Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього боргу в розмірі 62913,24 грн. за договором позики та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Обгрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що 30 липня 2013 року [PERSON] узяв у нього в борг гроші в сумі 5550 доларів США грн. із строком повернення 30 серпня 2013 року. 18 вересня 2013 року [PERSON] знову взяв в борг гроші в розмірі 2200 доларів США із строком повернення 16 жовтня 2013 року. Крім того 30 липня 2013 року в частині запезбечення зобов'язання за договором позики [PERSON] передав в заставу належну йому квартиру [ADDRESS]. До теперешнього часу [PERSON] борг не повернув, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав і сягнути з відповідачки суму основного боргу - 60816,10 грн., 372,20 грн. - 3% річних,175,85 грн. - індекс інфляції, 815,09 грн. - проценти за користування, та визнати за ним право власності на квартиру, належну [PERSON], яка є предметом застави. Позивач [PERSON] у судовому засіданні збільшив обсяг грошового стягнення - просив стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 109334,11 грн. та наполягав на задоволенні всіх заявлених вимогах. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не прешкоджає розглядові справи. Суд, вислухавши позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню - в частині стягнення грошових коштів за договорами позики за наступними підставами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність іншій стороні гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а боржник зобов'язується повернути займодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з представлених суду розписок [PERSON] узяв у [PERSON] у борг грощі в сумі 10450 доларів США зі строком повернення до 30 серпня 2013 року, 16 жовтня 2013 року, 20 січня 2014 року (а.с. 11, 12, 70). Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. За таких обставин з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу у розмірі 10450 доларів США (114475,57 грн. по курсу НБУ 10,9546 грн. за 1 долар США станом на час розгляду справи). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, індекс інфляції ( індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч.2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні. Таким чином, індекс інфляції не може бути застосований при стягненні грошових коштів, отриманих у іноземній валюті. Разом з тим, вимоги про стягнення відсотків за користування грошима передбачені нормами цивільного законодавства. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню нараховані 3% річних у розмірі 1376,34 грн. та 2982,04 грн. - проценти за користування грошима за розписками від 30.072013 року, 18,09.2013 року, 16.12.2013 року, розраховані у відповідності до статей 625, 1048 ЦК України. Судом встановлено, що згідно із розпискою від 30.07.2013 року [PERSON] отримав від позивача 5500 доларів США. Відповідно тексту вказаної розписки [PERSON] передав в заставу належну йому квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім того застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації. Наслідком недотримання обов'язкової нотаріальної форми договору, передбаченої законодавством, є визнання його нікчемним. Такий договір не має юридичної сили и не породжує тих прав и обов'язків, на встановлення яких він був направлений. Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Доказів ухилиння відповідачем від нотаріального посвідчення укладеного договору суду не надано. Враховуючи положення ст. 10 ЦПК України, де йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає, що позивач не навів у судовому засіданні жодної обставини відповідно до законодавства України, яке регулює дані відносини, в обґрунтування вимог щодо визнання договору застави від 30.07.2013 року дійсним та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншого сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial