Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати такою, що не відповідає дійсності, інформацію, розповсюджену [PERSON], головою громадської організації «Громадська рада Переяслава», про корупційні схеми посадових осіб (в тому числі і [PERSON]), зловживання державною владою, грабування місцевого бюджету, зайняття здирництвом, порушення чинного законодавства, а також що між ним та позивачем виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності; просить суд зобов'язати [PERSON], який діє від імені громадської організації «Громадська рада Переяслав», спростувати відомості, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] шляхом надіслання листів Генеральній прокуратурі України, Національній поліції України, Голові службам безпеки України, Міністру внутрішніх справ України, а також оголошення перед загальними зборами і засновниками громадської організації «Громадська рада Переяслава», за місцезнаходженням громадської організації: місто Переяслав-Хмельницький, вул. Богдана Хмельницького 27/15; перед депутатами міської ради за адресою: місто Переяслав-Хмельницький, вул. Богдана Хмельницького 27/25, тобто місцезнаходженням громадської організації «Громадська рада Переяслав», про те, що вся інформація про корупційні схеми посадових осіб ( в тому числі і [PERSON]), зловживання державною владою, грабування місцевого бюджету, зайняття здирництвом, порушення чинного законодавства, а також, що між ним та позивачем виникла конфліктна ситуація під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності - не відповідає дійсності і є наклепом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вкінці серпня 2017 року він ознайомився з матеріалами ЖЕОЗП №3600 від 15 червня 2017, щодо перевірки заяви [PERSON], голови громадської організації «Громадська рада Переяслава» та виявив поширення неправдивих чуток ним, наклепу та образ. В своїй заяві відповідач писав, що, викриваючи корупційні схеми, зачепив інтереси посадових осіб( в тому числі і позивача), які зловживають державною владою, грабують місцевий бюджет, займаються здирництвом, порушують чинне законодавство, в зв'язку з чим позивач хвилюється за своє життя та здоров'я, а також рідних та своє майно. Крім цього в письмовому поясненні, яке надав відповідач оперуповноваженому Переяслав-Хмельницького ВП, він вказав на те, що на початку червня у нього з позивачем виникла конфліктна ситуація, під час якої позивач погрожував відповідачу фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності. Таку ж інформацію [PERSON] озвучив і на засіданні ради громадської організації «Громадська рада Переяслава». Вказаний наклеп і образи честі та гідності позивача, в тому числі і як депутата міської ради, підприємця, також вбачаються з власноручно написаної заяви відповідачем до Генеральної прокуратури України, національної поліції України, Генерального прокурора України, Голові служби безпеки України, Міністру внутрішніх справ України. Позивач вважає, що відповідач порушив його права недоторканості фізичної особи, завдав шкоди його честі, гідності, а особливо діловій репутації, як депутату міської ради і підприємцю. Своїми діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку він оцінює в 5 копійок, посилаючись на те, що в зв'язку з неправомірними висловлюваннями відповідача, оточуючі ставлять під сумнів моральні якості та інтелектуальні здібності позивача, що може вплинути на результат майбутніх виборів депутатів до місцевої ради. 07.11 2017 позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, а саме [PERSON], як головою громадської організації «Громадська рада Переяслава», крім заяви до Генеральної прокуратури України, Національної поліції України, Голови служби безпеки України, Міністра внутрішніх справ України, поширив неправдиву інформацію , що зазначена в позові, на початку червня 2017 року, про що стало відомо депутату міської ради [PERSON] та секретарю міської ради [PERSON], а також директору ТОВ «Агрошляхбуд» [PERSON] після ознайомлення із висновком ЖЕОЗП №3600 від 15 червня 2017 року, які також зазначені в заявах [PERSON] до вищевказаних правоохоронних органів та допитані оперуповноваженими Переяслав-Хмельницького ВП. 07.02.2018 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, вважає його не обґрунтованим. Посилається на те, що він звернувся до правоохоронних органів згідно прийнятого рішення на засіданні ради ГО «Громадська рада Переяслава» внаслідок погроз фізичної розправи в його адресу, якщо він не припинить свою громадську діяльність, від групи осіб, в тому числі і депутата Переяслав-Хмельницької міської ради [PERSON] Вважає, що внаслідок його дій честь, гідність та ділова репутація позивача [PERSON] не постраждала. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], він же як представник відповідача ГО «Громадська рада Переяслава», позов не визнав з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] як фізична особа не заподіяв ніякої шкоди честі, гідності чи діловій репутації позивача. Судом встановлено наступне. З позовної заяви, пояснень позивача та його представника, наданих в судових засіданнях, вбачається, що позивач просить визнати такою, що не відповідає дійсності, інформацію про корупційні схеми посадових осіб (в тому числі і [PERSON]), зловживання державною владою, грабування місцевого бюджету, зайняття здирництвом, порушення чинного законодавства, викладену [PERSON] в заявах до державних органів, а також інформацію про те, що на початку червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності, яка була озвучена відповідачем 20 травня 2017 року на засіданні ради громадської організації «Громадська рада Переяслава». Щодо позовної вимоги про визнання такою, що не відповідає дійсності, інформації про корупційні схеми посадових осіб (в тому числі і [PERSON]), зловживання державною владою, грабування місцевого бюджету, зайняття здирництвом, порушення чинного законодавства, викладеної [PERSON] в заявах до державних органів, судом встановлено наступне. [PERSON] є депутатом Переяслав Хмельницької міської ради УІІ скликання, що підтверджується копією посвідчення №24 від 17 листопада 2015 року (а.с.28). З матеріалів ЄО№3600 від 16.06.2017 року, наданих суду позивачем, вбачається, що Голова громадської організації «Громадська Рада Переяслава» [PERSON] направив 15 червня 2016 року заяву Національній поліції України, Генеральній прокуратурі України, Голові Служби безпеки України та Міністру внутрішніх справ України щодо протиправних дій відносно нього посадових осіб м. Переяслав-Хмельницького, а саме: секретаря Переяслав-Хмельницької міської ради [PERSON], першого заступника голови Переяслав-Хмельницької міської ради [PERSON], ФОП [PERSON], директора ТОВ «Агрошляхбуд» [PERSON], директора НВЕЗ «Переяслав» [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-17). З висновку по матеріалам ЖЄОЗП №3600 від 15.06.2017 року вбачається, що в ході проведеної перевірки в діях, зокрема, [PERSON], ознак кримінального правопорушення не встановлено.(а.с.6-7). [PERSON] не заперечував той факт, що в адресованих правоохоронним органам заявах зазначав про погрози з боку, зокрема і позивача [PERSON], в зв»язку із здійсненням ним діяльності щодо викриття корупційних схем посадових осіб, зловживання державною владою, грабування місцевого бюджету, зайняття здирництвом, порушення чинного законодавства. Однак при цьому зазначав, що таке звернення не мало на меті поширення будь-яких відомостей, а було лише заходом самозахисту. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності - самооцінка особою своїх соціальних і моральних якостей як члена суспільства. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло - це суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, виклад інформації в листах, адресованих іншим особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України викладеному в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначатися із характером такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, враховуючи, що на відміну від фактичного твердження, оціночне судження не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Поряд із цим, у випадку, коли особа звернулася до органів державної влади із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Окрім цього, у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід ураховувати й висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), відповідно до яких, звернення громадян до правоохоронного органу, що містить певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Законом України «Про запобігання корупції» до спеціально уповноважених суб'єктів у сфері протидії корупції віднесені органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції, а ст.ст.1 та 2 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями до завдань якого входить розкриття, попередження, виявлення, припинення та розкриття, зокрема, корупції. Отже, суд дійшов висновку проти те, що звернення відповідача [PERSON] до правоохоронних органів, а саме Національної поліції України, голови Служби безпеки України та Генеральної прокуратури України, Міністра внутрішніх справ України не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача, оскільки до повноважень посадових осіб вказаних органів входить організація та проведення досудового розслідування справ, які містять ознаки кримінального або адміністративного правопорушення, а спрямування відповідачем звернення до цих посадових осіб мало на меті перевірку уповноваженими особами певних відомостей, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (Сірик проти України, №6428/07 від 31 березня 2011 року). Також, на підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог щодо поширення вищевказаної інформації депутату міської ради [PERSON], секретарю міської ради [PERSON] та директору ТОВ «Агрошляхбуд» [PERSON], оскільки вони є особами, щодо яких разом із позивачем проводилась перевірка по письмовій заяві голови ГО «Громадська рада Переяслава» [PERSON] При цьому суд констатує, що з наданих суду доказів вбачається, що проведеною перевіркою ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, в діях, в тому числі і позивача [PERSON], не встановлено. Щодо позовних вимог в частині визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та порушує особисте немайнове право [PERSON] інформації про те, що між «[PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності», яку відповідач озвучив 20 травня 2017 року на засіданні ради громадської організації «Громадська рада Переяслава», суд дійшов наступних висновків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення даного позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Факт поширення вищевказаної інформації ніким не оспорюється та визнаний відповідачем [PERSON]. Крім того, підтверджений копією протоколу № 1 засідання ради ГО «Громадська рада Переяслава» ( а.с. 48). При цьому, суд не бере до уваги позицію представника відповідача [PERSON] [PERSON] з приводу того, що [PERSON] як фізична особа ніяких дій, які б мали наслідком заподіяння шкоди честі, гідності чи діловій репутації позивача, не вчиняв, оскільки посада керівника організації, в тому числі і Громадської організації, не змінює статусу фізичної особи як такої. Оцінюючи дану інформацію, суд вважає, що вона стосується безпосередньо позивача [PERSON], який на момент поширення такої інформації, як і на даний час, був депутатом міської ради та підприємцем Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Учасниками справи не оспорюється, що позивач [PERSON] є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що поширена відповідачем інформація про те, що «між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності» не є оціночним судженням. Вирішуючи питання, чи є така інформація недостовірною, суд виходить з наступного. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров»я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Разом з тим, суд звертає увагу що, крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз»яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов»язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов»язків. Обов»язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження того, що інформація про те, що «між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності» є достовірною, відповідач будь-яких доказів не надав. Таким чином, суд дійшов висновку, що належних, допустимих та достовірних доказів, які б в своїй сукупності давали підстави стверджувати, що інформація про те, що між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності є достовірною, суду не надано. Подані відповідачем письмові документи, а саме: копія списку депутатів Переяслав-Хмельницької міської ради сього скликання (а.с.80); звернення громадян міста до сорок п'ятої сесії Переяслав-Хмельницької міської ради з підписними листами (7 аркушів) (а. с. 81-87); копія доповідної начальника відділу капітального будівництва та ЖКГ [PERSON] від 15.01.2016 р. №24-10/26(а.с.88); копія відповіді Трубізького міжрайонного управління водного господарства від 22 липня 2015 року №86 (а.с.89); копія звернення ГО «Громадська рада Переяслав» до сесії Переяслав-Хмельницької міської ради від 12 вересня 2017 за №54(а.с.91); копія звернення ГО «Громадська рада Переяслава» до міського голови від 17 жовтня 2017 року №55(а.с.92); копія відповіді департаменту містобудування та архітектури КОДА від 12.07.2017 №Т12.199.2 [PERSON].(а.с.93); копія відповіді Трубізького міжрайонного управління водного господарства від 27 квітня 2017 року за №39.(а.с.94); копія відповіді управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області (а.с.95); копія зауваження заступника головного архітектора м. Переяслав-Хмельницького від 17 вересня 2017 року (а.с.96); копія звернення ГО «Громадська рада Переяслава» до Президента України, Прем'єр міністра України, Міністру культури України.(а.с.97); копія заяви [PERSON] та [PERSON] від 04.09.2017 до Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради.(а.с.98); копія відповіді Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради від 07.11.2017 за №09-04-139/пі.(а.с.99); копія відповіді Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради від 14.06.2018 за №20-40/42/пі.(а.с.100) суд не вважає належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність достатньою для підтвердження достовірності інформації про те, що «між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності», оскільки будь-якої інформації щодо цього вони не містять. Крім того, більшість вищезазначених документів датовані червнем-листопадом 2017 року, червнем 2018 року, тобто вже після поширення інформації, про спростування якої заявлено позивачем. Крім того, характер такої інформації (погроза фізичною розправою) не дає підстави стверджувати, що вона висловлена правомірно з врахуванням значно ширшої межі допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, оцінивши всі докази в їх сукупності, вислови відповідача в розрізі допустимої критики позивача як публічної особи, суд вважає, що позов в частині визнання недостовірною інформацією підлягає частковому задоволенню та визнає недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує особисте немайнове право [PERSON] на повагу до честі, гідності та ділової репутації, інформацію, поширену [PERSON] 20 травня 2017 року на засіданні ради громадської організації «Громадська рада Переяслава», а саме, що між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності. Тому суд приходить до переконання, що позов у цій частині слід задовольнити, визнавши інформацію про те, що «між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація, під час якої [PERSON] погрожував [PERSON] фізичною розправою у разі продовження ним громадської діяльності» недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує особисте немайнове право позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Разом з тим, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Беручи до уваги раніше наведені докази, висновки суду про винність відповідача у розповсюдженні неправдивої інформації про позивача, суд вважає, що діями відповідача заподіяно моральну шкоду внаслідок саме поширення недостовірної та такої що не відповідає дійсності інформації, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, внаслідок чого він переніс сильні душевні страждання, затратив час для відновлення ділової репутації як депутата міської ради та підприємця. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача, характер та обсяг його страждань, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, при цьому не виходячи за межі заявлених позовних вимог в силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, та вважає за можливе позовні вимоги у цій частині задовольнити в повному обсязі та стягнути із відповідача на користь позивача 5 копійок. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2240 грн.00 коп. судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 16, 23,201, 277, 297, 299 ЦК України,

Outcome: partial