Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником на ? частини квартири [ADDRESS]. Однак, до тепер у цій квартирі продовжують бути зареєстрованими колишній власник ? частини квартири [PERSON] та його малолітній син [PERSON] Відповідачі не є членами його родини, а тому мають бути позбавлені права користування зазначеним жилим приміщенням, оскільки його право власності є непорушним і підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 21 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 16 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] Ухвалою суду від 19 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні та зазначили, що інший співвласник спірної квартири [PERSON] є рідним братом відповідача [PERSON], однак місце його проживання їм невідоме. Від сусідів вони чули, що [PERSON] інколи з'являється за адресою спірної квартири. Відповідач [PERSON] заперечував проти позовних вимог, подавши відзив на позов та в судовому засіданні наголошував на тому, що він хоч і перестав бути власником ? частки спірної квартир, але продовжує в ній постійно проживати з дозволу свого рідного брата [PERSON], який є другим власником ? частини квартири, іншого житла не має та вважає безпідставними доводи позивача про те, що він та його малолітній син [PERSON] втратили право користування вказаною квартирою. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судовому засіданні пояснила, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також надала письмові пояснення щодо позову в яких зазначила, що вимоги позивача є свідченням його наміру позбавити відповідача [PERSON] та його малолітнього сина їх єдиного житла. Позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому проживає малолітня дитина, може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Однак, позивачем до матеріалів справи такого дозволу додано не було та доказів врегулювання цього питання в позасудовому порядку суду не надано, до них, як спеціально уповноваженого органу, вони не звертались з цього питання. Представник Управління-служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність з посиланням на прийняття рішення відповідно до чинного законодавства, враховуючи інтереси дитини. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, наголосив на тому, що він, як власник ? частки вказаної квартири, не заперечує проти фактичного проживання свого рідного брата [PERSON] в цій квартирі. Крім того, останній в ній постійно проживає, ніколи не залишав цього житла та між ними були укладені у 2017 - 2018 роках договори безоплатного користування вказаною частиною житлового приміщення. Заслухавши доводи учасників процесу, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Суд встановив, що позивач є власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1434, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Д.В. (а.с.27,28). Придбання позивачем вищезазначеної частини квартири відбулося на підставі протоколу № 214 АЕТ - лот № 2814 про проведення другого повторного аукціону у формі електронних торгів та визначення переможця, складеного 09 серпня 2017 року ТОВ «Професіонал» та акту приймання-передачі від 10 серпня 2017 року. Відчужувана ? частина квартири [ADDRESS] раніше належала відповідачеві [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 25 листопада 2004 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Литвиненко І.В. за реєстровим № 1-2585. Інша ? частина квартири [ADDRESS], також на підставі свідоцтва про право на спадщину належить братові відповідача [PERSON] - [PERSON] (а.с.32-34). Відповідно довідки про склад сім'ї № 2567 від 10 квітня 2018 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: з 27 травня 1999 року [PERSON], [INFO] та з 17 грудня 2009 року [PERSON], [INFO] (а.с.13). Позивач свої вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування обґрунтовував тим, що із припиненням право власності відповідача [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], ним та членом його сім'ї малолітнім сином [PERSON], втрачено право користування цим житловим приміщенням. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно ч. ч 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. Як вже встановлено судом співвласниками квартири [ADDRESS] є позивач та третя особа [PERSON] Третя особа [PERSON] є рідним братом відповідача [PERSON] та відповідно дядьком малолітнього [PERSON] та підтвердив в судовому засіданні факт того, що відповідача [PERSON] фактично проживає у вказаному житловому приміщенні, він не заперечує про це та дійсно укладав з рідним братом договори безоплатного користування вказаним житловим приміщенням у 2017-2018 роках. Факт постійного проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується і його особистими поясненнями в судовому засіданні та актом за підписом сусідів від 24.11.2018 року. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] із припиненням його права власності на частину спірної квартири та його малолітній син [PERSON] не втратили право користування нею, оскільки вони перебувають у родинних відносинах з іншим співвласником квартири [PERSON], який надав згоду останнім на проживання в цій квартирі. Наданий позивачем рапорт працівника поліції [PERSON], суд не приймає в якості допустимого доказу в підтвердження факту не проживання відповідачів за вказаною адресою, оскільки він не містить дати його складання та його зміст стосується лише одиничного випадку відсутності останніх вдома, до того ж без зазначення причин. Судом не може бути залишена поза увагою і та обставина, що відповідач [PERSON] заселився до спірної квартири не будучи її співвласником, оскільки право спільної часткової власності на неї набув у 2004 році, а зареєстрував у встановленому законом порядку місце свого проживання в ній ще у травні 1999 року, про що свідчить довідка про склад сім'ї. Тобто, право відповідача [PERSON] на користування спірним житловим приміщенням не пов'язано з набуттям права власності на нього, оскільки воно виникло ще задовго до того, як він став його співвласником. Крім того, місце проживання відповідача [PERSON] нерозривно пов'язано з місцем проживання його малолітнього сина [PERSON], оскільки відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто, з викладеного слідує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки на законодавчому рівні чітко закріплено, що місцем її проживання, є місце проживання її батьків, або одного з них. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] цілком правомірно вселився до спірної квартири та не втратив право користування нею, то його малолітній син на рівні з ним має таке ж право на проживання та користування нею. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed