Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до ФОП [PERSON] про визнання частково недійсним договору про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи). Свій позов обґрунтовує тим, що 04.12.2015 року він уклав з відповідачем договір №04/12/15 про оформлення права перебування на території Шенгенської зони «Візи», зміст якого порушує його конституційні права і свободи та на підставі якого ФОП [PERSON] звернувся до Ківерцівського районного суду із позовом про стягнення з нього коштів у розмірі 29203,45 грн. за роботу, яка наче б то мала виконуватися на території країн Шенгенської зони до 04.12.2016 року. Відповідач свій позов обґрунтовує тим що згідно п. 3.5 договору у випадку розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем до закінчення строку візи з власної ініціативи або з ініціативи власника [PERSON] зобов'язаний, надати колишньому роботодавцю паспорт громадянина України для виїзду за кордон для анулювання ним Візи в установленому порядку або відшкодувати роботодавцю частину коштів, як компенсацію пропорційно до кількості невикористаних місяців строку дії візи із розрахунку 100 Євро по курсу НБУ на день розрахунку за кожний невикористаний місяць строку дії візи. Вказує також, що його права порушує п.2.2. оспорюваного договору, відповідно до умов якого на нього, як працівника, був покладений обов'язок здійснювати за власний рахунок оплату вартості візи, послуг візового центру, страхового полісу, довідок та інші необхідні витрати, що, на його думку, має здійснювати відповідач, як роботодавець. Крім того, вказує, що відповідно до ст. 357 КК України, вимагання особистих документів особи в тому числі паспорта громадянина України, є кримінальним правопорушенням. Покликаючись на викладені обставини, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд визнати недійсними п.п.1, п.п.5 п.2.2. розділу 2 договору №04/12/15 від 04.12.2015 року про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи), укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] з моменту його укладення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, покликаючись на те, що оспорюваний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства. В задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З матеріалів справи, судом встановлено, що 18.11.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно якого працівник зобов'язався, зокрема, керувати автомобілем(а.с.4). 04 грудня 2015 року між ФОП [PERSON], як роботодавцем, та [PERSON], як працівником, було укладено договір №04/12/15 про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи). Згідно умов зазначеного договору, він не регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості(ст. 627 ЦК України). На думку суду договір №04/12/15 про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи) від 04.12.2015 року не передбачений актами цивільного законодавства та не відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який визначає також випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до цього Закону на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №663 від 23.04.1999 року «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України так і за кордоном» всі витрати по оформленню візи для роботи працівника за межами України по роботі, віднесені на роботодавця. Крім того, в порушення зазначених правових норм, КЗпП України та діючого візового законодавства договором передбачений також намір працівника перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше 12 місяців з моменту отримання права перебування на території Шенгенської зони і у випадку розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем до закінчення строку візи з власної ініціативи або з ініціативи власника на працівника покладений обов'язок надати колишньому роботодавцю паспорт громадянина України для виїзду за кордон для анулювання ним Візи в установленому порядку або відшкодувати роботодавцю частину коштів, як компенсацію пропорційно до кількості невикористаних місяців строку дії візи із розрахунку 100 Євро по курсу НБУ на день розрахунку за кожний невикористаний місяць строку дії візи. На дкмку суду, враховуючи те, що перевізник надає консульству відповідної країни ЄС фінансову гарантію про покриття всіх витрат водія по виданій візі, та з метою недопущення відповідальності перевізника за звільненого водія, який, можливо, нелегально знаходиться на території країн Шенгенської зони, в разі звільнення водія, роботодавець повинен інформувати консульство, яке видало візу, про його звільнення і, відповідно, про те, що підприємство більше не несе фінансової гарантії по цьому водію, а не вимагати паспорт колишнього працівника для анулювання візи або зобов'язувати останнього відшкодовувати певні компенсації за звільнення до закінчення строку дії візи. Відповідно до ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та, виходячи із заявлених вимог, визнати недійсними п.п. 1, п.п. 5 п. 2.2. «Працівник зобов'язується» розділу 2 «Зобов'язання сторін» договору про оформлення права перебування на території Шенгенскьої зони (Візи) №04/12/15 укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] 04.12.2015 року. На підставі ст.ст. 6, 203, 215, 627 ЦК України,

Outcome: approved