Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що його батьком є [PERSON]. 17.03.2003 року шлюб між його батьками за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва було розірвано. Батько не цікавиться ним, не намагався і не намагається приймати участь у його вихованні та утриманні. З 2004 року проживає разом з бабусею, яка його виховує, створила належні умови виховання, утримує його, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для його нормального розвитку, забезпечує його навчання. Він неодноразово звертався до служби у справах дітей адміністрації Заводського району з приводу його відносин з батьками, де йому порадили звернутися до суду. Його батько [PERSON] надав заяву, відповідно до якої не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його сина [PERSON], яка посвідчена нотаріусом. З огляду на викладене, у зв'язку із ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги визнав та наполягав на їх задоволенні. Після надання особистих пояснень позивачем було опально заяву про подальший розгляд справи за його відсутністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідної до якої позовні вимоги визнав та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу у свою відсутність та надав суду висновок органу опіки щодо доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу у свою відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. У відповідності зі ст.151 СК України батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Підстави для позбавлення батьківських прав чітко передбачені нормами ст. 164 СК України. Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків, згідно ст. 11 вказаного закону, є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. У відповідності зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Преамбулі Конвенції проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Дитині, здатній сформулювати власні погляди, згідно ст. 12 Конвенції, забезпечується право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях (ООН, 03.12.1986 рік) якщо батьки не виявляють турботу про свою дитину, або вона є неналежною, слід розглядати питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, передачі дитини на виховання в іншу родину або про всиновлення, або, в разі необхідності, про влаштування дитини до спеціального закладу. Відповідно до Європейської конвенції про здійснення прав дітей, прийнятої Радою Європи 25.01.1996 року, та ратифікованої Законом України №69-V(69-16) від 03.08.2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Під час розгляду справи, що стосується інтересів дитини, згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, судовий орган надає можливість дитині висловити її думки та приділяє їм належну увагу. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (свідоцтво серії [NUMBER], видане відділом запису актів про народження місто Миколаїв 21.12.1999 року). Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.03.2003 року шлюб, між його батьками [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно заяви [PERSON] від 24.05.2016 року, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською О.С., відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO]. За письмовими свідченнями жильців будинку №9 по вул. Морехідна, з 2004 року з [PERSON] проживає її неповнолітній онук [PERSON], 1999 року народження, якого вона утримує та виховує. Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1624/02.02.01-22/22/14/16 від 22.07.2016 року враховуючи інтереси дитини орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 24.05.2016 року, який складено службою у справах дітей адміністрації Заводського району, санітарно-гігієнічні та матеріально-побутові умови проживання за адресою: [ADDRESS] задовільні, відповідають інтересам дитини. Приміщення з усіма зручностями, необхідною технікою та меблями. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON], [INFO], бабуся, яка є власником житла; [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], дитина. Стосунки між бабою та онуком доброзичливі. За інформацію, яка викладена у довідці Миколаївського професійного ліцею від 01.02.2016 року №57 [PERSON] навчається в навчальному закладі на денній формі навчання з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2018 року на базі 9 класів і на даний час навчається на 2 курсі у групі 15 за спеціальністю слюсар з ремонту автомобілів, електрозварник. Законом України №166-V від 20.09.2006 року було ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми (ETS N 192), прийняту Радою Європи 15.05.2003 року. Згідно ст. 2 даної Конвенції «контакт» означає: перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою. Суд, з урахуванням конкретних, наведених вище обставин справи, констатує, що контакт між відповідачем та неповнолітньою дитиною відсутній. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. До процесу прийняття рішення у даній справі [PERSON] було залучено у тій мірі, яка є достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень. Однак, незважаючи на належне повідомлення та інформування, відповідач від безпосередньої участі у вирішення судом питання про доцільність або недоцільність позбавлення його батьківських прав ухилився. Підсумовуючи кожний з наведених висновків, суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своєї неповнолітньої дитини [PERSON], не дбає про його розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, нехтує його інтересами, не вживає заходів щодо забезпечення медичного огляду, лікування, не спілкується з дитиною взагалі, в тому числі у обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, тощо. З огляду на викладене, суд, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимог чинному законодавству України, а також ратифікованим міжнародним документам, беручи до уваги найважливіші інтереси дитини, які, з урахуванням їх природи, переважають над інтересами батька, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що таке рішення в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є «законним», оскільки ґрунтується на нормах статей 164-166 СК України, відповідає «законній меті», оскільки спрямовано на захист прав і інтересів дитини, та є «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки застосоване втручання з боку держави відповідає нагальній соціальній потребі та є пропорційним поставленій легітимній меті беручи до уваги, щоврахування основних інтересів дитини є вирішальним чинником у кожній справі такого типу. Зазначені висновки та основоположні принципи були, у тому числі, висловлені у рішеннях Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», «Гаазе проти Німеччини», «Бушемі проти Італії». На підставі викладеного та

Outcome: approved