Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов*язань, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.11.2019 року був задоволений позов, згідно якого по справі №537/2127/18 було прийнято рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] частково, було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 129562 грн. та відсотки за користування коштами у розмірі 3349,50 грн. 16.01.2020 року постановою Полтавського апеляційного суду частково скасовано рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 06.11.2019 року в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості та пені за договором позики та ухвалив нове рішення: про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики у розмірі 119910,50 грн., пені за договором позики 248373,40 грн. та судовий збір у розмірі 6959,90 грн. Враховуючи ухвалення 16.01.2020 року постанови Полтавським апеляційним судом по справі №537/2127/18 про стягнення з [PERSON] на користь позивача суми 378593,30 грн, саме з 17.01.2020 року у відповідача, виник обов`язок щодо сплати йому грошових зобов`язань в розмірі 378 593,30 грн. На виконання рішення суду першої та апеляційної інстанції 06.02.2020 року Крюківським районним судом м.Кременчука було видано виконавчий лист №537/2127/18 про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики в сумі 119910,50 грн., відсотків за користування позиками у розмірі 3349,50 грн., пені за договорами позики у розмірі 248373,40 грн. та судовий збір у розмірі 6959,90 грн. Загальна сума стягнення складає - 378 593,30 грн. 11.02.2020 року позивачем був пред`явлений виконавчий лист для примусового виконання приватному виконавцю Скрипнику В.Л. , про що останній своєю постановою від 11.02.2020 року відкрив виконавче провадження №61217325. Станом на 28.02.2021 року відповідач не сплатив позивачу заборгованість за рішенням суду від 06.11.2019 року і постановою від 16.01.2020 року - в розмірі 378593,30 грн. та користується належними позивачу грошовими коштами. Вважає, що має наявні правові підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних нарахувань за період з 17.01.2020 року по 28.02.2021 року включно. Загальна сума інфляційних втрат складає - 28504,19 грн., за період з 01.03.2020 року по 28.02.2021 року з суми заборгованості 378593,30 грн., яка виникла з 17.01.2020 року і станом на 28.02.2021 року не була погашена. Загальна сума 3 % річних складає - 12 697,19 грн., за період з 01.17.2020 року по 28.02.2021 року з суми заборгованості 378593,30 грн., яка виникла послідовно з 17.01.2020 року і станом на 28.02.2021 року не була погашена. Враховуючи розрахунки, які наведені вище, позивач вважає, що загальна сума штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань відповідачем складає у розмірі 41 201,38 грн., з яких загальна суму інфляційних втрат - 28504,19 грн. і загальна сума 3 % річних - 12697,19 грн. Тому прохав суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 28504,19 гривень інфляційних втрат та 12697,19 гривень 3% річних, а також судовий збір в розмірі 908,00 гривень. Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.04.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, прохали суд їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.11.2019 року був задоволений позов, згідно якого по справі №537/2127/18 було прийнято рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] частково, було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 129562 грн. та відсотки за користування коштами у розмірі 3349,50 грн. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.01.2020 року частково скасовано рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 06.11.2019 року в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості та пені за договором позики та ухвалив нове рішення: про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики у розмірі 119910,50 грн., пені за договором позики 248373,40 грн. та судовий збір у розмірі 6959,90 грн. Статтею 525ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. ст.525,526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Устатті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст.525,526,599,611ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Станом на 28.02.2021 року відповідач не сплатив позивачу заборгованість за рішенням суду від 06.11.2019 року і постановою від 16.01.2020 року - в розмірі 378593,30 грн., а тому відповідач користується належними позивачу до сплати грошовими коштами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільно процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому наявність заборгованості за рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 06.11.2019 року і постановою Полтавського апеляційного суду від 16.01.2020 року в розмірі 378593,30 грн. не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами), належними до сплати стягувачеві. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Верховним Судом України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначено, що за змістом ч.2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності в наступному. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку збитків внаслідок росту інфляції за період з 17 січня 2020 року по 28 лютого 2021 року, з якого судом встановлено, що збитки складаються з: 28 504,19 гривень інфляційних втрат та 12697,19 гривень 3% річних,, а всього в розмірі - 41 201грн. 38 коп., відповідають вимогам закону, перевірені судом , а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь збитків за прострочку грошового зобов`язання. Аналізуючи зібрані по справідокази вїх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків за просрочку грошового зобов`язання, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1 ст.141ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 908 грн. 00 коп., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Outcome: approved