Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS], з 11.03.2003 по день смерті [PERSON] - [INFO], у тому числі однією сім'єю без шлюбу з 22.09.2015 по [INFO]; визнати заповіт [PERSON] від 24.06.2015 недійсним; визнати [PERSON] такою, що не має права на спадкування за законом та усунути її від права на спадкування за законом майна померлої [PERSON]; визнати право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS], за [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.09.2002 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. За період перебування у шлюбі ними було придбано дві квартири. Квартиру [ADDRESS] було придбано за кошти [PERSON] від продажу її квартири в Мінську та оформлено на її дочку [PERSON] Квартиру [ADDRESS] було придбано за кредитні кошти [PERSON] та оформлено на [PERSON] За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла квартиру [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] 22.09.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, однак, після розірвання шлюбу вони продовжувати жити разом. Після виявлення у [PERSON] онкологічного захворювання та в період її лікування [PERSON] продовжував проживати разом з [PERSON], доглядав за нею, допомагав їй у лікуванні. [INFO] [PERSON] померла. Державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки він не є спадкоємцем за законом та в нього відсутній заповіт, а єдиним спадкоємцем квартири [ADDRESS] за заповітом є [PERSON], та роз'яснено, що для прийняття спадщини йому необхідно встановити факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] до цього часу не видано. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, викладені в позові, просили суд їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа - Приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 03.09.2002 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с.13). 24.01.2003 між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 010/00-211/271 за умовами якого для позичальника було відкрито кредитну лінію у розмірі 5000 доларів США з 24.01.2003 по 23.01.2008 (а.с.15-17). 24.01.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу за яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,30 кв.м (а.с.18). 22.09.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13). Як вбачається з довідок комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 01.03.2017, 09.08.2017 та 08.05.2018 [PERSON] мешкає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS], власником особового рахунку є [PERSON], заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій станом н 01.04.2018 немає (а.с.20-22). Товарними чеками за період з 16.12.2016 по 03.02.2017 підтверджено придбання різноманітних медичних препаратів (а.с. 32-38). Однак, з лише з трьох наданих [PERSON] торавних чеків вбачається придбання медичних препаратів на загальну суму 194,50 грн (а.с.32), з решти наданих позивачем товарних чеків не вбачається придбання препаратів самим [PERSON] та не з'ясовано, чи спрямовані такі витрати на лікування саме [PERSON], що позбавляє суд можливості визначити дані докази як належні та допустимі. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві [INFO], [PERSON] померла [INFO] (а.с.23). 12.02.2017 [PERSON] уклав з ритуальною службою СКП «Київський крематорій» договір на організацію та проведення поховання [PERSON] на кладовищі «Білорусь» 16.02.2017, та оплатив вартість послуг у розмірі 2051,80 грн (а.с.26). За змістом заповіту, складеного [PERSON] 24.06.2015 та посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., [PERSON] заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] (а.с.39). Предметом спірних правовідносин у цій справі є встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання заповіту недійсним, усунення від права спадкування за законом майна померлої, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Ч.4 ст. 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Позивач не оспорює дійсність заповіту з тих підстав, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі. Також у судовому засіданні позивач підтвердив, що заповіт був вчинений до хвороби [PERSON], яка розуміла значення свої дій. В заповіті від 24.06.2015 міститься напис «Цей заповіт мною прочитано в голос та підписано власноручно», в графі «Підпис» виконано підпис [PERSON], прописані її прізвище та ініціали. Судом не встановлено, що волевиявлення заповідача - [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] в момент складення заповіту була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними, не перебувала під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства. Посвідчення оспорюваного позивачем заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем [PERSON] дієздатність якої нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу його складання, прочитано вголос (про що є запис в заповіті), складено текст зі слів заповідача, підписано [PERSON] особисто. Суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині (їх перелік наводиться вище). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причини позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, у цьому разі така особа не може одержати право на спадкування. Але попри це заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. До них відносяться: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (ч. 1 ст. 1241 ЦКУ). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на час відкриття спадщини не був непрацездатним вдівцем, оскільки розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] відбулось 22.09.2015, тому [PERSON] у даному випадку не має обов'язкової частки за законом у спадщині. Оцінивши в сукупності досліджені докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог щодо недійсності заповіту. Твердження позивача стосовно складення на його частку заповіту як на підставу визнання заповіту недійсним є безпідставними, оскільки спірний заповіт [PERSON] складала на підставі правовстановлюючих документів на квартиру, відповідно до яких є власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.19). За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] з 18.08.2016 належить на праві власності [PERSON] (а.с.44). Однак, наявність у власності [PERSON] квартири [ADDRESS] не впливає на розмір прийнятого нею спадкового майна та не є підставою для позбавлення її спадщини після смерті її матері. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Як встановлено судом, покійна [PERSON] за життя скористалась наданим їй правом скласти заповіт щодо всього майна на користь своєї дочки [PERSON] За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Вимога щодо визнання [PERSON] такою, що не має права на спадкування за законом та усунути її від права на спадкування за законом майна померлої [PERSON] є безпідставною, оскільки [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] за заповітом, а не за законом, і спірний заповіт судом недійсним не визнано. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, правила цієї статті застосовуються виключно при спадкуванні за законом. [PERSON] є спадкоємицею після смерті своєї матері [PERSON] за заповітом, а не за законом, тому доводи позивача, які підтверджені відповідними поясненнями свідків, щодо ухилення [PERSON] від утримання хворої матері [PERSON], не можуть бути прийняті судом до уваги в розрізі заявленої вимоги про визнання [PERSON] такою, що не має права на спадкування за законом, та усунення її від права на спадкування майном за законом. Крім цього, твердження позивача про відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину є безпідставними, оскільки, за змістом ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилась до 1 січня 2004 року тощо. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. За змістом п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що протягом строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, [PERSON] звернувся у встановленому законом порядку із заявою для прийняття спадщини до державного нотаріуса, та не заявляв про відмову від спадщини. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України) За клопотанням представника відповідача та позивача на підтвердження даних, що є предметом судового розгляду, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили суду, кожен окремо, що покійна [PERSON] проживала разом із [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], про їхнє розлучення свідки не знали, а стало відомо зі слів [PERSON] Подружжя [PERSON] після розлучення продовжували проживати разом, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. Під час хвороби [PERSON] доглядав за хворою дружиною, організацією похорону та похованням [PERSON] займався саме [PERSON], а її донька [PERSON] не була присутня на похоронах, відповідач не приймала участі у догляді за хворою матір'ю, витрати на ліки, догляд, поховання не понесла. Суд приймає до уваги покази допитаних свідків, оскільки останні узгоджуються із дослідженими судом письмовими доказами та поясненнями заявника. Досліджені судом докази та показання свідків беззаперечно свідчать про подружні стосунки між [PERSON] та позивачем [PERSON], вони постійно проживали разом у квартирі за адресою: [ADDRESS], як подружжя після офіційного розлучення та до дня смерті [PERSON] Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено судом, за життя [PERSON] склала заповіт на свою дочку [PERSON] До цього заповіту [PERSON] включений не був. Враховуючи, що заповіт судом недійсним не визнано, [PERSON] не відмовилась від прийняття спадщини, тому [PERSON] не є особою, що спадкує майно після смерті [PERSON] за законом. У своїй постанові від 19.12.2018 у справі № 570/147/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що саме по собі визнання юридичного факту в судовому порядку є непотрібним, якщо від цього факту не виникають, не змінюються чи не припиняються інші правовідносини. Таким чином, встановлення факту проживання [PERSON] одією сім'єю з [PERSON] у квартирі [ADDRESS], не має для позивача жодного юридичного значення. Стосовно визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS], суд зазначає таке. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Згідно положення 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Судом встановлено, що вказана квартира була придбана подружжям [PERSON] під час шлюбу, тобто є їхньою спільною сумісною власністю в силу закону. Виділ у натурі частки із майна за життя [PERSON] подружжям здійснено не було. Існують певні особливості спадкування майна, що перебуває у спільній сумісній власності, зокрема до складу спадщини входить не все це майно, адже воно перебуває в особливому правовому режимі, бо належить подружжю, а не одному з них. На момент укладення заповіту обоє з подружжя мали право на майно в цілому, оскільки квартира перебувала у праві спільної сумісної власності і не була поділена/виділена на частки. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власностіспадкується на загальних підставах; суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. У цій справі спадкування частки у праві спільної сумісної власності не є предметом судового розгляду, суд не має права виходити за межі позовних вимог. У зв'язку з тим, що подружжя [PERSON] володіли майном, нажитим у період шлюбу, то позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру за [PERSON] не підлягає задоволенню, згідно із поясненням сторони позивача виділ частки з цього майна є предметом судового розгляду в іншій справі, а так як останній є співвласником Ѕ частини квартири, тому, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, спадкову масу становить Ѕ частина квартири, що належала на праві спільною сумісної власності [PERSON] та включена в заповіт, при складенні якого волевиявлення спадкодавця було вільним та відповідало її волі, в судовому засіданні позивачем спростовано те, що при складенні спірного заповіту померла [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. За наслідком судового розгляду суд прийшов висновку, що про відсутність правових підстав на визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом спірної квартири, підстави для визнання заповіту недійсним та [PERSON] такою, що не має права на спадкування за законом, усунення відповідача від права на спадкування за законом, - відсутні в силу переваги заповіту як зовнішнього прояву внутрішньої волі заповідача щодо спадщини, а тому суд не вбачає підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 22.09.2015 по [INFO], оскільки від цього факту для позивача не виникають, не змінюються і не припиняються правовідносини спадкування за законом, які є предметом судового розгляду у цій справі, тобто встановлення факту не породжує юридичних наслідків для спадкування за законом майна померлої [PERSON], отже не має юридичного значення. Зазначене є підставою для відмови в позові в цілому, а тому відповідно ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснюється. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). При розгляді цих спірних правовідносин судом враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 570/147/17, від 12.09.2018 у справі № 372/2951/16-ц, від 16.04.2018 у справі № 635/5482/16.

Outcome: dismissed