Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Четверта полтавська державна нотаріальна контора, змінивши позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, в якому прохав: -визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м., ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та земельну ділянку відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, спільним майном подружжя; -встановити юридичний факт - факт постійного проживання його, [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] , на час відкриття спадщини; -визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та Ѕ частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, як на частку у спільному майні подружжя; -визнати за ним [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та 1/4 частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] . В обгрунтування позову зазначив, що 25 вересня 1966 року зареєстрував шлюб із [PERSON] , від якого у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , 1976 р.н., та син [PERSON] , 1967 р.н. На підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року їм належала квартира [ADDRESS] , оформлена на дружину. Також останній на праві приватної власності належала земельна ділянка відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, розташована у Полтавській області, Решетилівському районі, Демидівській сільській раді. [INFO] [PERSON] померла. Потенційними спадкоємцями після [PERSON] є він, як її чоловік, донька [PERSON] та сина [PERSON] . Вважає, що прийняв спадщину шляхом фактичних дій, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем, донька [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини, а син звернувся до суду із завою про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Однак у червні 2015 року йому було відмовлено в подачі заяви у прийнятті спадщини, так як він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, з цих підстав звернувся до суду з позовом (том 2 а.с.7-12, том 4 а.с.58-59). Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави Кулешової Л.В. від 28 березня 2016 року відкрито провадження по справі (том 1 а.с.63). Ухвалою суду від 04 травня 2017 року витребувано спадкову справу щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (том 1 а.с.210). Відповідач [PERSON] у жовтні 2017 року звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи Четверта полтавська державна нотаріальна контора, Автогаражний колектив «Автотурист», ЖК «Будівельник» про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та на гараж [ADDRESS] в м.Полтава, стягнення компенсації за Ѕ частину земельної ділянки у сумі 1350 грн. та Ѕ частини квартири [ADDRESS] на суму 135 550 грн., а всього 136 900 грн. (том 2 а.с.42-46). Ухвалою суду від 17 листопада 2017 року у прийнятті зустрічного позову відмовлено (а.с.63 том 1). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2018 справу передано до провадження судді Савченко Л.І. Ухвалою суду від. 01 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позов не визнає, так як на день смерті його матері, його батько [PERSON] з нею не проживав. Останній постійно проживав у [ADDRESS] , що підтверджується правовстановлюючими документами на будинок, його заявами до Четвертої полтавської державної нотаріальної контори, позовними заявами до Октябрського районного суду м.Полтави, журналами судових засідань, де він вказував адресу: [ADDRESS] , актом мешканців будинку [ADDRESS] . Також зазначив, що позов підписаний не позивачем, а прізвище відповідача зазначено не вірно (а.с.232-234 том 2). Представник позивача надіслала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що на день смерті [PERSON] позивач [PERSON] був її чоловіком, вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Будинок у с.Говтвянчик подружжя використовувало як дачу, а ому він не був їхнім постійним місцем проживання. Докази, на які посилається відповідач, не стосуються даної позовної заяви і не є предметом позову. Позовна заява підписана саме позивачем, доказів протилежного не надано. Вважає, що прізвище відповідача зазначено вірно, так як він неодноразово їх змінював (а.с.242-243 том 2). Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року витребувано докази по справі за клопотанням представника відповідача (а.с.248-250 том 2 ). Ухвалою суду від 14 березня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року поновлено строк для подачі клопотання та витребувано письмові докази (том 3 а.с.115 -116). Ухвалами суду від 16 вересня 2019 року та 04 жовтня 2019 року витребувано письмові докази повторно (том 1 а.с.43). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, довірив представництво своїх інтересів своєму представнику. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] позов визнала у повному обсязі, пояснила, що батько та мати проживали разом до дня її смерті, але були зареєстровані за різними адресами. Оскільки батько вважав, що проживає разом із матір`ю, то і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав. У с.Говтвянчик вони мали дачу, де вели підсобне господарство. Влітку батько там і ночував, а мати кожного дня ходила ночувати в місто, оскільки в селі не могла заснути. Заперечення відповідача вважає безпідставними. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Четвертої полтавської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення покладався на розсуд суду (а.с.79 том 4). Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, перевіривши фактичні обставини письмовими доказами, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] з 25 вересня 1966 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого Полтавським міським бюро ЗАГС 25 вересня 1966 року (а.с.11 том 1). Від шлюбу сторони мали двох дітей [PERSON] , 1976 року народження, та [PERSON] , 1967 року народження. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.06.2014 року Центральним відділом РАЦС РС Полтавського МУЮ, актовий запис № 949 (а.с.15 том 1). За життя [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, посвідченим Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою, за № 1-3032 (а.с.16), а також земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 672446 виданим відділом Держкомзему у Решетилівському районі 11 травня 2010 року на підставі розпорядження від 24 листопада 2009 року № 466 Решетилівської районної державної адміністрації (а.с.109 том 4). 12 червня 2015 року за заявою [PERSON] відкрито спадкову справу № 127/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.239 том 1). Відповідач [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Полтавським міським бюро ЗАГС 22 червня 1967 року, актовий запис № 1390, свідоцтвом про зміну імені із [PERSON] на [PERSON] серії [NUMBER] від 19 липня 2012 року, свідоцтвом про зміну імені з [PERSON] на [PERSON] серії [NUMBER] від 04 квітня 2015 року (а.с.241-243 том 1). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, [PERSON] продовжено строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] матері [PERSON] (а.с.243-244, 253-254 том 1). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03 грудня 2015 року позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Четверта полтавська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишено без задоволення (а.с.249-250 том 1). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що слідує зі змісту ч.1 ст. 70 СК України. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] 10 грудня 2003 року, тобто у період перебування у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , як на частку у спільному майні подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді та визнання за ним права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки, як на частку у спільному майні подружжя, є безпідставними та задоволенню не підлягають, з огляду на таке. Згідно зі статтею 57 СК України (у редакції, чинній на момент отримання [PERSON] у власність внаслідок приватизації земельної ділянки 24 листопада 2009 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 61 СК України (у редакції, чинній на момент отримання [PERSON] у власність внаслідок приватизації земельної ділянки 24 листопада 2009 року) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Таким чином, спірна земельна ділянка була набута [PERSON] на підставі розпорядження Решетилівської районної державної адміністрації від 24 листопада 2009 року № 466, тобто до 08 лютого 2011 року, і вона не є майном, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю [PERSON] внаслідок одержання частки із земельного фонду. Вирішуючи позовні вимоги позивача про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] , суд виходить з наступного. Встановлено, що [PERSON] разом із [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 25 вересня 1966 року. За життя 10 грудня 2003 року подружжя придбало квартиру [ADDRESS] , яку оформили на дружину [PERSON] , однак зареєстрованим у ній був чоловік [PERSON] , про що свідчить довідка про склад сім`ї від 03.07.2012 року за № 9/8 видана КП ЖЕО № 2 Полтавської міської ради (а.с.182 том 3). Згідно свідоцтва про право власності від 08.05.1991 року [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] , однак в ній була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується звітом про оцінку майна, листом ЖК «Будівельник» від 11 серпня 2016 року № 90 та не заперечується сторонами (том 1 а.с. 36-45, 130). Фактично сторони проживали в цій квартирі. Також [PERSON] на підставі рішення Супрунівської сільської ради № 46 від 02 квітня 1998 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га в с.Говтвянчик Супрунівської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, про що видано Державний акт на право приватної власності на землю від 16 березня 1999 року (а.с.14). На вказаній земельній ділянці подружжя збудувало житловий будинок, будівництво якого не було завершено, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2016 року (том 3 а.с.25-27), який використовували як дачний будинок. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що являється однокласником [PERSON] та знав його батьків. Коли [PERSON] був у від`їзді, він пару раз ходив в аптеку за ліками [PERSON] . Одного разу у 2014 році він проходив мимо будинку і побачив, як біля вікна стояла [PERSON] . Вони поговорили і вона йому сказала, що самій важко. Коли бував у квартирі, чоловічих речей не бачив, це було в останні 5 років, коли конкретно не пам`ятає. Знав, що [PERSON] проживав на Говтвянчику , а [PERSON] на Ціолковського . Чому вони так жили, не знає. У нього склалося враження, що вони розведені, тому що коли заїжджав на Говтвянчик , то не бачив [PERSON] , а коли заїжджав на Ціолковського , то не бачив [PERSON] . Конкретно про те, що подружжя розлучене йому ніхто не говорив, він зробив такий висновок сам. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є племінницею [PERSON] , а тому була в курсі всіх подій. Спілкувалися десь раз в два тижні, могла до них приїхати, подзвонити. [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, садили огород на дачі на Говтвянчику , купляли курчат, кролів. Весною вони купували птицю, осінню вирізали та перевозили на Ціолковського . Також садили розсаду, консервували. [PERSON] говорила, що не може спати в теплушкі на топчанах, а хоче спати нормально, тому в 5 ранку йшла пішки на Говтвянчик , а ввечері поверталася додому. Скільки вона пам`ятає, стільки вони і будували будинок в с.Говтвянчик. Все надбане там було спільним, будинок [PERSON] будував сам. Підтвердила, що взимку подружжя проживало разом на Ціолковського , оскільки заїжджали до них за консервацією та бачила це особисто. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що у будинку [ADDRESS] проживає з дитинства та був головою ЖБК «Будівельник» з 02.09.2014 року. На скільки знає, то подружжя [PERSON] проживали у шлюбі. Бачив, як вони то з дачі приїдуть, то на дачу їздили постійно разом. Допитана свідок [PERSON] показала, що знайома із [PERSON] з 1998 року як сусіди по дачі по Говтвянчику. Вони були труженіками, працювали на земельній ділянці з ранку до вечора, використовували її як огород. Навесні набирали курчат, кролів, свиню заводили. У них були дуже добрі відносини, які вона ставила завжди в приклад своєму чоловікові. Вони завжди були разом. Знає, що [PERSON] вставала кожного дня о 3 годині і йшла пішки на дачу, о 5 годині вже вона сапала. Ввечері поверталася і о 20.30 лягала спати. Говорила їй, що не може на дачі заснути, так як любила спати на своєму ліжку і в тиші. Зазначила, що раз чи два ходила на Говтвянчик разом з нею. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Таким чином, факт постійного проживання [PERSON] підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Покази свідка [PERSON] не підтвердили достеменно факту окремого проживання подружжя [PERSON] , а є його припущеннями, що він підтвердив у судовому засіданні. Також суд вважає цей факт встановленим, виходячи з того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, спору про поділ майна не мали, навпаки кожен із них був зареєстрований у квартирі, яка належала іншому, що свідчить про відносини між ними як подружжя. Також підтвердженням того, що [PERSON] не проживав постійно по [ADDRESS] є відповідь із Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14.04.2017 за вих. № 9604/03-06, з якої слідує, що при первинному призначенні пенсії у заяві зазначена адреса: [ADDRESS] , яка не змінювалася (а.с.193 том 1). Акти про проживання родини [PERSON] разом в квартирі [ADDRESS] від 17 вересня 2015 року, а також Акт про проживання їх окремо [ADDRESS] від 28 липня 2016 року, Акт про проживання [PERSON] окремо у квартирі [ADDRESS] від 01 серпня 2017 року та Акт про окреме проживання [PERSON] від 12 березня 2019 року, які підписані, в тому числі, одними і тими ж сусідами, суд оцінює критично та не приймає в якості допустимих доказів, оскільки вони містять протирічиві обставини, надані одними і тими ж особами (том 1 а.с.19, 147, том 2 а.с.163, том 3 а.с.41). Також суд зауважує, що на неодноразові виклики до суду в якості свідків, особи, які підписували акти не з`явилися, а [PERSON] надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що приблизно рік назад до нього підходив [PERSON] і попросив завірити факт його проживання у квартирі по [ADDRESS] (том 4 а.с.40). Доводи відповідача, що позивач проживав у [ADDRESS] окремо від [PERSON] , а не по [ADDRESS] разом з нею, судом спростовуються, оскільки позов подано до суду у 2016 році, а тому зазначення в ньому адреси проживання позивача у с.Говтвянчик не свідчить, що він не проживав по [ADDRESS] у 2014 році на час відкриття спадщини. Аналогічну оцінку суд дає наступним доказам, на які посилається відповідач: позовну заяву про продовження строку на прийняття спадщини подано до Октябрського районного суду м.Полтави 16 червня 2015 року (том 1 а.с.139), а апеляційну скаргу 26.10.2015 року (том 1 а.а.140), тобто вже після смерті [PERSON] ; в супровідному листі із Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначено адресу [PERSON] станом на 2016 рік (а.с.224 том 1); у відповіді Четвертої полтавської державної нотаріальної контори від 11.06.2015 зазначено адресу [PERSON] за місцем реєстрації (том 1 а.с.225); журнал судового засідання Октябрського районного суду м.Полтави від 28.05.2015 року також складено після смерті [PERSON] (а.с.167 том 2). Із документів щодо будинку [ADDRESS] , які містяться в матеріалах справи, а саме будівельного паспорту, заяви [PERSON] на виготовлення будівельного паспорту, Державного акту на вказану земельну ділянку серії ІІІ-ПЛ № 006725, технічної документації по складанню державного акту, не вбачається постійного місця проживання [PERSON] за вказаною адресою на час відкриття спадщини (том 3 а.с.229-233, 236, 239-243). Не свідчать про факт постійного проживання [PERSON] в с.Говтвянчик і договір про користування електричною енергією, оскільки він укладений у 2011 році на конкретну адресу, за якою надаватимуться послуги, та не спростовує факту проживання [PERSON] разом із [PERSON] на час відкриття спадщини (а.с.228-229 том 1). З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про встановлення факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини у квартирі [ADDRESS] , оскільки встановлення цього факту необхідне йому для вирішення спадкових прав. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ј частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Зі змісту ч.1 ст. 1267 ЦК України слідує, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1241 СК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири задоволено, тому [PERSON] належала інша Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] 11 грудня 2003 року заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] повністю сину [PERSON] , що підтверджено заповітом посвідченим 11.12.2003 року Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим за № 1-3063 (а.с.96 том 4). Разом з тим, судом також встановлено, що позивач [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] та інформацією із Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14.04.2017 року (том 1 а.с.15, а.с.193). Зважаючи на те, що спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , який подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та строк для подачі якої був продовжений рішенням суду, а також чоловік померлої [PERSON] , оскільки судом задоволені позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а їхні частки в разі спадкування за законом були б рівними, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме визнання за ним права власності на 1/8 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування, як на обов`язкову частку у спадщині. Суд вважає за можливе визнати за [PERSON] також право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, в порядку спадкування як за спадкоємцями першої черги за законом, після померлої [INFO] [PERSON] , виходячи з того, що як вище встановлено, вказана земельна ділянка належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності, а їхні частки з іншим спадкоємцем [PERSON] є рівними. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягує з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 8 410, 55 грн. у рівних частках, тобто по 4 205 грн. 28 коп. з кожного (витрати на правову допомогу у сумі 6 000 грн. (том 3 а.с.3), 551 грн. 20 коп. за 1 вимогу немайнового характеру задоволену повністю, та 275 грн. 60 коп. за частково задоволену позовну вимогу немайнового характеру (том 1 а.с.1-2), 1263 грн. 75 коп. за визнання права власності на 5/8 частки у квартирі, виходячи з вартості квартири 202 200 грн. (том 1 а.с.3, том 4 а.с. 110), 3200 грн. за визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, виходячи з вартості земельної ділянки 2700 грн. та часткового задоволення позовних вимог в цій частині (том 1 а.с.3).

Outcome: partial