Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління у Кіровоградській області та публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про зняття арешту з належного йому (позивачу) майна, накладеного постановою [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ б/н від 21.03.2011 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що зі змісту витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 16.01.2017 року вбачається, що згідно постанови [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ б/н від 21.03.2011 року накладено арешт на невизначене майно, все майно, що належить йому (позивачу [PERSON]В.). Відповідно до листа № 574/13.20-29/8 від 21.01.2017 року [PERSON] ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області «на виконанні перебував в/л № 2-1277 від 18.03.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «ВТБ Банк» боргу. У звязку з несплатою боржником коштів по данному виконавчому документу, державним виконавцем накладено арешт на все майно та оголошено заборону його відчуження, в межах суми боргу. Оскільки заходами, вжитими державним виконавцем не надалося можливим виявити майно боржника, тому 24.10.2011 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто без виконання. Повторно на виконання виконавчий документ не надходив». З огляду на викладене вище та з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 30, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 606-14 від 21.04.1999 року, ст. 321 ЦПК України, позивач просив звільнити з-під арешту обєкт нерухомого майна невизначене майно, все майно, накладений на підставі постанови [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ б/н від 21 березня 2011 року, що належить йому [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що зареєстрованого за ним нерухомого майна на праві приватної власності він не має, також він не є власником нерухомого майна, а необхідність зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанови [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ 21.03.2011 року, зумовлена необхідністю оформлення ним, як спадкоємцем, спадщини у нотаріуса. Також вказав, що заборгованість за виконавчим листом перед Банком не погашена, однак Банк не предявляв повторно на виконання виконавчий лист. Відповідач [PERSON] відділ державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не зявився, наддав до суду за вх. № 8090 від 10.04.2017 року письмові заперечення, за якими просив відмовити в задоволені позовних вимог, також в обґрунтування заперечень зазначив, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-1277 від 18.03.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «ВТБ Банк» боргу в сумі 247\~248, 58 грн., який (виконавчий лист) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606- ХІV), 24.10.2011 року повернуто без виконання стягувачеві. Повторно на виконання виконавчий документ не надходив. Відповідач ПАТ «ВТБ Банк» до суду не зявився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 17.02.2017 року причини не явки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. Заслухавши позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволені позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна є наявною інформація про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10980818, зареєстровано: 24.03.2011, 09:52:08 за № 10980818, реєстратором: Кіровоградська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова, б/н, 21.03.2011, [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ, обєкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: [PERSON], заявник [PERSON] відділ державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції. Відповідно до листа №574/13.20-29/8 від 24.01.2017 року [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на виконанніу Відділі перебував виконавчий лист №2-1277 від 18.03.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «ВТБ Банк» боргу у сумі 247\~248, 58 грн. У звязку з несплатою боржником коштів по данному виконавчому документу, державним виконавцем накладено арешт на все майно та оголошено заборону на його відчуження, в межах суми боргу, при цьому заходами, вжитими державним виконавцем, не надалось можливим виявити майно боржника, 24.10.2011 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконав чепровадження» (№606- ХІV) виконавчий документ повернуто без виконання стягувачеві. Повторно на виконання виконавчий документ не надходив. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 606-14 від 21.04.1999 року, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме до повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених цією статтею не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 606-14 від 21.04.1999 року, особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, можез вернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, а також ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб'єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів судом передбачений ст.16 ЦК України, при цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, та, відповідно, з цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний останнім спосіб. Так, предметом позовних вимог позивача [PERSON] є зняття арешту з обєкту нерухомого майна невизначеного майна, всього майна, належного йому ([PERSON]В.), накладеного на підставі постанови [PERSON] ВДВС Кіровоградського МУЮ, б/н від 21.03.2011 року. Як на підстави позову під час судового розгляду справи позивач зазначив про те, що він є спадкоємцем та має намір оформити спадщину, за ним не зареєстровано права власності на будь-які обєкти нерухомого майна, так само він (позивач) не має у власності будь-яких обєктів нерухомого майна, однак наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, арешту на все невизначене майно, яке йому належить, після оформлення ним спадщини, автоматично буде накладено арешт і на майно, яке він (позивач)отримає у спадщину. Як на правові підстави позовних вимог позивач послався на відповідні положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №606-14 від 21.04.1999 року, зокрема, п.2 ч.1 ст.30, ст.50 Закону, а також на ст.ст.321, 391 ЦК України. Крім того, вищевказаний перелік документів, наданих позивачем, а це: Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 16.01.2017 року, а також інформація [PERSON] ВДВС міста Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області від 24.01.2017 року за вих.№574/13-20-29/8, - становив обсяг доказів, наданих\~\~позивачем [PERSON] як при зверненні до суду з позовом про зняттяарешту з майна, так і під час судового розгляду справи. При цьому, враховуючи норми ч.2 ст.11, ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. В свою чергу, судом відзначається, що відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Разом з тим, позивач [PERSON] не є власником майна, а так само не є особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно), і зазначені обставини позивачем під час судового розгляду справи не спростовані, а заявлені позивачем вимоги про зняття арешту з невизначеного майна обгрунтовані тим, що позивач має намір оформити спадщину, в складі якої є нерухоме майно, та, відповідно, автоматично на зазначене спадкове майно буде накладено арешт. Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України слідує, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, та за змістом зазначених вище положень Закону, суд захищає лише порушені права позивача, відповідно не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушено у майбутньому, і щодо якого не відомо, чи буде воно порушено чи ні, таким чином, звернення до суду має бути обумовлено наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається позивач, на підставі чого, враховуючи при вирішенні зазначеної справи заявлені позивачем підстави позову, а саме: обставини, якими обгрунтовувались позовні вимоги, а так само, враховуючи відсутність у позивача субєктивного права, за захистом якого він звернувся до суду, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] про захист ще непорушеного права у майбутньому є незаконними, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України,

Outcome: dismissed