Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 17 травня 2016 року, в якій просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь 171 425 грн. 00 коп. належних йому коштів, наданих за розпискою; стягнути з відповідача на його користь сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 1 714 грн. 25 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що в період часу з 01 жовтня 2012 року по 01 лютого 2013 року [PERSON] надав [PERSON] в борг кошти в сумі 6 500 доларів США та 6 500 грн. за умови їх повернення до 01 червня 2013 року, про що було складно письмовий договір у формі розписки від 29 березня 2013 року.Однак, у визначений в розписці строк та на час звернення до суду відповідач [PERSON] не повернув грошові кошти, які взяв у борг у позивача [PERSON] та зобов`язувався повернути їх у розмірі 6 500 доларів США, а саме в грошовій одиниці України - гривні, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент платежу, та 6 500 грн., відповідно до розписки, копію якої додано до позовної заяви. За таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачем складає 171 425 грн. 00 коп., з яких 6 500 доларів США, що станом на 16 травня 2016 року по курсу НБУ складає 165 425 грн., та 6 000 грн. Ухвалою суду від 07 червня 2016 року (головуючий суддя - Прасолов В.М.) позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження та призначенням розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишено без змін ухвалу суду від 07 червня 2016 року. Ухвалою суду від 08 лютого 2017 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів до вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійним, припинення права на частку в спільному майні. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2019 року визначено новий склад суду та справу передано в провадження судді Черновій Н.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2020 року визначено новий склад суду та справу передано в провадження судді Євтушенкові О.І. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року (головуючий суддя - Євтушенко О.І.) справу за вищезазначеним позовом прийнято до провадження, поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд у справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Якименка С.Г. про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] , а ухвалою суду від 03 березня 2021 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит позивача та відповідача як свідків у справі. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року, постановленою на місці, задоволено клопотання позивача про поновлення строку на надання додаткових доказів, зважаючи, що наявні поважності причини пропуску вищезазначеного строку, а також долучено до справи додаткові докази. Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. При цьому пояснив, що з відповідачем [PERSON] він знайомий зі шкільних років. Вони зустрілись влітку 2012 року, точного часу він не пам`ятає, через 10 років,з часу останньої зустрічі. [PERSON] почав розповідати йому про важке життя, а також ведення ним підприємницької діяльності. На той час він, [PERSON] , продав свою квартиру та проживав разом з батьками. Дізнавшись про це, [PERSON] попросив у нього у борг гроші, які він надав в національній валюті за умови повернення їх весною 2013 року. 13.10.2012 він ще два рази надавав [PERSON] гроші у борг, але вже в доларах США. На протязі часу їх спілкування він безоплатно допомагав [PERSON] в підприємницькій діяльності, при цьому він був співвласником разом з [PERSON] комплексу, який складався з теплиць, без укладання будь-яких договорів про спільну підприємницьку діяльність. Про надання ним в борг [PERSON] коштів була обізнана дружина останнього. 16.11.2012 він вкотре надав [PERSON] у борг гроші в сумі 2 000 доларів США. Всього ним було надано у борг [PERSON] 7 000 доларів США, двома частинами, 5 000 доларів США та 2 000 доларів США. Через деякий час у нього виникли сумніви у можливості повернення наданих у борг коштів, тому він вирішив скласти розписку про отримання від нього у борг [PERSON] грошових коштів, яку вони разом склали 29.03.2013. Спочатку мова про спільну підприємницьку діяльність не йшла, однак після отримання [PERSON] вдруге 2 000 доларів США, останній запропонував йому бути співвласником комплексу, в свою чергу, як додаткову гарантію повернення коштів [PERSON] пропонував 35% від прибутку в рахунок погашення заборгованості за позикою, за умови відсутності будь-яких фінансових зобов`язань, на що він погодився. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Якименко С.Г. заперечував з приводу обставин, викладених в позові та поясненнях позивача, при цьому зазначив, що його довіритель [PERSON] та [PERSON] були друзями, які спільно займались підприємницькою діяльністю. Відповідач визнає право позивача на 1/3 частину заявлених останнім коштів, які були вкладені в розвиток спільного бізнесу, який занепав. В подальшому, позивач [PERSON] , як свідок, суду пояснив, що [PERSON] приблизно на початку 2012 року попросив у нього у борг гроші на певний строк, він надав гроші за умови їх повернення у визначений ними строк, а також додаткової умови, що він стає з [PERSON] співвласником тепличного комплексу, на розбудову якого він надав гроші у борг [PERSON] . Кошти він передавав [PERSON] частинами, спочатку 5 000 доларів США, які [PERSON] одразу обміняв на гривні, а потім 2 000 доларів США. Перший раз кошти передавались ним [PERSON] в присутності [PERSON] . З часом він захотів повернути кошти, надані у борг [PERSON] , однак отримав відмову, в результаті чого трапився конфлікт. З метою повернення коштів, він погодився надати вдруге в борг 2 000 доларів США. Він почав сам працювати з [PERSON] на тепличному комплексі останнього, ведучи облік наданих ним в борг коштів, розраховуючи, що він поверне борг в рахунок 1/3 частини майбутнього прибутку [PERSON] , отриманого останнім з тепличного комплексу. Вважає, що у нього з [PERSON] не було спільної підприємницької діяльності, а лише існували борговідоговірні зобов`язання [PERSON] перед ним. Дійсно, частина коштів із 5 000 доларів США, отриманих та обміняних [PERSON] на гривні, одразу була витрачена на купівлю будівельного матеріалу на суму 7 250 грн., а інша частина коштів згодом була витрачена на придбання будівельних матеріалів. Після підрахунків, він встановив, що загалом надав у борг [PERSON] у доларах США - 6 500, які були витрачені на розвиток тепличного комплексу, враховуючи, що він сам контролював витрати цих коштів, що були витрачені на розвиток та розбудову тепличного комплексу, власником якого є [PERSON] . При складанні розписки, він за погодженням з [PERSON] , визначили суму боргу 6 500 доларів США та 6 000 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, при цьому будучи допитаний у якості свідка суду показав, що він знає позивача з дитинства. З 2007 по 2015 роки він займався підприємницькою діяльністю. В 2010 році він побудував теплицю, де з кумом [PERSON] почав вирощувати зелену цибулю та оптом продавати її. Після зустрічі з [PERSON] , він влаштував його працювати торговим представником. З часом [PERSON] повідомив йому, що продав свою квартиру та запропонував йому вкласти кошти, отримані від продажу, у його бізнес, а саме, розвиток тепличного комплексу. Він, порадившись з [PERSON] , погодився на пропозицію [PERSON] , запропонувавши останньому одразу вкласти в розвиток тепличного комплексу приблизно 70 000 грн. для побудови нової теплиці, а також запропонував стати їх компаньйоном, на що [PERSON] також погодився. Він особисто від [PERSON] цих коштів не отримував, всі розрахунки з придбання будівельним матеріалів, найму працівників та інші витрати здійснював та контролював особисто [PERSON] на підставі усної попередньої домовленості про співпрацю. Після збільшення об`ємів вирощеної продукції, вони не справились з її вчасною реалізацією та почали втрачати прибутки, поки не припинили діяльність, оскільки прийшли до висновку, що займатися вирощуванням зеленої цибулі у великих об`ємах є збитковою справою. Дійсно, 29.03.2013 він разом з [PERSON] склали розписку, копію якої надано до справи. Текст розписки складав сам [PERSON] , а він особисто написав її та підписав. Вважає, що він не позичав у [PERSON] грошей у борг, а останній вклав - інвестував їх у спільну з ним справу. Другу теплицю в його тепличному комплексі, розташованому на території його домоволодіння, було збудовано на кошти [PERSON] . Вважає, що написанням розписки [PERSON] ввів його в оману, оскільки всі кошти останнього були вкладені в спільну підприємницьку діяльність, долю в якій мав [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що в 2012 році його знайома [PERSON] запропонувала йому роботу по збиранню врожаю зеленої цибулі в теплиці в м. Кривому Розі, на що він погодився. Він, його знайомі [PERSON] та [PERSON] , одного дня весною, точного часу не пам`ятає, приїхали до м. Кривого Рогу, де їх зустрів [PERSON] та відвіз на тепличний комплекс, умови роботи на якому їм не сподобались, однак вони вирішили залишитись на комплексі до вечора. Ввечері, [PERSON] не приїхав на тепличний комплекс, а їх додому в Долинську відвіз [PERSON] , з яким вони домовились про подальшу співпрацю. Згодом, вони повернулись до м. Кривого Рогу, де їх зустрів [PERSON] та відвіз до села Олександрівка, де вони працювали на теплиці, що належить [PERSON] . Вони бачили в селі Олександрівка [PERSON] , з приводу якого [PERSON] та [PERSON] повідомили, що він має намір поставити свою теплицю. З часом урожай впав, а теплиці не приносили прибутку. Останній раз він бачив [PERSON] в с. Олександрівка, коли він забирав речі та інструменти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що на його погляд [PERSON] не позичав грошей у [PERSON] , оскільки останній добровільно вклав кошти в розвиток спільного підприємництва, які зараз намагається стягнути з [PERSON] . В 2012 році [PERSON] повідомив йому про намір [PERSON] вкласти гроші у їх господарську діяльність, а саме, побудову нової теплиці для вирощування зеленої цибулі, оскільки вони вже мали теплиці та займались підприємницькою діяльністю, пов`язаною з вирощуванням та продажем зеленої цибулі. Вони все обміркували та погодились прийняти гроші від [PERSON] , як співвласника їх підприємницької діяльності та повноправного партнера, домовилися про побудову нової теплиці за рахунок коштів останнього та розподілу прибуток від підприємницької діяльності між трьома власниками цього підприємства: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який приїжджав кожні вихідні на комплекс, постійно допомагав в будівництві теплиці, закупівлі будівельного матеріалу, оплачував роботу підрядників. Йому відомо, що [PERSON] написав розписку [PERSON] про отримання від останнього коштів у борг, з чим він категорично незгоден, оскільки таких домовленостей між ними не було, зважаючи, що кошти які надавав [PERSON] були інвестиціями у їх спільний бізнес. Кошти від продажу вирощеної продукції вкладалися в розвиток їх спільної підприємницької діяльності. Він неодноразово пояснював [PERSON] , що вкладені ним кошти повернуться йому через 3-4 роки. Він не брав ніякого обов`язку по поверненню коштів [PERSON] . В подальшому позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк вони не подали, як і доказів поважності своєї неявки до суду. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача та представника, їх неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти розгляду справи за відсутності сторін. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16 та від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що відповідно до змісту розписки від 29 березня 2013 року, в період часу з 01.10.2012 по 01.02.2013 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) гривень, частина яких була надана в сумі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, із зобов`язанням їх повернути із встановленим строком до 01.06.2013, а у випадку не повернення вчасно коштів, [PERSON] має право вимагати відсотки за користування його коштами, як співвласник майна комплексу. Крім того, отримані від [PERSON] кошти [PERSON] мав вкласти в сільське господарство, а саме, будівництво та введення в експлуатацію тепличного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] [PERSON] було запропоновано [PERSON] в рахунок повернення отриманих у борг коштів - 35% від загального прибутку комплексу. Під час укладання договору, [PERSON] перебував у шлюбі, його дружина не заперечувала проти укладання договору (т. 1, а.с.5). Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містять необхідні умови договору позики, зокрема, дати його складання: 29 березня 2013 року, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі, а саме в розмірі 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) гривні 00 копійок, яка складається з наданих: 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, що по курсу НБУ на момент укладення розписки (1 долар США = 7,99 грн. станом на 29 березня 2013 року) еквівалентно 51 935 гривні 00 копійок, та 6 000 гривням 00 коп., що фактично не оспорюється сторонами у справі в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договору позики від 29 березня 2013 року, укладена між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, оформлена борговою розпискою, внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальникові. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданої суду для ознайомлення та долученої до матеріалів справи її копії (т.1, а.с.5), згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником [PERSON] не виконано. До того ж судом встановлено, що оригінал розписки не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Як вказував позивач, станом на 17 травня 2016 року борг не повернуто відповідачем, в добровільному порядку відповідач відмовився від його повернення, оскільки вважає, що надані позикодавцем гроші є коштами, які останній вклав в спільну з ним підприємницьку діяльність, що судом сприймається критично, зважаючи, що позичальником, як і позикодавцем, не надано достатніх належних та допустимих доказів, що свідчили б про ведення спільної підприємницької діяльності позивачем та відповідачем. Що стосується показів позивача та відповідача, допитаних у якості свідків, а також свідків [PERSON] та [PERSON] , то судом зазначені відомості останніх сприймаються критично, як суб`єктивне сприйняття трудової діяльності, як [PERSON] , так і [PERSON] , зважаючи, що інших доказів в підтвердження своїх позицій останніми не надано. В свою чергу, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі за позовною [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимога [PERSON] , на стороні позивача, про визнання договору недійним, визнання та припинення права власності, слідує, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оформленого розпискою від 29.03.2013 року, а також не доведено ведення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спільної господарської діяльності на тепличному комплексі по вирощуванню цибулі за адресою: [ADDRESS] , які і не доведено існування самого комплексу, зареєстрованого у встановленому законом порядку (т. 2, а.с. 26-29). Крім того, про наявність у [PERSON] коштів на момент надання їх [PERSON] у борг свідчить виписка з банківського поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в ПАТ «УкрСиббанк» на ім`я [PERSON] на підставі договору між останніми від 13 липня 2012 року (т.1, а.с. 66, 68). Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачами договору позики від 29 березня 2013 року, а також встановленим факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем до 01 червня 2013 року включно щодо повернення суми боргу в розмірі: 6 500 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 165 425 (сто шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень, за курсом Національного банку України (1 долар США = 25,545 грн.) станом на 16 травня 2016 року (т.1, а.с. 69), враховуючи звернення до суду з позовом 17 травня 2016 року, та 6 000 гривень 00 коп., а отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають повному задоволенню, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача 171 425 грн. 00 коп., які складаються з: 6 500 доларів США, що еквівалентно 165 425 (сто шістдесяти п`яти тисячам чотириста двадцяти п`яти) гривням, за курсом Національного банку України (1 долар США = 25,452 грн.) станом на 16 травня 2016 року, та 6 000 гривням, в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, з огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачана користь позивача, понесені позивачем судові витрати у справі, у вигляді сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме в сумі 1 714 грн. 25 коп., що становить 1% від суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved