Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в подальшому неодноразово уточненою, до [PERSON] , ІІІ особи: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєв Володимир Іванович, [PERSON] , в якій просив визнати 158/200 частки квартири [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності. В порядку поділу вказаного спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 79/200 частки вказаної квартири, а за відповідачкою - залишити у власності іншої 79/200 частки спірної квартири, та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що 07.09.2007 року уклав шлюб з [PERSON] , який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.06.2021 року по цивільній справі № 621/1288/21 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Від попереднього шлюбу відповідачка має сина [PERSON] , [INFO] (ІІІ особа по справі). Під час перебування сторонами у шлюбі, а саме 04.08.2010 року подружжям було придбано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,96 кв.м, в якій зареєстровані та фактично проживають позивач, відповідач та діти. 20 червня 2011 року відповідач [PERSON] подарувала 21/100 частки квартири своєму синові від попереднього шлюбу - ІІІ особі: [PERSON] , а отже інша частка - 79/100 або 158/200 квартири належить позивачеві й відповідачеві на праві спільної сумісної власності. Враховуючи, що Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений в цілому на ім`я відповідача, з метою захисту своїх охоронюваних законом інтересів після розірвання шлюбу, позивач просить поділити спільне майно, визнавши за ним право власності на вище зазначену частку у спільній квартирі. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16.06.2021 року позовну заяву прийнято до провадження й призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Витребувано докази за клопотанням учасників справи та надано сторонам час для направлення до суду заяв по суті спору. Відповідач [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, подавши відзив на позовну заяву (а.с.46-50). Уточнені позовні вимоги в частині визнання 158/200 частки квартири [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 79/200 частки вказаної квартири не заперечувала. Проти стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу заперечувала в повному обсязі (а.с.46-50;) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явились. Від представника позивача - адвоката О.Гетьман надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача [PERSON] , наполягала на задоволенні уточненого позову та стягненні витрат в повному обсязі. (а.с.103 Від представника відповідача - адвоката Д.Божко надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача [PERSON] , в якій не заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог. Проти стягнення з відповідача судових витрат та витрат на надання правничої правової допомоги заперечував в повному обсязі. ІІІ особи по справі - приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєв Володимир Іванович та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, заяв по суті спору до суду не подавали. Враховуючи, що всі учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши доводи позовної заяви з урахуванням уточнень, письмові докази, додані до неї, позицію відповідача та інші заяви учасників, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 07 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 102, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.09.2007 року (а.с.14) Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.12.2009 року, виданим Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 168 (а.с.15) Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Л.Лещенко, відповідач [PERSON] придбала у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] ., про що внесено відповідний запис № 4056829 до Державного реєстру правочинів. Згідно пункту 8 вказаного Договору, чоловіком Покупця (тобто позивачем по справі - [PERSON] ) на придбання вказаної квартири висловлена згода письмово та засвідчена нотаріально (а.с.16-19) Відповідно до висновку про вартість спірної квартири, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП [PERSON] , її ринкова вартість станом на 29.04.2021 року становить 415050,00 гривень (а.с.22 - 23) 20 червня 2011 року відповідач [PERSON] подарувала у власність своєму синові [PERSON] (ІІІ особа по справі) 21/100 частку квартири № 9, а саме: кімнату 3, площею 12,4 кв.м, що розташована в будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування 21/100 частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області В.І.Гаврильєвим за реєстровим № 687, та зареєстрованого в Державному реєстрі прав за № 27827896 (а.с.24-25) Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, яким посвідчувався вказаний Договір, рішенням виконавчого комітету Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області № 120 від 10.06.2011 року, відповідачці [PERSON] надано дозвіл органу опіки та піклування на здійснення вказаного правочину. Крім того, 17.06.2011 року позивачем [PERSON] надано нотаріально посвідчену згоду на вчинення відповідачкою [PERSON] Договору дарування 21/100 частки спірної квартири (а.с.77-101) Відповідно до положень ч.1 статті 1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно ст.ст.8-10 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, за змістом ч.1 статті 8 СК України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч.1,ч.2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно, частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом положень ч.1 статті 65, статті 68 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи Згідно ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1-3 статті 372 ЦК України також встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними й допустимими доказами, що сторонами по справі за час шлюбу придбано спірну квартиру [ADDRESS]. За згодою позивача, відповідачем подаровано 21/100 частку вказаної квартири ІІІ особі по справі - сину [PERSON] . Таким чином, 79/100 або 158/200 частки вказаної квартири [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яка на вимогу позивача підлягає поділу між сторонами. Частки кожної зі сторін, відповідно до ч.1 статті 70 СК України та ч.2 статті 372 ЦК України, є рівними. Відповідач [PERSON] не заперечувала проти визнання права власності позивача на належну йому 79/200 частку спірної квартири. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач не має документу, що посвідчує його право власності на 79/200 частку спірної квартири, його позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 2983,30 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 гривень, суд зазначає наступне: За змістом статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В обґрунтування вимог про відшкодування судових витрат позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 25.05.2021 року, укладеним між АО «Гетьман» та позивачем [PERSON] , згідно якого адвокатське об`єднання здійснює представництво та інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, визначених Договором. Відповідно до положень розділу 4 Договору, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар, який з урахуванням об`єму часу та роботи, складності справи й правових питань, визначається сторонами у розмірі 10000,00 гривень. Попередній оплаті підлягає частина гонорару у розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень. Згідно опису робіт/наданих послуг, складених відповідно до вимог ч.3 ст.137 ЦПК України, окрім витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за надання правової допомоги, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2983,30 гривень, а отже позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на загальну суму 12983,30 гривень (а.с.26-28) Представник відповідача у заяві від року, заперечував проти стягнення з відповідачки судових витрат по справі, вказавши, що сплата позивачем судового збору в сумі 2983,30 гривень сталася з його ініціативи та завищенням позовних вимог при поданні первісного позову, а після уточнення позовних вимог та їх зменшення, відповідач не заперечувала проти задоволення позову. Крім того, за надання правової допомоги позивачем сплачено тільки 1000,00 гривень, яку має нести позивач самостійно, виходячи з засад розумності та справедливості. (а.с.115-118) Враховуючи, що вартість 79/200 частки квартири, право власності на яку визнається судом за позивачем, виходячи з вартості об`єкта нерухомості за висновком суб`єкта оціночної діяльності, становить 163944,75 гривень, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача за розгляд майнового спору за ставкою 1% від ціни позову, складає 1639,44 гривні. Залишок суми надмірно сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1343,86 гривень підлягає поверненню з Державного бюджету України на підставі п.1 ч.1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, виходячи з принципів справедливості та розумності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката, в розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial