Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Старобільського\~районного\~суду\~Луганської\~області з\~позовною заявою\~до Старобільського\~об`єднаного управління\~Пенсійного фонду\~України Луганської\~області про\~визнання протиправним\~та скасування\~рішення,\~стягнення суми\~недоотриманої пенсії. В обґрунтування позову посилається на те, що Старобільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області прийняте протиправне рішення від 18.03.2021 року №909340157846 про відмову у виплаті йому суми недоотриманої пенсії в розмірі 184362,43 грн. після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на яку визнано рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 21.09.2020 року у справі № 431/1627/20. На підставі чого звернувся до суду з даним позовом. У судове\~засідання позивач [PERSON] не з`явився, у позові вказав про розгляд справи у його відсутність (а.с. 4 зворот). Відповідач по справі Старобільське об`єднане управління Пенсійного\~фонду України\~Луганської області у судове засідання не з`явилося, до суду було надано відзив на позовну заяву позивача, у якому відповідач просить залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення з зазначених у відзиві підстав та розглядати справу у відсутність представника управління (а.с. 19-20). У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.\~\~ Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 21.09.2020 року у справі № 431/1627/20, яке набрало законної сили 03.11.2020 року та підлягає виконанню, за позивачем [PERSON] визнано право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , зокрема і на частину нарахованої, але не виплаченої недоотриманої пенсії у розмірі 184\~362 грн. 43 коп., яка належала [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-9). 08.12.2020 року позивач звернувся із заявою до Старобільського об`єднаного управляння Пенсійного фонду України Луганської області щодо виплати йому суми недоотриманої пенсії на підставі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 21.09.2020 року у справі № 431/1627/20. 18.03.2021 року рішенням № 909340157846 Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області позивачу [PERSON] відмовлено в виплаті недоотриманої пенсії за померлу [PERSON] на підставі того, що «рішення суду про встановлення за певною особою права на спадкове майно, жодним чином не може замінити свідоцтво про право на спадщину» (а.с. 10). Відповідно до ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як встановлено ч. 1 ст.\~129-1\~Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013). Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України\~«Про внесення\~змін до\~Конституції України\~(щодо\~правосуддя)»\~від 02.06.2016\~№1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Також, Конституційний Суд України, узявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Крім того, суд звертає увагу на Рекомендації №Rec 16 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про виконання адміністративних рішень і судових рішень в області адміністративного права, в розділі II Рекомендацій «Виконання судових рішень, що стосуються адміністративних органів» зазначено, що Держави-члени повинні забезпечити, щоб адміністративні органи виконували судові рішення в розумні терміни. Щоб повністю виконати судові рішення, адміністративні органи повинні вживати всіх необхідних заходів відповідно до законодавства (пункт а). У випадку невиконання адміністративним органом судового рішення, повинна бути передбачена відповідна процедура забезпечення виконання цього рішення (пункт b). Також суд враховує практику застосування Європейським судом з прав людини Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Так ЄСПЛ зазначив, що неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини (справа Жовнер проти України, заява № 56848/00, пункт 33). Суд також зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. Суд звертає увагу на пілотне рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 27 лютого 2007 року по справі «Істинна Православна Церква в Молдові та інші проти Молдови» у справах, де боржником є сама держава, не має значення, який із органів державної влади брав участь у судових спорах та який із них несе відповідальність за виконання кінцевого рішення. Держава має бути спроможною виконати судове рішення, ухвалене на користь сторони, упродовж розумного строку. Згідно з пунктом 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№29979/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що виконання судового рішення, яке набрало законної сили, є складовою частиною принципу юридичної визначеності, без якого є неможливим ефективне відновлення порушених прав, за захистом яких особа звертається до суду. Отже, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду та завершальною стадією судового провадження, а неможливість виконати рішення суду призведе до порушення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~- стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~\~\~\~

Outcome: approved