Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що починаючи з 14 вересня 2007 року, він разом з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За спільною згодою позивач та відповідач визначили місце проживання сина за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання сина. Позивач зазначав, що 19 січня 2016 року відповідачка забрала сина з квартири, щоб відвести його до дитячого садочка, однак замість цього виїхала з ним до Республіки Молдова, залишила його проживати у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де їх син знаходиться і по даний час. Тобто, відповідачка самостійно, без попередження та погодження з позивачем вивезла дитину за межі кордону України, використавши документ, виданий органом іншої держави. Позивач вважав, що такими діями відповідачки порушено його батьківські права щодо малолітнього сина, а тому просив суд відібрати малолітню дитину, [PERSON] , який народився в м. Києві, Україна, 16 жовтня 2012 року від [PERSON] та/або будь-яких осіб за місцем його перебування та повернути його до України за попереднім місцем проживання за адресою: [ADDRESS] ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини [PERSON] , який народився в м. Києві, Україна 16 жовтня 2012 року від [PERSON] та/або будь-яких осіб за місцем його перебування та повернути його до України за попереднім місцем проживання за адресою: [ADDRESS] ; визнати дії громадянки Республіки Молдова [PERSON] по вивезенню малолітнього [PERSON] за кордон до Республіки Молдова без згоди батька [PERSON] незаконним; визнати незаконним виїзд малолітнього [PERSON] за кордон до Республіки Молдова без згоди батька [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник третьої особи подав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, а справу просив вирішити відповідно до положень чинного законодавства. Оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідачка належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі, тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб у ВГС сектора Ришкань, мун. Кішінеу, Республіка Молдова, актовий запис №774, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 16 жовтня 2012 року в м. Києві у позивача та відповідачки народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання, виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради №344 від 31 травня 2016 року, починаючи з 04 серпня 2015 року і по дату видання довідки, малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, за вказаною адресою також, починаючи з 04 серпня 2015 року, разом з малолітнім [PERSON] зареєстрована і відповідачка [PERSON] , що підтверджується листом №976 від 26 червня 2018 року, направленим у відповідь на запит суду відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради. Разом з цим, судом встановлено, що позивач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований лише починаючи з 25 листопада 2016 року, що підтверджується листом №977 від 26 червня 2018 року, направленим у відповідь на запит суду відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради. Позивач стверджує, що в січні 2016 року відповідачка забрала їхнього малолітнього сина та переїхала разом з ним проживати до Республіки Молдова. Відсутність відповідачки [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом депутата Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 грудня 2018 року. Крім цього, факт переїзду до Республіки Молдова визнається і відповідачкою у відзиві на позовну заяву. В силу вимог ч. 7 статті 7 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до роз`яснень викладених у п 4. Узагальнення ВССУ практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суди вирішуючи справи, повинні керуватися тим, що у Гаазькій конвенції визначені поняття «незаконне переміщення дитини» та «незаконне утримування дитини». Згідно зі статею 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні. Згідно ст. 10 Конвенції ООН «Про права дитини», дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від суду ретельної оцінки низки факторів. Суд стверджує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року). В межах даної справи суд провів всебічне дослідження обставин справи, оцінив відповідні інтереси кожної особи, незмінно враховуючи, яке рішення може бути найкращим для малолітньої дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Однак, суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю в Республіці Молдова шкодить дитині. В судовому засіданні також не було встановлено жодної обставини, визначеної чинним законодавством, які б дали підстави суду сумніватись в належному виконанні [PERSON] її материнських (батьківських) обов`язків, відсутні докази щодо жорстокого поводження матері з дитиною. Не встановлено судом також і того, що мати дитини є хронічним алкоголіком або наркоманом, та відсутні докази, що мати дитини вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва. Оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю, тому позовні вимоги в частині відібрання дитини [PERSON] , який народився в м. Києві, Україна 16 жовтня 2012 року від [PERSON] за місцем його перебування та повернення його до України за попереднім місцем проживання за адресою: [ADDRESS] до задоволення не підлягають. Не підлягають також і вимоги позивача про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , який народився в м. Києві, Україна, [INFO] , від будь-яких осіб за місцем його перебування та повернення його до України за попереднім місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , оскільки дані вимоги є неконкретизованими, і позивач, зазначаючи про будь-яких осіб, не вказав про які конкретно особи йдеться мова в позові. Натомість, в позовній заяві і в судовому засіданні позивач чітко зазначав саме про відповідача у справі [PERSON] , з якою перебуває малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Щодо позовної вимоги про визнання дій громадянки Республіки Молдова [PERSON] по вивезенню малолітнього [PERSON] за кордон до Республіки Молдова без згоди батька [PERSON] незаконним, суд зазначає наступне. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З довідки державної прикордонної служби України №64/У-15595 від 07 листопада 2017 року встановлено, що 19 січня 2016 року [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України та виїхав до Республіки Молдова. Позивач стверджує, що будь-якої згоди на виїзд закордон свого сина [PERSON] він не надавав. Відповідачем також не було спростовано ту обставину, що виїзд малолітнього [PERSON] було здійснено за наявності нотаріально посвідченої згоди позивача на виїзд сина, не надано рішень суду, які б підтверджували надання дозволу малолітньому [PERSON] права на виїзд без згоди і супроводу батька - позивача по справі, а тому суд дійшов висновку, що дії громадянки Республіки Молдова - [PERSON] по вивезенню малолітнього [PERSON] за кордон до Республіки Молдова без згоди батька [PERSON] є незаконними, оскільки суперечать положенням п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо визнання незаконним виїзду малолітнього [PERSON] за кордон до Республіки Молдова без згоди батька [PERSON] , то на думку суду, така вимога не підлягає задоволенню, оскільки в цій частині позивачем обрано невірно спосіб захисту, так як законність чи незаконність виїзду малолітньої дитини пов`язується з правомірними чи неправомірними діями особи, в даному випадку, законного представника дитини-матері неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в супроводі якої дитина виїздить за межі України, і дії відповідача [PERSON] позивач і оскаржив до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: partial