Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 26.09.2019 року до суду з позовною заявою, та просив визнати дійсним державний акт на право користування землею Б №056990. Свої вимоги мотивував тим, що 19 березня 1992 року рішенням виконавчого комітету Котовської районної ради народних депутатів йому було виділено 34 га землі для ведення фермерського господарства. В подальшому 18 серпня 1992 року на підставі розпорядження Котовської районної ради народних депутатів №85 було зареєстроване дане господарство. На підставі вказаних рішень йому було видано державний акт на право користування землею Б №056990, але у ньому було допущено помилку, а саме: в пункті «акт зареєстровано в книзі записів державних актів». Вказана обставина змусила його звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за довіреністю Дементьєва С. Г. у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Представник Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської у судове засідання не з`явився. Надали заяву, згідно якої позов визнали та просили про розгляд справи за відсутності представника. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Судом встановлено, що 1992 року [PERSON] було видано державний акт на право користування землею серії Б №056990, площею 33,81 га для ведення селянського фермерського господарства. Згідно відповіді відділу у Подільському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №1787/115-19 від 16.08.2019 року, щодо надання інформації стосовно реєстрації державного акта серії Б №056990 на ім`я [PERSON] для ведення селянського фермерського господарства повідомлено, що книга реєстрації державних актів на право користування землею за 1992 рік у Відділі відсутня. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до положень ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 7 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК). При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем право власності позивача не оспорюється, правовстановлюючий документ на земельну ділянку є дійсним, ніким не оспорений та не скасований, права останнього відповідачем не порушено, технічна помилка на яку вказує позивач може бути усунена у спосіб передбачений законом, обраний позивачем спосіб захисту свого права є невірним, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed