Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що в квартирі крім нього зареєстрованим є його знайомий - відповідач [PERSON], який більше 10 років в даній квартирі не проживає та його місце проживання йому не відоме, ним особисто оплачуються послуги по утриманню житла виходячи із кількості зареєстрованих осіб, тобто і за відповідача. Просить позбавити [PERSON], [INFO] права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] В судове засідання позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи не з'явився, останнім суду через канцелярію надано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримано. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи в порядку ч. 4 ст. 74 ЦПК України, про поважні причини неявки суд не повідомив. Згідно ст.77 ч.1 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ст.169 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності сторін, на думку суду, в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, згода позивача на ухвалення заочного рішення відсутня. Вивчивши і розглянувши подані сторонами документи та матеріали, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Відносно заявлених позивачем позовних вимог судом установлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом, належними доказами по справі установлено, що позивач [PERSON] являється власником 45/100 частки житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 15.02.2007 року виданого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №3-389 (а.с.6). У відповідності до довідки ПП «Регіон-Центр» №188 від 04.03.2015 року зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] є власник [PERSON] та відповідач [PERSON], як наймач (а.с.7). Згідно акту ПП «Регіон-Центр» від 10.03.2015 року відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS], але за вказаною адресою фактично не проживає більше десяти років, комунальні платежі не сплачує, з власником не спілкується (а.с.8). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом крім наведеного, також установлено, що відповідач [PERSON] не є родичем позивача, в квартирі належні відповідачу речі відсутні, жодних обов'язків наймача відповідач не виконує, його місце знаходження є невідомим. Згідно ст.72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ст.16 ч.1 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації понад десять років без поважних причин, залишаючись зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] що перешкоджає позивачу здійсненню його законних прав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст.10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмету спору, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved