Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач, ТзОВ «Український центр енергоремонт» (далі - ТзОВ «УЦЕ»), купляючи 29.11.2007р. у ВАТ «Львівенергоремонт» виробничі будівлі на вул.Раневицькій 14 у м.Дрогобич Львівської області усвідомлював, що на території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» у санітарній зоні знаходиться його житловий будинок, проте свідомо не вжив і на даний час не вживає заходів щодо відмежування їх житлового будинку огорожею від своєї території. 09.04.2016 року він повторно звертався до директора підприємства про відгородження парканом житлового будинку, однак це не дало позитивного результату. 31.05.2016 року він отримав листа від відповідача про те, що підприємство зобов»язується встановити паркан; у нього буде власний вихід і проїзд на територію житлового будинку, який не буде проходити через територію підприємства ТзОВ «УЦЕ». Проте, відповідач з 2016 року по даний час не хоче виконувати надані в листі від 31.05.2016 року за №77 обов»язки. Усі його звернення залишилися без задоволення. Вказує на те, що з 29.11.2007 року і по даний час до його будинку вільно зайти і вийти неможливо, так як існує прохідна система, прохід до житлового будинку здійснюється тільки через прохідну підприємства ТзОВ «УЦЕ» із супроводом до житлового будинку осіб, які їх відвідують, тощо. Відповідач свідомо не хоче робити їм окрему дорогу заїзд-виїзд, прохід-вихід до житлового будинку. Такими діями відповідач завдає йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що він проживає у нелюдських умовах, позбавлений елементарних умов для проживання, відбувається приниження його честі та гідності, є втрата здоров»я. Дані обставини змусило його звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву з підстав зазначених у ній. Представник позивача [PERSON] підтримала позов. Додала, що таке проживання є нестерпним. Працівники відповідача перевіряють сумки через прохідну, а ввечері спускають собак. Зазначила, що вони проживають на чужій території і в цьому полягає моральна шкода. Межа між ними та відповідачем проходить рівною лінією ( як це зображено на фото з натягнутим шнурком) та частково виходить на край воріт підприємства. Ця лінія відповідає тій, що зображена на плані відведення земельної ділянки довжиною 39.13 м. Представник позивача [PERSON] підтримав позов, з підстав, зазначених в його заяві та акцентував увагу суду на відсутності підпису позивача в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки ТзОВ «УЦЕ». Представник відповідача заперечила проти задоволення позову, вказала на його безпідставність. Пояснила, що дійсно адміністрація підприємства мала намір влаштувати паркан за власні кошти, але в цей час виникла заборгованість по заробітній платі і усі фінанси були спрямовані на її погашення. Третя особа [PERSON] підтримав позов, зазначивши, що отримав у дар частину житлового будинку позивача і також має проблеми із доступом до нього. Бетонний паркан, який частково оточує земельну ділянку навколо будинку, розгороджувати немає змісту, бо за ним йде схил до ріки, а там де немає урвища, - хтось поставив металічний гараж. Представник третьої особи Дрогобицької міської ради, який належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи, в судове засідання не з»явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. За таких обставин, суд ухвалив продовжити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. З оглянутого рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2015 року вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням суду від 20.12.2016 року [PERSON] та [PERSON] надано в спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1137 га та 0,1000 га за адресою: [ADDRESS]. Останні зареєстрували право власності на вказаний будинок та земельні ділянки. З оглянутого договору купівлі-продажу виробничих будівель від 29.11.2007 року вбачається, що ВАТ «Львівенергоремонт» передав, а ТзОВ «Український центр енергоремонт» прийняв у власність виробничі будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 1,470 кв.м за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору оренди від 27 квітня 2016 року земельна ділянка площею 13047 кв.м на [ADDRESS] надана в оренду ТзОВ «Український центр енергоремонт». Відповідно до положень ст.108 ЗК України випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Вищевказаним та іншими положеннями закону не визначено обов»язок суміжних землекористувачів щодо виготовлення межових споруд, облаштування для інших осіб проходів та проїздів. А відтак підстав для покладення на відповідача судовим рішенням вказаного обов»язку немає. Під час розгляду справи стороною позивача не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Зокрема, посилання позивача на існування гаража за бетонною огорожею жодним доказом не підтверджено, як зрештою і неможливість облаштування власними силами проходу-проїзду внаслідок наявності урвища. Більше того, суду не надано жодного доказів звернення позивача з приводу демонтажу бетонної огорожі, яка проходить по частині периметра його земельної ділянки. Доводи сторони позивача грунтуються на голослівних заявах та безпідставних з точки зору положень Закону вимог. При цьому розглядати лист №77 від 31.05.2016 року як підставу для зобов'язання відповідача вчинити певні дії, не доводиться, позаяк такі його наміри не співвідносяться з жодним законодавчо встановленим обов'язком вчиняти такі дії. Особа має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до 23 ЦК України. Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що судом встановлена відсутність вини відповідача та відсутність ознак протиправності його дій щодо позивача, то і вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed