Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, в обґрунтування якого зазначив наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат, однак у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, позивач розірвав трудовий договір з власної ініціативи на підставі ч. 3\~ст. 38 КЗпП України. У день звільнення заборгованість по заробітній платі та належні до сплати суми у зв`язку із звільненням відповідачем сплачені не були. Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 58\~143,37 гривень, компенсація за невикористані відпустки 76\~572,24 гривні, вихідна допомога 102\~676,11 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку (24 робочих дні) 40\~068,73 гривень, які позивач на підставі ст.ст.\~115,\~116,\~117 КЗпП України\~просив стягнути з відповідача у судовому порядку. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його корить компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з грудня 2018 року по день фактичного розрахунку, судові витрати просив покласти на відповідача. Зазначені суми позивач просив стягнути з відповідача АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат, в тому числі з рахунків його відокремленого структурного підрозділу - Придніпровське виробниче управління ПАТ „ЗАлК. Ухвалою суду від 15.04.2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 19.04.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 47 робочих днів, що складає 78\~467,92 гривень, який просить стягнути з відповідача. 14.05.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову частково заперечує, в обґрунтування заперечень зазначив наступне. В частині стягнення заборгованості по заробітній платі відповідач частково не згоден, зазначив, що борг по заробітній платі, відповідно до розрахункових листів за січень березень 2019 року становить 58\~142,25 гривень, суму компенсації за невикористані відпустки вважає завищеною та визнає частково у сумі 45\~936 гривень. В частині стягнення вихідної допомоги відповідач заперечував, посилаючись на те, що згідно наказів про звільнення позивача із займаних посад розпорядження про виплату зазначених сум не приймалося, з наказами позивач був ознайомлений та від нього не надходило заперечень щодо їх змісту. Поряд з цим, зазначає, що за вимогами ст. 44 КЗпП України, розмір вихідної допомоги позивача при звільненні, який становить тримісячний середній заробіток, виходячи з розміру його середньоденного доходу (1\~587,50 гривень) дорівнює 99\~202,88 гривень. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідач заперечував у повному обсязі, вважає позовні вимоги в цій частині необгрунтованими, посилаючись на те, що в затримці розрахунку з позивачем при звільненні вина відповідача відсутня, у зв`язку із накладенням державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, що перешкоджало своєчасній виплаті усіх належних виплат. 21.05.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначив наступне. Позивач не погоджується з позицією відповідача в частині необґрунтованості вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні з підстав відсутності відповідних розпоряджень у наказах про звільнення. В обґрунтування свої доводів посилається на те, що порушення відповідачем вимог ст. 44 КЗпП України підтверджується актом інспекційного відвідування Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області № ЗП1448/565/АВ від 16.04.2019 року та Приписом про усунення виявлених порушень № ЗП1448/565/АВ/П від 16.04.2019 року, зазначаючи, що позивач звертався з відповідною вимогою до відповідача про виплату йому належних сум. Позивач вважає заперечення відповідача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати необгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, посилаючись на те, що відповідачем на підтвердження викладених у відзиві доводів не надано даних, які свідчать про накладення арештів на рахунки Товариства, та не наведено про вжиття відповідачем заходів щодо усунення перешкод для розрахунку з позивачем. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Представник позивача адвокат Волошина Є.В. суду подала письмову заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника без фіксації судового процесу, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно раніше наданих пояснень, представник відповідача у судовому засіданні уточнив, що розмір належної до виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки становить 57\~063,36 гривень, відповідно до розрахункових листків, оскільки під час попереднього розрахунку сталася арифметична помилка. У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого\~Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] перебував у трудових відносинах з відповідачем - Акціонерним товариством „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Відповідно до наказу № ЗАлК-19-П022/02а від 04.03.2019 року звільнений з посади начальника відділу інформаційних технологій підрозділу підпорядкування генерального директора на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та відповідно до наказу № ЗАлК-19-П023/02а від 04.03.2019 року - з посади адміністратора системи групи локально-обчислювальних мереж та комп`ютерних мереж відділу інформаційних технологій підрозділу підпорядкування генерального директора на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 10-11). Відповідно до розрахункових листків за січень, лютий, березень 2019 року розмір нарахованої та невиплаченої у строки, визначені\~ст. 115 КЗпП України, позивачу [PERSON] заробітної плати, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які відраховано з нарахованої суми, становить 58\~142,25 гривень (а.с.77-79). При цьому судом встановлено та відповідачем не спростовано, що заборгованість по заробітній платі позивачу, на теперішній час, залишається непогашеною. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу № 1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 58\~142,25 гривень. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд виходить з наступного. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що після звільнення позивача [PERSON] , належна до виплати сума компенсації за невикористані відпустки не виплачена. Невикористана відпустка позивача становить відповідно до наказів: № ЗАлК-19-П022/02а від 04.03.2019 року 69,1 календарних днів, № ЗАлК-19-П022/02а від 04.03.2019 року 27,41 календарних днів. Відповідно до розрахункового листка за березень 2019 року (а.с. 79) позивачу нараховано компенсацію за невикористані відпустки, виходячи з розміру середньоденного доходу (а.с.76), загальний розмір якої склав 57\~063,36 гривень, яка визнана відповідачем. Розмір компенсації за невикористані відпустки підтверджено протоколом розрахунку (а.с. 80). Таким чином, виходячи з наданих суду доказів, проаналізувавши які суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення суми компенсації за невикористані відпустки у розмірі 57\~063,36 гривень. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Зазначені суми позивачу відповідачем не виплачені, натомість відповідач наполягає на тому, що згідно наказів про звільнення позивача із займаних посад розпорядження про виплату зазначених сум не приймалося, тому вимога позивача про стягнення вихідної допомоги є необґрунтованою. Встановлено, що Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області № ЗП1448/565/АВ від 16.04.2019 року виявлено порушення відповідачем ПАТ „ЗАлК вимог ст. 44 КЗпП України, зокрема: не нарахування та не виплата звільненому на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України працівнику [PERSON] . вихідної допомоги. Приписом про усунення виявлених порушень № ЗП1448/565/АВ/П від 16.04.2019 року відповідачу було встановлено строк для усунення виявлених недоліків до 15.07.2019 року. Отже, доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення на користь позивача вихідної допомоги через відсутність відповідного розпорядження у наказі про звільнення суд не приймає. Крім того, відповідачем в ході розгляду справи не надано даних щодо розгляду звернень позивача, які містяться в матеріалах справи, з питань виплат належних йому при звільненні сум. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем передбаченого Законом права позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні. Згідно довідки № 12 про середню заробітну плату (дохід) від 13.05.2019 року (а.с.760 середньоденний дохід позивача [PERSON] становить 1\~587,50 гривень, виходячи з якого суд обчислює розмір вихідної допомоги, належної до стягнення з відповідача (1\~587,50 грн. х 20,83 (середня кількість робочих днів на місяць) х 3 місяці), який становить 99\~202,88 гривень. У зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню, та суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 99\~202,88 гривень. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, а також всіх належних до виплати компенсацій при звільнені, які зводяться до того, що затримка розрахунку з позивачем допущена, у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, тобто не з вини відповідача, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на переконання суду є неспроможними. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст.\~117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 98 425 гривень з розрахунку: 62 робочих дні (з 05.03.2019 року по 04.06.2019 року) х 1\~587,50 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується матеріалами справи, та відповідачем не спростований, який підлягає стягненню з відповідача. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума компенсації за невикористані відпустки у розмірі 57\~063,36 гривень, вихідна допомога у розмірі 99\~202,88 гривень та середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку у розмірі 98\~425 гривень, що підлягає стягненню з відповідача, які нараховані з розміру середньоденного доходу позивача, обчисленого з нарахованих сум доходу з урахуванням податків та обов`язкових платежів, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Позовні вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд вважає необгрунтованими. Так, відповідно до вимог\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари i тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5\~ст. 95 КЗпП України заробітна\~плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. За правилами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Статтею 12\~ЦПК України\~передбачено,\~що учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не зазначено розміру сум компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати, які підлягаються стягненню з відповідача, не наведено їх розрахунку, та не надано обґрунтованих даних, з яких позивачем береться коефіцієнт для обчислення відповідних сум. В тому числі, позивачем в обґрунтування позовних вимог про стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати не надано будь-яких доказів, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про розмір належних до виплати позивачу сум. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач,\~особи,\~яким законом\~надано право\~звертатися до\~суду в\~інтересах інших\~осіб,\~повинні подати\~докази разом\~з поданням\~позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За викладених обставин позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати не підлягають задоволенню. Поряд з цим, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої заборгованості шляхом стягнення з рахунків його відокремленого структурного підрозділу - Придніпровське виробниче управління ПАТ „ЗАлК, є необгрунтованими. Позивачем не наведено даних щодо перебування у трудових відносинах безпосередньо із зазначеним підрозділом відповідача. Крім того, порядок стягнення присуджених до стягнення сум за рішенням суду, яке набрало законної сили, тобто виконання судового рішення, визначений Законом України „Про виконавче провадження. За таких обставин, така вимога позивача не підлягає задоволенню у повному обсязі, та присудженні до стягнення суми за даним рішенням, підлягають стягненню з відповідача у справі - Акціонерного товариства „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається\~ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, угодою про надання правової допомоги та додатковою угодою № 1, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, Актом наданих послуг, особистою участю адвоката у судових засіданнях. Виходячи з виконаних адвокатом послуг, розміру позовних вимог, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги позивачу, суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром витрат, понесених позивачем, на правничу допомогу, є витрати у розмірі 3\~700 гривень, які суд обраховує з вартості складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та участі адвоката у судовому засіданні. На підставі п. 1.ч. 1\~ст. 5 ЗУ „Про судовий збір\~позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, у зв`язку з цим в порядку, передбаченому\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~128,33 гривень, що становить один відсоток від суми задоволених позовних вимог. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ,\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial