Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 07.05.1993 р. по 07.03.2012 р. він з відповідачем перебував у шлюбі. За час шлюбу вони нажили спільне майно, а саме, двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Домовленості між ними щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю не знайдено. Також, від шлюбу з відповідачем у нас народилися діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] на сьогоднішній день діти досягли повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.09.2013 р. вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі по 450 грн. щомісячно, на період її навчання, починаючи з 26.03.2012 року але не більше, ніж до досягнення нею двадцяти трьох річного віку та дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі по 450 грн. щомісячно, починаючи з 26.03.2012 року до досягнення нею повноліття. Враховуючи те, що позивачем сплачуються аліменти в розмірі, що передбачено рішенням суду та беручи до уваги те, що діти є повнолітніми, частка майна у спільнійсумісній власності має бути рівною, оскільки іншого житла для проживання він немає. У зв'язкуізвищевказаним, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та визначитинаступний порядок користування квартирою [ADDRESS], між ним та відповідачем, відповідно до якого: виділити йому у користування житлову кімнату, площею 11,1 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS], а відповідачу виділити у користування житлову кімнату, площею 18,5 кв. м, балкон 0,8 кв. м., які розташовані в квартирі [ADDRESS]; залишити у спільному користуванні сторін по справі, кухню, площею 8,7 кв. м., коридор, площею 7,9 кв. м., вбиральню, площею 1,0 кв. м., ванну, площею 2,6 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,5 кв. м. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що 06 вересня 2006 року вона купила квартиру [ADDRESS] за власні кошти, а тому, вважає дану квартиру своєю особистою приватною власністю, оскільки придбана за свої кошти, які були заощаджені до шлюбу. За вказаних обставин, просять відмовити у задоволенні позовних вимогах у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.03.2012 р. вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 07.05.1993 р. відділом ЗАГС м. Тернополя міської адміністрації, актовий запис № 491 від 07.05.1993 р. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.61 СК України. об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається із матеріалів справи, пояснень сторін, сторони за час шлюбу придбали спільне сумісне майно, а саме,квартиру [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.09.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13117727 від 02.01.2007 р., виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації». Також, судом встановлено, щовід даного шлюбу у сторін по справі народилися діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], якістаном на сьогоднішній день досягли повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.09.2013 р. вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі по 450 грн. щомісячно, на період її навчання, починаючи з 26.03.2012 року але не більше, ніж до досягнення нею двадцяти трьох річного віку та дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі по 450 грн. щомісячно, починаючи з 26.03.2012 року до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи обставини справи, взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що спільне сумісне майно подружжя, яке придбане відповідачем за час шлюбу, і є в їх наявності та користуванні, а саме: квартира [ADDRESS], та являється спільним майном подружжя і підлягає поділу та виділенню кожному з подружжя в рівній частині. Оскільки сторони не дійшли згоди по варіанту реального розділу квартири [ADDRESS], придбанувідповідачем за власні кошти під час шлюбу, вона підлягає поділу за рішенням суду. Відповідно до пункту 25 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК (2947-14 ) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З врахуванням даних обставин, та оскільки відповідач не дає згоди на поділ спірної квартири, суд вважає що позов слід задовольнити та визначити ідеальні частки спірної квартири по 1/2 для кожного з подружжя. Як видно зі змісту ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Крім того, за правилами ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо порядку користування квартирою[ADDRESS]та визначити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS], між [PERSON]та [PERSON], відповідно до якого: виділити[PERSON] у користування житлову кімнату, площею 11,1 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS],а [PERSON] виділити у користування житлову кімнату, площею 18,5 кв. м, балкон 0,8 кв. м.,якірозташованів квартирі [ADDRESS]. Залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON], кухню, площею 8,7 кв. м., коридор, площею 7,9 кв. м., вбиральню, площею 1,0 кв. м., ванну, площею 2,6 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,5 кв. м. На підставі наведеного,

Outcome: approved