Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (в останній редакції від 08.01.2019р.) до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних втрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в період з 29.07.2008 по 17.05.2017р. він працював аналітиком консолідованої інформації управління, заступником начальника відділу бюджетування та контролінгу на підприємстві ПАТ «Азот». Згідно з наказом від 17.05.2017р. він звільнився з роботи з 26 травня 2017 року на підставі ст. 36 п.1 КЗпП за особистою заявою. На час звільнення з роботи мав заборгованість по зарплаті, яка за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 08.02.2018 року в розмірі 28836,82коп. стягнута з відповідача на користь позивача. Крім того, за цим рішенням стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 107847грн. 00коп. Лише 02.08.2018р. здійснено повний розрахунок, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк», але відповідачем допущено затримку розрахунку ще на 116 робочих днів, а тому середній разобіток за час затримки розрахунку становить 85002горн. 48коп. (116х732,78=85002,48). Крім того, відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», відповідач повинен сплатити позивачеві інфляційні втрати в розмірі 2042грн. 62коп. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 85002грн. 48коп., інфляційні втрати в розмірі 2042,62грн., витрати на правову допомогу в розмірі 500грн., а всього 87545грн. 10коп., та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 11.01.2019р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем подані заперечення проти позову, за якими просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що 02.08.2018р. з позивачем підприємство повністю провело розрахунок заборгованості по зарплаті в сумі 29835грн. 82коп., що визнається останнім. Вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даним позовом, тобто з 03.08.2018р.- з наступного дня після проведення виплати позивач знав про порушення свого права. Позовна заява датована аж 14.12.2018 року. Крім того, не погоджується із розрахунком компенсації, вважає її безпідставною. Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, за яким просить позов задовольнити. Зазначено, що про здійснену виплату йому стало відомо 29.11.2018 року, коли він отримав довідку з АТ КБ «Приватбанк», де містилися дані про виплати. До 29.11.2018 року ні органи ДВС, ні ПАТ «Азот» йому не повідомляли про проведення фактичного розрахунку по зарплаті та про закриття виконавчого провадження у зв»язку з його виконанням. Крім того, вказує, що нарахування за ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» здійснені вірно. Крім того, посилаючись на ст.ст. 233, 234, 117 КЗпП ст. 127 ЦПК, подано заяву про поновлення позивачеві строку звернення до суду із даним позовом з викладених обставин, вважає, що не пропустив строки, передбачені ст. 233 КЗпП. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь, за якими просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що сторонам виконавчого провадження ще 30.08.2018р. надійшла постанова про закриття виконавчого провадження від 20.08.2018р., а тому позивач ще 30.08.2018р. знав про здійсний з ним розрахунок по заборгованості по зарплаті. Також, подано заперечення проти заяви про поновлення пропущенного строку звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги в редакції від 08.01.2019р. та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Азот» за довіреністю Ярмоленко О.В. заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018р. стягнуто з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] не виплачену зарплату в розмірі 29835,82грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 107847грн., без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов»язкових платежів, а всього 137682грн. 82коп. Вирішено питання про судові витрати. При цьому, зазначено, що середньоденний заробіток становить 718грн. 98коп. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2018р. вказане судове рішення змінено в частині визначення розміру судового збору. Відповідно до даних довідки АТ КБ «Приватбанк» від 28.11.2018р., зарахування коштів в сумі 137682грн. 82коп. відбулось 02.08.2018 року. Постановою державного виконавця Придніпровського відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області від 13.07.2018р. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №712/14075/17, що виданий Соснівським райсудом м. Черкаси 05.07.2018р. про стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 137682грн. 82коп. Постановою органів ДВС від 20.08.2018р. виконавче провадження з вказаного виконавчого листа закінчене з-за фактичного виконання в повному обсязі рішення, яка цього ж дня направлена учасникам виконавчого провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 14.12.2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012, п.25 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі в повному обсязі виплачена [PERSON] 02.08.2018 року, що підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні та визнаними позивачем. Доводи про те, що лише 29.11.2018р. він дізнався про здійснені виплати, отримавши довідку в Приватбанку, є безпідставними. Грошові кошти були зараховані в повному розмірі, визначеному за судовим рішенням на картковий рахунок, належний позивачеві, а тому саме з наступного дня після виплати він повинен був дізнатися про порушення свого права. Що стосується доводів позивача про поновлення йому строку звернення до суду з даним позовом в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то така заява не підлягає до задоволення, оскільки в даному випадку не підлягають до застосування положення ст. 127 ЦПК України, яка визначає питання щодо поновлення та продовження процесуальних строків, та на які посилається позивач. Також, при вирішенні даного спору, не підлягають до застосування норми ст. 267 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що пропущені строки, передбачені ст. 233 КЗпП, не підлягають поновленню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів,зарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Як передбачено ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Крім того, дані питання релулюються Порядком проведення компенсації громаданям втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений КМУ від 21.02.2001р. №159. Так, за п.4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Слід зазначити, що кошти, які підлягіють нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв»язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Як зазначено у постанові ВСУ від 11.07.2017 року (справа №21-2003а16), використане у ст. 3 згаданого вище Закону та п.4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого або не виплаченого грошового доходу» - невиплачений грошовий дохід, який може бути нарахований, або який можна нарахувати, зокрема і на підставі судового рішення. Таким чином, при вирішенні спору, суд дійшов до висновку про те, що розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, який визначений рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018р. і становить 29835грн. 82коп., був виплачений [PERSON] лише 02.08.2018 року у примусовому порядку через органи ДВС, з порушенням строків такої виплати, а тому до даних правовідносин підлягає до застосування Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок проведення компенсації громаданям втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений КМУ від 21.02.2001р. №159. Між тим, на думку суду, позивачем невірно нарахована компенсаційна виплата, яку він просить стягнути у розмірі 85002грн. 48коп., оскільки враховано: кількість робочих днів 116, середньоденний заробіток 732грн. 78коп., середній заробіток та відповідні індекси інфляції за період з лютого по серпень місяці 2018 року включно (напр. 14 робочих днів у лютому 2018 року х 732,78грн. середньоденна зарплата = 10258,92грн. х100,9% індекс інфляції - 10258,92грн. =92,33грн. інфляційні втрати). Враховуючи положення Порядку №159, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 537грн. 04коп. Так, розмір заборгованості по заробітній платі становить 29853грн. 82коп. Індекси інфляції: лютий 2018 - 100,9%, березень 2018 - 101, 1 %, квітень 2018 - 100,8%, травень 2018 - 100,0%, червень 2018 - 100,0%, липень 2018 - 99,3%. Таким чином, 29835,82грн. розмір боргу х 100,9% індекс інфляції у лютому 2018 року : 100 - 29835,82грн. розмір боргу = 268,52грн. інфляційні втрати за лютий місяць. За такою ж методикою здійснено розрахунок за березень, квітень, травень, червень, липень 2018 року включно і становить відповідно - 29грн. 84коп., 238грн. 68коп., 00грн., 00грн., мінус 208грн. 85коп., а всього інфляційні втрати за період з лютого по липень включно складають 537грн. 04коп. Таким чином, з»ясувавши обставини та дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають до задоволення, а в частині стягнення інфляційних втрат слід задовольнити в розмірі 537грн. 04коп., а в решті частині відмовити. Що стосується вирішення вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 500грн., то в цій частині також слід відмовити, оскільки жодних доказів в обгрунтування розміру таких витрат, детального опису наданих адвокатом послуг тощо, як передбачено ст. 137 ЦПК України, до суду не надано. Надано позивачем лише квитанцію б/н від 12.12.2018 року про те, що адвокат Ліннік М.С. отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 500грн. як юридичні послуги - виготовлення позову. При цьому, відсутні підтвердження складання саме того позову, який розглядається судом. На підставі викладеного та,

Outcome: partial