 квітня 2005 року, з 20 квітня 2005 року по 29 травня 2006 року та з 29 жовтня 2013 по даний час. Так як позивач також був зареєстрований в даній квартирі та постійно проживав в ній, йому відомо, що відповідач не проживав в даній квартирі жодного разу. [INFO] року [PERSON] померла і після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно за заповітом. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.10.2017 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М., він позивач є власником вказаної квартири. Згідно з довідкою УНАП від 18.10.2017 року №9815 в зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], яка померла [INFO] року, [PERSON] з 19.12.2001 року по даний час, [PERSON], яка померла [INFO] року, а також [PERSON] з 29.10.2013 року по даний час. Відповідач з часу реєстрації у вказаній квартирі не проживав, його особисті речі за даною адресою відсутні, не турбується за спірне житло, не несе ніяких витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, не веде господарства та не має спільного побуту з мешканцями даної квартири, що свідчить про те, що він втратив будь який інтерес до спірного житла. Посилаючись на норми ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України , ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.9, 150,156 ЖК України, зазначає, що він як власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час, а тому вражає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного права власності на нерухоме майно. Просить суд позов задовільнити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за даною адресою. Відповідачу [PERSON] надсилались судові повістки по останньому відомому місцю проживання, однак, в судові засідання він не з'явився, про день і час розгляду даної справи був повідомлений належно згідно чинного законодавства через оголошення в газеті, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень проти позову не подав і від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.3 ст. 156 ЖК України члени сімї власника будинку зобовязані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової територї та проведенню ремонту. Відповідно до ч.1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається лише приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1статті 405 ЦК). Таким законом не може бутиЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] області на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 10.10.2017 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1954, що також стверджується даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49410294 від 10.10.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №99882243 від 10.10.2017 року (а.с.8-10). Відповідно до довідки №9815 від 18.10.2017 року в [ADDRESS] зареєстрований в тому числі відповідач [PERSON] (а.с.11). Факт реєстрації відповідача в даній квартирі стверджується і даними будинкової книги №2753 для прописки громадян, розпочатої 18.03.1994 року (а.с.12-15). Встановлено, що в спірній квартирі на даний час зареєстрований відповідач [PERSON], який з часу реєстрації в ній не проживає, не бере будь-якої участі в утриманні житла, не дбає про його схоронність, не сплачує будь-яких комунальних послуг, його особисті речі за даною адресою відсутні. Факт не проживання більше десяти років відповідача в спірній квартирі [ADDRESS] підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що відповідач не проживає у вищезгаданій квартирі більше десяти років, не бере участі в оплаті за комунальні послуги, його особистих речей в даній квартирі не має. Наявність зареєстрованого відповідача в квартирі позивача, яка належить йому на праві власності, не дає останньому належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою. Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положенняст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК УРСР;ст. 405 ЦК України). Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК України). Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов'язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] а в решті слід відмовити. На підставі наведеного та ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed