Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування вимог вказує, що 01 лютого 2015 року відповідач [PERSON] позичила у нього грошові кошти в сумі 5000 доларів США, про що надала письмову розписку\~ та зобов'язувалась повернути позичені кошти до 01 лютого 2016 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконала взятого на себе обовязку та не повернула йому позичені кошти, просить стягнути із [PERSON] суму боргу за позикою в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 131900 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена судом відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, заперечень проти позову, клопотань про розгляд справи без її участі чи про відкладення розгляду справи не подала. Відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вимоги ЦПК України та відсутність заперечень позивача, суд вважає за необхідне проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що\~ між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 01 лютого 2015 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, а остання зобовязалась повернути позичені кошти до 01 лютого 2016 року. Дана обставина стверджується письмовою розпискою [PERSON] від 01 лютого 2015 року, наданою суду позивачем. В узгоджений сторонами строк до 01 лютого 2016 року відповідач позивачу позичені кошти не повернула. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних\~ чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики). У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За нормами ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошових коштів позичальнику. На підтвердження укладення договору позики позивач представив суду розписку від 01.02.2015 року, яка свідчить про передання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів в сумі 5000 доларів США. Наявність оригіналу розписки у позикодавця [PERSON] свідчить про невиконання боржником [PERSON] зобовязання. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначених за офіційним курсом відповідною валюти на день платежу, якщо інший порядок визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Це положення узгоджується з ч. 1\~ст. 192 ЦК, згідно якої законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України- гривня. Отже, позивачу [PERSON]. не повернуто відповідачем позику в сумі 5000 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях із розрахунку 5000 доларів СШАх26,38 =131900,00 грн., враховуючи офіційний курс гривні відносно долара США - 2638,77 грн. за 100 доларів США за курсом Національного банку України станом на 30.05.2017 року (дату подання позову до суду). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики 131 900,00 (сто тридцять одна тисяча девятсот) грн., що еквівалентно 5000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України\~ з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1319 грн. 00 коп. понесених судових витрат (судового збору). На підставі наведеного,

Outcome: approved