Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором, посилаючись на те, що 24 грудня 2013 року він надав відповідачам [PERSON] та [PERSON] грошову позику в розмірі 585 400 грн. з встановленим строком повернення до 24 грудня 2014 року, з приводу чого в момент передачі грошей відповідачами власноручно написано розписку. Після зазначеної дати повернення позики, відповідачі борг не повернули. Враховуючи вказане, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь позику в сумі 585400 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові та на додаткові письмові пояснення, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що твердження позивача, про передачу грошей відповідачам 24.12.2013 року не відповідають дійсності, та не підтвердженні матеріалами справи. Також в письмових поясненнях позивача вказано, що відповідачам передавалася сільськогосподарська техніка для проведення ремонту та подальшої реалізації, проте ним не зазначається марка, вид, рік випуску та інші дані. Крім того, не вказано на яку суму передано техніки, та не зазначено, яка та коли сума передана в позику. Наголошував на тому, що кошти за реалізовану техніку відповідачами перераховано на картку позивача у повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів та їх представника, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 14.11.2017 року до Полтавського районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] та [PERSON] в розмірі 585400,00 грн. В обгрутнутвання позовних вимог позивач зазначав, що 23.12.2013 року надав відповідачам грошову позику в розмірі 585400,00 грн. з встановленим строком повернення до 24.12.2014 року, з приводу чого в момент передачі грошей відповідачами власноручно було написано розписку. У визначений строк кошти відповідачами повернуто не було, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно письмових пояснень представника позивача від 22.10.2018 року, в серпні 2013 року відповідачі звернулися до [PERSON] з проханням про надання грошової позики під розвиток бізнесу. Позивач був зацікавлений в такому розвитку, тому на початку вересня 2013 року за усною домовленістю передав відповідачам 585 400,00 грн. з умовою повернення коштів протягом року. Маючи сумніви в порядності відповідачів, [PERSON] 24.12.2014 року приїхав за їх місцем проживання, та наполіг на складенні розписки в підтвердження укладення договору позики від вересня 2013 року. Факт отримання від нього сільськогосподарської техніки відповідачами під реалізацію позивачем не заперечується. Як зазначали відповідачі в своїх поясненнях, 23.12.2014 року до їх помешкання приїхав позивач - [PERSON], та вимагав повернути кошти, отримані від реалізації раніше переданої їм сільськогосподарської техніки. Як зазначають відповідачі, в той день у них були відсутні докази перерахування коштів на банківський рахунок позивача, тому вони вимушені були написати розписку про отримання коштів та техніки на суму 585 400,00 грн. Під час написання розписки відповідачі не повністю усвідомлювали наслідки, і просто розраховували на отримання часу, щоб надати письмові докази про перерахунок коштів позивачу. Як зазначено в поясненнях, позивач обіцяв після надання підтверджуючих документів знищити розписку, та вподальшому не мати претензій до відповідачів. Наголошували на тому, що ні до того, ні в день написання розписки, ні після того, жодних коштів від позивача не отримували. Ними бралася лише техніка, яка ремонтувалася та реалізовувалася, а кошти від її продажу перераховувалися на розрахунковий рахунок [PERSON] Відповідачі наголошували на тому, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки кошти позивачем не передавалися, в матеріалах справи відсутні докази передачі, що договір позики не укладався, і що кошти, від реалізації техніки позивачу перераховано у повному обсязі. Допитаний судом свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON], відповідача у справі. Приблизно восени або взимку 2013 року йому зателелефонував [PERSON] та попросив під'їхати з паспортом до будинку телерадіокомпанії «Лтава» в м.Полтаві. Раніше він один чи два рази бачив [PERSON] разом із чоловіком його сестри. Приблизно о 16 годині від під'їхав до вказаного місця, де у великому автомобілі, марки він не знає, знаходились [PERSON], [PERSON] та її чоловік [PERSON] Між сказаними особами відбувалась розмова про поставку [PERSON] нової сільськогосподарської техніки приблизно на 300000 грн. Йому надали документ, названий «розписка», який укладали його сестра та її чоловік з [PERSON], який він підписав у автомобілі. Який саме документ він підписував вже не пам'ятає, оскільки пройшов значний час. Однак, наданий для огляду судом договір, який є предметом спору, впізнав та підтвердив, що вказаний документ ним прочитаний та підписаний. Знаходячись в автомобілі, він звернув увагу, що його сестра плакала. Він не поцікавився у сестри чому вона плаче, оскільки поспішав на роботу. В автомобілі при підписанні ним документу знаходився приблизно 20-25 хвилин. Допитана в судовому засіданні [PERSON], пояснила, що розписку підписала, проте не читала. Зробила так як попросив [PERSON], оскільки той запевняв, що так треба. Під час оформлення розписки та її підписання, гроші [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не передавалися, що підтверджено обома свідками. Долучений позивачем до матеріалів справи та досліджений судом відеозапис написання розписки відповідачами, підтверджує пояснення відповідачів, що кошти [PERSON] 24.12.2014 року не передавалися, доказів передачі грошей позивачем не надано. Позивачем за час розгляду справи змінювалися пояснення, щодо обставин та дати передачі коштів. Так і не надано доказів та чітких пояснень, щодо того, коли передавалися кошти, в якому розмірі. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами вже тривлий час існують партнерські бізнес відносини, за умовами яких, позивач надає сільськогосподарську техніку відповідачам для ремонту та реалізації, за що останні отримували кошти. Вказане не заперечується сторонами по справі. Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, суд дійшов наступних висновків. За змістом статті 203 ЦК України визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 207 ч. І ЦК України правочин вважається укладений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв'язку. Тобто договір є документом, що стверджує про вчинення правочину між сторонами. Отже, суд вважає доведеним факт укладання сторонами договору, щодо надання послуги, який відповідав вимогам статті 203 ЦК України. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з часу передачі грошей. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, тощо. Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За таких обставин суд вважає недоведеним факт укладання сторонами договору позики(кредиту) в межах якого у сторін виникли права та обов'язки. Даючи належну оцінку борговій розписці, встановлюючи її правову природу, суд дійшов висновку про відсутніть між сторонами відносин, які виникли б з договору позики, а відповідною розпискою та матеріалами справи в їх сукупності факт отримання відповідачами коштів не підтверджується, а від так зобов'язання повернути ці кошти у відповідачів відсутні. Вимогами статті 901 ч.1 ЦК України визначено: за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З аналізу встановлених обставини, відповідно до вимог статті 901 ЦК України, між сторонами було укладено договір про надання послуг, у зв'язку з чим у сторін виникли права та обов'язки, в межах яких сторони мають право заявляти вимоги, щодо їх виконання. Позивач заявляє позовні вимоги, про стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики (кредиту), на підставі вимог ст.ст.1046, 1047 ЦК України, але між сторонами існують інші правовідносини визначені вимогами ст.901 ЦК України, на підставі яких позивач не заявляє ніяких позовних вимог. Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд відповідно до вимог закону позбавлений права виходу за межі позовних вимог, а саме вирішенню правовідносин які існують між сторонами на підставі ст. 901 ЦК України. Крім того, сторони з означених підстав ніяких доказів суду не надали, а тому, в задоволенні позовних вимог, слід відмовити, що не перешкоджає праву позивача звернутися до суду з вимогами на підставі ст. 901 ЦК України. Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed