Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського регіонального управління АТ Банк Фінанси та Кредит, треті особи на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним Договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194 pv7-06 від 11.04.2006 року, стягнення судових витрат мотивуючи тим, що між сторонами було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194 pv7-06 від 11.04.2006 року, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 11.04.2006 року та передано в іпотеку нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в м. Івано-Франківську, по вул. Будівельників(Івана -Павла ІІ) №19, де позивач зареєстрований та проживає по теперішній час. Згідно договору позивач отримав кредит в розмірі 12 000 дол. США з оплатою по процентній ставці 17 % річних, строк повернення кредитних ресурсів до 11.04.2013 року. Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 17% річних. Ознайомившись із реєстраційними документами на сайті Банку, позивач дізнався, що відповідачу було видано Генеральну ліцензію №28 на здійснення валютних операцій лише 06.10.2011 року, що значно пізніше, а ніж було укладено кредитний договір від 11.04.2006 року в іноземній валюті. На момент укладення спірного кредитного договору індивідуальна ліцензія у позивача була відсутня, оскільки ним не отримувалась і про її необхідність відповідач не вказував. Таким чином, позивачу чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь відповідача шляхом внесення доларів США. Про порушення свого права позивач дізнався лише 23.12.2014 року, а тому відлік строку на захист порушених прав та інтересів позивача слід відраховувати саме з цього часу. 14.07.2015 року ПАТ Банк Фінанси та Кредит звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №194pv7-06 від 11.04.2006 року в розмірі 1 681 397,36 грн., стягнення судових витрат в розмірі 3 654,00 грн., мотивуючи тим, що відповідно до умов кредитного договору №194 pv7-06 від 11.04.2006 року [PERSON] зобовязувався здійснювати погашення заборгованості відповідно до графіка погашення кредиту щомісяця до 10 числа кожного місяця, однак умов своїх зобовязань останній не виконував належним чином, що і стало причиною виникнення кредитної заборгованості перед Банком. У звязку із порушенням [PERSON] взятих на себе зобовязань щодо строків повернення кредитних коштів, банком звернуто до суду позовну заяву про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором і 25.02.2011 року Івано-Франківським міським судом постановлено рішення, яким позов задоволено та стягнуто з позичальника 113 624,51 грн. З метою примусового виконання вказаного судового рішення, 28.10.2011 року ВДВС Івано-Франківського МУЮ відкрито виконавче провадження №29528250, про що винесено відповідну постанову. Позичальником не виконано ні рішення суду, ні вимоги кредитного договору, а саме порушено графік повернення відсотків за користування ним, в результаті чого на час подання позовної заяви за ним рахується заборгованість за відсотками та нарахована і несплачена пеня за останній календарний рік, а саме сума простроченої заборгованості за відсотками становить 11 072,70 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ становить 232 728,75 грн. з розрахунку 1 USD= 21,018248 UAH. Пеня 1 448 668,61 грн., всього загальна заборгованість за кредитним договором №194 pv7-06 від 11.04.2006 року становить 1 681 397,36 грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.12.2015 року обєднано в одне провадження справу № 344/8120/15-ц провадження № 2/344/3418/15 за позовом [PERSON] до Івано-Франківського регіонального управління АТ Банк Фінанси та Кредит, треті особи на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним Договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194 pv7-06 від 11.04.2006 року, стягнення судових витрат і справу № 344/8120/15-ц провадження № 2/344/3879/15 за зустрічним позовом ПАТ Банк Фінанси та Кредит до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №194pv7-06 від 11.04.2006 року в розмірі 1 681 397,36 грн., стягнення судових витрат в розмірі 3 654,00 грн. (а.с.75). 22.01.2016 року, 25.03.2016 року, 06.05.2016 року представник ПАТ АТ Банк Фінанси та Кредит подала уточнений розрахунок заборгованості за кредитом, відповідно до якого сума простроченої заборгованості за відсотками становить 11 072,70 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ становить 279 032,04 грн. з розрахунку 1 USD= 25,20 UAH. Пеня 1 448 668,61 грн., всього загальна заборгованість за кредитним договором №194 pv7-06 від 11.04.2006 року становить 1 727 700,65 грн.(а.с. 101,102.121,122,129,130). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - відповідач за зустрічним вимоги позову підтримала з мотивів наведених у позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі, у задоволенні вимог зустрічного позову- відмовити та просила зменшити пеню. Представник відповідача ПАТ Банк Фінанси та Кредит за первісним позовом представник позивача за зустрічним в судовому засіданні проти первісного позову заперечила, просила задоволити вимоги зустрічного позову з врахуванням уточнень. Треті особи на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] в судові засідання не зявились повторно, про причину неявки суд не повідомили хоча належним чином були повідомлені про день та час слухання справи(а.с.25,26,34,35,43,45,54,55,98,99,110,111,126,127,128). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 11.04.2006 року строком до 11.04.2013 року між ТОВ Банк Фінанси та Кредит та [PERSON] був укладений кредитний договір №194 pv7-06, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 12 000 доларів США у рамках відновлювальної кредитної лінії зі сплатою 17 % річних (а.с. 7,8). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 11.04.2006 року та передано в іпотеку нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в м. Івано-Франківську, по вул. Будівельників(Івана -Павла ІІ) №19, кв.№85. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] належно їх не виконував, у звязку з чим банк звертався до суду про стягнення заборгованості в солідарному порядку за кредитним договором №194 pv7-06 від 11.04.2006 року та 25.02.2011 року постановлено рішення Івано-Франківським міським судом, яким позов задоволено(а.с. 70). Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини 1статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір №194pv7-06 від 11.04.2006 року, посилаючись на те, що 23.12.2014 року ознайомившись із реєстраційними документами на сайті ПАТ Банк Фінанси та Кредит дізнався, що відповідачу було видано Генеральну ліцензію №28 на здійснення валютних операцій 06.10.2011 року, що значно пізніше, а ніж було укладено кредитний договір від 11.04.2006 року в інозмній валюті, тобто на момент укладення спірного кредитного договору індивідуальна ліцензія була відсутня. Дане твердження позивача [PERSON] спростовується наявними у матеріалах справи копіями: банківської ліцензії №28 виданої [PERSON] Банку Фінанси та Кредит зареєстрованому національним банком України 30.10.1991 року за №63, на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність від 20.01.2003 року(а.с.18); дозволом №28-1 виданого [PERSON] Банку Фінанси та Кредит зареєстрованому національним банком України 30.10.1991 року за №63, який має банківську ліцензію за номером №28, видану НБУ 20.01.2003 року на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність згідно з додатком до цього дозволу(а.с.19); додатком до дозволу №28-1 від 20.01.2003 року Перелік операцій, які має право здійснювати [PERSON] Фінанси і Кредит(а.с. 20). А отже, обставина на яку посилається представник позивача як на підставу про визнання договору не дійсним спростована наявними у матеріалах справи доказами. Будь-яких інших підстав для визнання договору недійсним представник позивача суду не навів. Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування відсотків, неустойки, штрафів, договір був підписаний та частково виконувався позичальником, а саме, як вбачається із розрахунку заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом згідно умов кредитного договору №194pv7-06 від 11.04.2006 року остання оплата позичальником [PERSON] була здійснена 29.08.2014 року (а.с.64,65), що свідчить про прийняття умов договору. Отже, кредитний договір укладений 11.04.2006 року між сторонами та його умови відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. 16.07.2015 року представник ПАТ БанкФінанси та Кредит подала до суду заяву, якою просила застосувати в даному спорі позовну давність, яка пропущена позивачем без поважних причин. Оскільки, кредитний договір укладений 11.04.2006 року, строк позовної давності сплив, ще 11.04.2009 року, а з позовом до суду позивач звернувся 09.06.2015 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. А отже, суд приходить до висновку, що в задоволені первісного позову слід відмовити у звязку з пропущенням строку позовної давності та необгрунтованістю. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №194pv7-06 від 11.04.2006 року суд виходив з наступного. Як вбачається із наявних у справі матеріалів, 25.02.2011 року рішенням Івано-Франківського міського суду позовні вимоги ПАТ Банк Фінанси і кредит задоволено. Стягнуто з [PERSON](ідентифікаційний номер [NUMBER] зареєстрованого за адресою : [INFO]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] зареєстрованої за адресою : [INFO]) у солідарному порядку на користь ПАТ Банк Фінанси і кредит заборгованість у розмірі 113 624,51 грн за кредитним договором №194 pv7-06 від 11.04.2006 року. Стягнуто з [PERSON](ідентифікаційний номер [NUMBER] зареєстрованого за адресою : [INFO]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] зареєстрованої за адресою : [INFO]) у солідарному порядку на користь ПАТ Банк Фінанси і кредит 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1 136,25 грн. витрат по оплаті судового збору(а.с. 70). Як було встановлено в судовому засіданні, позичальником не виконано ні рішення суду, ні вимоги кредитного договору, а саме порушено графік повернення відсотків за користування ним, в результаті чого за [PERSON] у період з 06.07.2014 року по 05.05.2016 року рахується заборгованість за відсотками в розмірі 11 072,70 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ становить 279 032,04 грн. з розрахунку 1 USD= 25,20 UAH. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. У звязку з неналежним виконанням зобовязань по кредитному договору ПАТ Банк Фінанси та Кредит нараховано [PERSON] пеню в розмірі 1 448 668,61 грн., що підтверджується розрахунком (а.с.65-69 ). Будь-яких доказів на спростування наведеної суми боргу [PERSON] суду не надано. Однак, представник позивача за первісним позовом - відповідач за зустрічним в судовому засіданні заявила клопотання про зменшення розміру пені, що в свою чергу підтверджує факт визнання [PERSON] вимог зустрічного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, суд приходить до висновку, що з [PERSON] за кредитним договором слід стягнути пеню за прострочення заборгованості по відсоткам у розмірі 750 000,00 грн. Загальний розмір заборгованості за кредитним договором №194 pv7-06 від 11.04.2006 року становить 1 029 032,04 грн., в тому числі: сума простроченої заборгованості по відсоткам - 279 032,04 грн., пеня за прострочення заборгованості по відсоткам - 750 000,00 грн. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов підлягає до часткового задоволення, а вимоги первісного позову про визнання кредитного договору недійсним є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.Тому з [PERSON] також слід стягнути на користь ПАТ Банк Фінанси та Кредит понесені ним судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 203, 204, 215, 256, 257, 267, 526, 527, 530, 610, 611, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60,88 ЦПК України,

Outcome: approved