Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Посилався на те, що 17.02.2012 року перебував у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, за актовим записом №905, шлюбі з [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 серпня 2019 року шлюб між ними було розірвано. У судовому порядку встановлено, що шлюбні відносини припинені з вересня 2018 року. Зазначав, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у серпні 2013 року за спільні кошти ним та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року набуто спільне майно - квартиру [ADDRESS] . Вважає, що вказана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його, [PERSON] , власністю та власністю його колишньої дружини - [PERSON] . Просив здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідно до поданого відзиву відповідач заперечила щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що квартиру [ADDRESS] було дійсно придбано під час шлюбу, однак за особисті кошти [PERSON] . Право власності на квартиру зареєстровано на її ім`я. Вважає, що вказана квартира не є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що на момент реєстрації шлюбу з відповідачем їй виповнився 31 рік та на той час вона вже працювала довгий час у Віденській кав`ярні, отримувала досить хороші доходи та мала змогу відкладати кошти для придбання квартири. Відповідачу на той час було лише 24 роки. Він лише розпочав свою діяльність, та в нього не було жодних заощаджень, тому вони тривалий час жили виключно за її доходи. Вказала, що до реєстрації шлюбу у неї була повністю вся необхідна сума для придбання квартири, а за рік до реєстрації шлюбу вона вже займалася пошуком квартири та під час пошуку квартири навіть надавала дані кошти в борг своїм знайомим. Посилалась на те, що під час укладення договору купівлі-продажу відповідач надав згоду на купівлю спірної квартири, однак це пов`язано лише з тим, що сторони купували дану квартиру, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, а не тому, що [PERSON] надав кошти на її придбання. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу своєї платоспроможності. Також зазначила, що під час шлюбу 21 лютого 2018 року за спільні кошти подружжя придбано новий транспортний засіб марки CHERY TIGGO 3, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2017 року випуску, колір білий, який 02.04.2019 року зареєстровано на ім`я [PERSON] . Відповідач виставив даний автомобіль на сайті https://auto.ria.com/uk/ на продаж та як вказує останній в своєму оголошенні вартість спірного транспортного засобу становить 324689 гривень. Просила відмовити у задоволені позову [PERSON] за безпідставністю. Ухвалою суду від 02.12.2020 року за клопотанням представника відповідача було вжито заходів забезпечення доказів. 01.12.2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю квартири. У поданій до суду заяві [PERSON] виклала аналогічні обставини, які нею зазначені у відзиві, щодо перебування у шлюбі із [PERSON] , придбання нею у період шлюбу за особисті кошти квартири [ADDRESS] та придбання під час шлюбу за спільні кошти подружжя транспортного засобу марки CHERY TIGGO 3, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2017 року випуску, що виставлений [PERSON] на продаж з оголошеною вартістю 324689 грн. У зустрічній позовній заяві відповідач посилалася на те, що спірна квартира хоча і придбана у період шлюбу, але за її особисті кошти, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Також вказала, що у зв`язку з тим, що спірний автомобіль, який придбано сторонами за спільні кошти не можливо поділити в натурі, оскільки він є неподільним, та спірним автомобілем користується відповідач, то просить суд присудити їй грошову компенсацію, з розрахунку 1/2 ринкової вартості автомобіля, тобто 162344 грн. 50 коп. Просила визнати приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Також просила визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки CHERY TIGGO 3, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , колір білий, 2017 року випуску, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальної частки вказаного автомобіля та стягнути з [PERSON] 162344 грн. 50 коп. як компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля. Право спільної сумісної власності на зазначений автомобіль просила припинити. Ухвалою суду від 02.12.2020 року було вжито заходів забезпечення доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю квартири було об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що починаючи з 2009 року спільно проживав з [PERSON] однією сім`єю. В 2012 році вони одружились, а в 2013 році придбали спірну квартиру. Вважає, що спільно набуте майно повинно бути розподілено між ними порівну. Зустрічну позовну заяву визнав частково, не заперечував проти визнання за відповідачем права власності на Ѕ частку автомобіля марки «CHERY TIGGO 3» д.н.з. [NUMBER] . Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені у ньому фактичні обставини. Первісний позов просила задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов визнала частково, мотивуючи тим, що у [PERSON] відсутні кошти на сплату компенсації за частку [PERSON] . Представник відповідача у судовому засіданні зустрічний позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні первісного позову просила відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Зазначила, що [PERSON] є значно старшою за [PERSON] та на момент укладення шлюбу мала власні збереження. У задоволенні первісного позову просила відмовити. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач у справі є її сином. Вона дала сину із власних заощаджень в 2010 році кошти в сумі 3000 доларів США на купівлю автомобіля. Згодом дала ще 2200 доларів США - на квартиру. Також повідомила суду, що бабуся позивача дала йому на купівлю квартири 12800 доларів США. В 2013 році подружжя придбало квартиру за 44000 доларів США. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з [PERSON] та його матір`ю. Їй відомо, що мати [PERSON] їздила на заробітки до Росії, після чого дала їм на купівлю автомобіля 3000 доларів США. Також їй відомо, що бабуся позивача продала будинок і дала онуку 12800 доларів на купівлю квартири. Свідок [PERSON] суду показала, що являється рідною сестрою [PERSON] ЇЇ сестра працювала з 19 років та мала заощадження до шлюбу. Крім того, вона працювала офіціанткою у «Віденській кав`ярні» та отримувала значні доходи. Спірна квартира була придбана в основному за кошти [PERSON] . [PERSON] надавав кошти на купівлю квартири, але не значні. Також повідомила, що її сестра позичила на купівлю квартири кошти у сумі 6000 доларів США, які сама потім повертала. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що позичала [PERSON] кошти на купівлю квартири в сумі 6500 доларів США. Борг [PERSON] їй повернула приблизно через два роки. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що сторони з 17.07.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.08.2019 року розірвано (а.с.5-6). Таким чином, шлюбні відносини між сторонами припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Довганюк А.К., та зареєстрованого в реєстрі за №702, [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.7,10). Також, як вбачається з відповіді Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Чернівецькій області від 18.12.2020 №31/24/08/-2084 на виконання ухвали суду від 02.12.2020 року, на ім`я [PERSON] з 21.02.2018 року зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «CHERY TIGGO 3 УНІВЕРСАЛ-В», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (а.с.75). Вказаний автомобіль було придбано позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2018 року, укладеного між ТДВ «Буковина-Авто» та [PERSON] . Повна ціна автомобіля з урахуванням ПДВ становить 398664 грн. 00 коп. (а.с.169-175). Судом встановлено, що зазначений автомобіль виставлений [PERSON] на продаж на сайті https://auto.ria.com з оголошеною вартістю 324689 грн. (а.с.68-70). Зазначене вище майно було набуто у період шлюбу, що сторони та їх представники не заперечували, а тому суд на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України визнає цю обставину такою, що не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно частини 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержанні з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено ЦПК України. Таким чином, до предмету доказування у даному випадку входить встановлення факту купівлі квартири [ADDRESS] за особисті кошти одного з подружжя за період шлюбу. Довести зазначені обставини повинна була сторона, яка на них посилається, тобто [PERSON] . Так, на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти, які [PERSON] відклала, працюючи у кафе « [INFO] », суду було надано копію трудового договору від 18 вересня 2001 року, згідно якого вона влаштувалась на роботу офіціантом. Згідно вказаної трудової угоди заробітна плата відповідача визначена у розмірі 120 гривень (а.с.78). Аналізуючи вказаний доказ та показання свідків, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог статей 77, 80 ЦПК України вони не є належними та достатніми доказами, які б підтверджували ту обставину, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти [PERSON] . Разом з тим, будь-яких доказів, які б підтверджували доходи [PERSON] , що пов`язані з придбанням спірної квартири, суду надано не було. Що стосується показань свідків, то з них також не вбачається підтвердження факту купівлі квартири виключно за кошти, які належали [PERSON] особисто. Доводи [PERSON] про те, що грошові кошти, за які було придбано квартиру [ADDRESS] є її особистою власністю, так як були зібрані нею за час роботи у кафе « [INFO] », є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимим доказами. З урахуванням зазначеного, суд вважає аргументи [PERSON] недоведеними та відхиляє їх. Таким чином, підстави вважати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали [PERSON] та є її особистою власністю відсутні. Окрім цього, суд враховує, що у пункті 15, наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 серпня 2013 року, зазначено, що сторонам зміст ст.60 СК України роз`яснено, а в пункті 11 вказаного договору - що згода чоловіка Покупця - [PERSON] викладена в заяві (а.с.7). Тобто [PERSON] дав згоду на придбання спірної квартири, а [PERSON] усвідомлювала на момент придбання квартири, що остання буде об`єктом спільної сумісної власності відповідно до вимог ст.60 СК України. Також суд не бере до уваги копію розписки про отримання [PERSON] від баби [PERSON] грошових коштів у сумі 12800 доларів та копію чеку з банківської установи про зняття його матір`ю грошових коштів у сумі 2200 доларів, що були долученні до матеріалів справи [PERSON] як докази на підтвердження надання вказаних коштів на купівлю квартири (а.с.108-110). Вказані докази не є належними та допустимими згідно вимог статей 77, 78 ЦПК України, оскільки не дотримано встановленого законом порядку укладення цивільно-правових договорів про передачу валютних цінностей та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між придбанням [PERSON] спірної квартири та зняттям його матір`ю коштів з банку. Отже, судом встановлено, що сторонами було придбано за час перебування у шлюбі квартиру [ADDRESS] , а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) наголошує на тому, що висновок про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч.1 ст.71 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Враховуючи викладене, позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] не вбачається, отже у задоволені позовної вимоги в цій частині слід відмовити. Окрім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду із позовною вимогою, згідно якої просить визнати транспортний засіб марки CHERY TIGGO 3, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , колір білий, 2017 року випуску спільною сумісною власністю подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного автомобіля та стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 частки автомобіля, що становить 162344 грн. 50 коп. Розглядаючи заявлену позовну вимогу слід зазначити наступне. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18). Також суд зауважує, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Тобто, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним із подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Звертаючись до суду з зустрічним позовом, [PERSON] просила суд провести поділ спільного майна подружжя, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Отже, виходячи з вище викладеного, позивачем обрано належний спосіб захисту оспорюваного права, оскільки нею зазначено, що правовою підставою своїх позовних вимог є стаття 364 ЦК України. Матеріалами справи встановлено, що автомобіль марки «CHERY TIGGO 3», номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , колір білий, 2017 року випуску був набутий у власність [PERSON] 21.02.2018 року, тобто в період шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні у розмірі 162344 грн. 50 коп. та припинити своє право спільної власності. Так, згідно дослідженого судом договору від 21.02.2018 року, витребуваного судом, вказаний автомобіль було придбано позивачем за ціною (з урахуванням ПДВ) у розмірі 398664 грн. 00 коп. (а.с.169-175). Автомобіль перебуває у володінні та користуванні [PERSON] , що позивач у судовому засіданні не заперечував. Окрім того, суд враховує, що саме ним зазначений автомобіль виставлений на продаж на сайті https://auto.ria.com з оголошеною вартістю 324689 гривень. (а.с.68-70). Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо дійсної вартості спірного автомобіля, однак клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо з`ясування питання про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи сторонами не заявлялось. Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги ціну, за якою транспортний засіб було придбано [PERSON] у 2018 році, а також ціну, за якою автомобіль було виставлено на продаж позивачем. Отже, грошова компенсація за належну [PERSON] частку у спільному майні подружжя, яку вона просить стягнути з відповідача у розмірі 162344 грн. 50 коп., є обгрунтованою та будь-якими доказами спростована не була. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial