Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що після смерті матері [PERSON] успадкував земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,45 га, що знаходиться в адмінмежах Чорнобаївської селищної ради. Після оформлення права власності з'ясував, що земельна ділянка перебуває в користуванні ТОВ «Силікат-1» на підставі договору оренди, який укладено від імені матері [PERSON] Оскільки спадкодавець померла у 2012 році, з 2013 року орендна плата не виплачувалась. Також позивач має сумніви щодо сплати орендної плати з 2009 по 2012 рік. Для з'ясування зазначених питань та отримання примірника договору, з вимогами про виплату коштів неодноразово звертався до ТОВ «Силікат-1». Проте такі вимоги відповідачем були проігноровані. Враховуючи зазначене просив стягнути з ТОВ «Силікат-1» нараховану, але невиплачену орендну плату за 2014, 2015, 2016 роки в сумі 14472,27 грн., за період з 2009 року по 2013 рік включно - 19151,45 грн., 16000 завданої моральної шкоди, та розірвати договір оренди землі. В подальшому позивач зменшив позовні вимоги, остаточно просив стягнути з ТОВ «Силікат-1» нарахованої, але частково невиплаченої орендної плати за 2014, 2015, 2016 роки в сумі 4047,79 грн., за період з 2009 року по 2013 включно - 12563,35 грн., 16000 завданої моральної шкоди, та розірвати договір оренди землі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з викладених підстав. Вказувала, що згідно отриманої копії договору оренди у відділі Держгеокадастру дата укладення договору - 12.02.2009 року, а в наданій відповідачем копії значиться дата укладення правочину 12.02.2010 року. Представник відповідача Цинда Л.Г. в судовому засіданні проти заявленого позову заперечувала, посилалася на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України до спадкоємця переходять всі права та обов'язки попереднього власника за чинними договорами. Підстав для розірвання договору не вбачається, оскільки як тільки товариство дізналося про наявність спадкоємця орендодавця та були надані його банківські реквізити, ТОВ «Силікат-1» почало виконувати свої обов'язки по договору. На даний час орендна плата за 2013-2016 роки виплачена повністю. Підстави для розірвання договору відсутні. Також представник просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Рішенням Чорнобаївського районного суду від 01.07.2016 року за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського площею 2,45 га, що знаходиться в адміністративних межах Чорнобаївської селищної ради та належала його матері [PERSON], померлій [INFO] року (а.с.6). Право власності [PERSON] зареєстрував 25.07.2016 року у встановленому законодавством порядку, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7). 12.02.2010 року представником [PERSON] за довіреністю від 11.01.2010 року [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Силікат-1» строком на 49 років. Вказаний договір згідно відмітки на останньому аркуші 09.11.2010 року зареєстрований у Чорнобаївсьокму РВ Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК» за № 041079700064 (а.с. 78-79). Представник позивача звертала увагу суду на те, що в наданій копії договору відділом Держгеокадастру (а.с. 103-106) інша дата укладення договору - 12.02.2009 року. Разом з тим, оскільки договір від імені власника укладено довіреною особою [PERSON] на підставі довіреності від 11.01.2010 року (а.с. 81), в копіях акту прийому-передачі наявні посилання на договір саме від 12.02.2010 року (а.с. 80, 109), зареєстровано договір в ДП «Центр ДЗК» у 2010 році, відповідно договір не міг бути укладений у 2009 році, мала місце описка. А відтак, вимоги про стягнення орендної плати за 2009 рік є безпідставними. Вимог про визнання договору недійсним позивачем не ставиться. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки спадкодавець померла [INFO] року, рішенням Чорнобаївського районного суду від 01.07.2016 року встановлено, що [PERSON] своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте безпідставно зволікав з отриманням свідоцтва про право на спадщину, відтак суд вважає, що строки позовної давності необхідно рахувати саме з моменту прийняття спадщини позивачем, і вони є пропущеними. Пдстав для їх поновлення не вбачається. З цих підстав, враховуючи наявність заяви відповідача про застосування строків позовної давності, відсутність поважних причин пропуску позивачем строків позовної давності, вимоги про стягнення орендної плати за 2010, 2011, 2012 роки задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення заборгованості по виплаті орендної плати за 2013-2016 роки. Відповідач згідно наданих документів орендну плату за 2013 рік виплатив, і строки позовної давності застосовувати не просив. Кожною зі сторін надано розрахунок заборгованості за вказаний період. Перевіривши принципи застосованих розрахунків суд приходить до наступного. Згідно п. 9 договору оренди землі (а.с.78) орендна плата становить 3% від вартісної оцінки земельного паю. При визначенні розміру заборгованості за 2013 рік позивач взяв за основу інформацію з листа Відділу Держгеокадастру у Чорнобаївському районі № 1310 від 20.05.2016 року (а.с.8) про вартість земельної ділянки (паю) в адміністративних межах Чорнобаївської селищної ради, що складає 127 676, 35 грн. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про оцінку земель» одним із принципів проведення оцінки землі є безперервність цього процесу. Тобто величина нормативної грошової оцінки земельної ділянки не є сталою і щорічно індексується на відповідний коефіцієнт. Разом з тим, у вказаному листі відділу Держгеокадастру не йде мова про вартість паю у 2013 році, наявний лише один показник 127 676,35 грн., і оскільки це лист за 2016 рік, відповідно вказано вартість земельної ділянки у 2016 році. З вказаним погоджується і позивач в своєму позові. Тобто вказана позивачем сума орендної плати, що підлягала до виплати за 2013 рік - 3830,29 є невірною, оскільки вирахувана саме з вартості земельної ділянки 127 676,35 грн. Щодо розміру орендної плати за 2014-2016 роки, при розрахунку позивач виходив з даних, наданими ДПІ (а.с.21). Разом з тим, при розрахунках заборгованості зазначену інформацію неможливо брати за основу враховуючи слідуюче. Суд не володіє інформацією, чи мала спадкодавець одну земельну ділянку (пай) чи кілька. Також суд звертає увагу на те, що при вартості земельної ділянки у 2016 році 127 676,35 грн. та зобов'язаннями по договору виплачувати орендну плату у розмірі 3% від вартості, ТОВ «Силікат-1» не мало підстав нарахувати 7577,65 грн. (127 676,35 / 100 * 3=3830,29 грн.). Саме такий розмір орендної плати і нараховано ТОВ «Силікат-1» згідно наданої довідки. Відтак саме принципи розрахунку, застосовані відповідачем суд вважає обґрунтованими та вірними (довідка, а.с. 152). Як вказується відповідачем і визнається представником позивача, на картковий рахунок [PERSON] 20.03.2017 року було перераховано кошти в сумі 2504,21 грн., а 07.11.2017 року - 7920,27 грн. Зазначене також підтверджується відомостями про розподіл масових виплат (а.с. 153,154). Відповідно суд вважає, що заборгованість по виплаті орендної плати за 2013-2016 роки на дату розгляду справи відсутня. Щодо вимог про розірвання договору оренди слід зазначити наступне. В позові позивач посилається на систематичну несплату орендної плати протягом дії договору, тобто невиконання орендарем своїх обов'язків за договором. Згідно ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Статтею 141 Земельного кодексу України визначено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Положення статті 24 Закону України «Про оренду землі» передбачають, що орендодавець, крім іншого, має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до ч. 3 ст. 31, ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. З системного аналізу викладених норм вбачається, що розірвання договору на вимогу однієї з сторін можливе за певних умов, зокрема, в разі систематичної невиплати орендарем визначеної за договором орендної плати. Разом з тим, в діях відповідача не вбачається ознак систематичності порушень. Так, право власності за позивачем на вищевказану земельну ділянку визнано Чорнобаївським районним судом 01.07.2016 року та зареєстровано ним в установленому законодавством порядку 25.07.2016 року. В порушення вимог ч. 3 ст. 148-1 Земельного кодексу України, [PERSON] лише 13.01.2017 року повідомив ТОВ «Силікат» про те, що він є новим власником земельної ділянки орендодавця [PERSON] та в листі від 17.02.2017 року повідомив платіжні реквізити для перерахування йому орендної плати (а.с. 12,14). Як зазначалося вище, частину коштів по орендній платі було виплачено 20.03.2017 року, на даний час заборгованість відсутня. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відсутність ознак систематичності порушень в діях товариства, а тому вимоги про розірвання договору оренди задоволенню не підлягають. Позивачем також заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди за грубе порушення умов договору, прав на отримання орендної плати, ігнорування вимог позивача, викладених в запитах. [PERSON] посилається на те, що наведені порушення потягли за собою моральні страждання і переживання, неможливість гідно існувати в результаті неотримання належної плати від орендаря та інше. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування і які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed