Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 24 жовтня 2017 року він передав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 250 000,00 гривень строком до 18 листопада 2017 року, про що складено відповідний договір позики. В підтвердження зазначеного договору позики в той же день між ним та відповідачем була складена розписка, яка засвідчила отримання останнім грошей у вказаній сумі та обовязок повернути позивачу суму позики та проценти у розмірі 62 500,00 гривень, а усього сума боргу склала 312 500, 00 гривень. Станом на 18 листопада 2017 року відповідач грошові кошти позивачу не повернув і у звязку з чим 28 грудня 2017 року між ними був укладений договір про розстрочення боргу за позикою в частині 250 000,00 гривень, отриманої відповідачем згідно розписки від 24 жовтня 2017 року, а також встановлено проценти за користування позикою у розмірі 25%, що складає 62 500 гривень. До теперішнього часу відповідач кошти не повернув, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву. Відповідач [PERSON] позов визнав в повному обсязі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Заслухавши пояснення учасників провадження, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Так, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивачем були надані у борг грошові кошти у розмірі 250 000, 00 гривень з зобовязанням останнього повернути гроші у строк до 18 листопада 2015 року. Крім того, 24 жовтня 2017 року між сторонами була складена розписка, яка підтверджує факт отримання відповідачем у борг грошей в сумі 250 000,00 гривень, з кінцевим строком повернення до 18 листопада 2018 року (а.с. 10). Станом на 18 листопада 2017 року відповідач грошові кошти позивачу не повернув і у звязку з чим 28 грудня 2017 року між ними був укладений договір про розстрочення боргу за позикою в частині 250 000,00 гривень, отриманої відповідачем згідно розписки від 24 жовтня 2017 року, а також встановлено проценти за користування позикою у розмірі 25%, що складає 62 500 гривень (11-12). У звязку з тим, що до теперішнього часу борг відповідачем не сплачено, позивач просить суд стягнути з відповідача усього 375 000 грн. у тому числі: - 250 000 грн. - основного боргу; - 62 500 грн. процентів за користування сумою позики у період з 24.10.2017 р. до 18.11.2017 р.; - 62 500 грн. процентів за користування сумою позики за договором про розстрочення боргу за позикою від 28.12.2017 р. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідач витрати на оплату судового збору в сумі 3760,52 грн. Відповідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Згідно ст.ст. 610-611 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Однак, всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідач [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення позики у встановлений договором строк та за договором про розстрочення боргу за позикою , у звязку з чим допустив наявну заборгованість в сумі 375 000 гривень. Згідно розрахунку, який викладений позивачем в позовній заяві, сума заборгованості трьох процентів річних від простроченої суми відповідача перед позивачем складає 1 052, 05 гривень. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики на суму 375 000 гривень та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1052,05 гривень. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3760 грн. 52 коп., сплачений [PERSON] при зверненні з позовом до суду (а.с. 1) . Враховуючи викладене,

Outcome: approved