Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0395 філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про повернення строкового банківського вкладу. В обґрунтування вказаних вимог в позовній заяві зазначив, що 16.06.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу «Класичний» №45080215, за умовами якого позивач вніс грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок відповідача в розмірі 5000 грн. на строк 7 днів з 16.06.2015 року по 23.06.2015 року. Зазначає, що відповідачем було відмовлено у видачі вказаних коштів через відсутність готівки та запропоновано відкрити новий депозит на строк з 24.06.2015 року до 01.07.2015 року. Коли позивач прийшов до відділення банку для отримання вказаних коштів, йому було відмовлено та повідомлено, що кошти в сумі 5000 грн. він отримав 23.06.2015 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання за Договором №45080215 від 16.06.2015 року, тому просить стягнути з відповідача на його користь кошти за договором на вклад в розмірі 5000 грн., проценти, нараховані згідно умов договору в розмірі 750 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 1250 грн. Представником відповідача подано відзив до суду, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що кошти по укладеним договорам позивачем були отримані в повному обсязі разом з нарахованими відсотками, на підтвердження чого надано виписки з рахунків позивача та копію заяви позивача на видачу готівки. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вказав, що кошти він не отримував і банк їх привласнив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав. Заслухавши позивача, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено наступні договори банківського вкладу: -16.06.2015 року договір №45080215 на вклад «Класичний», згідно якого позивач вніс, а відповідач прийняв на вкладний (депозитний) рахунок на умовах договору кошти в розмірі 5000 грн. терміном до 23.06.2015 року; -23.06.2015 року договір №45295715 на вклад «Довіра», згідно якого позивач вніс, а відповідач прийняв на вкладний (депозитний) рахунок на умовах договору кошти в розмірі 10000 грн. терміном до 23.06.2016 року. Позивач в своєму позові зазначає, що банк вказані кошти разом з нарахованими відсотками у вказані строки не повернув у зв`язку з чим позивач звертався до банку, але йому було відмовлено з посиланням на те, що кошти повернуті в повному обсязі, однак вказане не відповідає дійсності, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Факт внесення позивачем вказаних сум коштів на депозитні рахунки банку визнається сторонами. За пунктом 3.3 укладених договорів банк зобов`язується повернути депозити шляхом перерахування на відкритий рахунок, або шляхом видачі готівкою та сплатити нараховані проценти, обумовлені договором шляхом перерахування на рахунок, або шляхом видачі готівкою. Із матеріалів справи встановлено, що позивач отримав зазначені кошти, що підтверджується копією заяви від 23.06.2015 року на видачу готівки за договором №45080215 на вклад «Класичний» від 16.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 5000 грн. та копією заяви від 23.06.2017 року на видачу готівки за договором №45295715 на вклад «Довіра» від 23.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 10000 грн. Стороною відповідача до відзиву були додані виписки про повернення вкладу та відсотків за спірним договором з розрахунком нарахованої відсоткової ставки, та заява про видачу готівки №45080215 за підписом отримувача, відповідно до яких позивач отримав кошти в розмірі 5000 грн. та 13,97 грн. нарахованих відсотків, що спростовує доводи позивача про те, що він нічого не отримував. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не спростовані надані представником відповідача докази, окрім усного посилання, що кошти за спірним договором він не отримував, а тому суд вважає позовні вимоги про стягнення 5000 грн. вкладу та 750 грн. нарахованих відсотків недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Не підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 1250 грн., яка є похідною позовною вимогою.

Outcome: dismissed