Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати недійсними: договір від 02 лютого 2015 року про відступлення права вимоги у межах суми 40000 грн. за депозитним договором № 00005010056533 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 26.01.2015 року та договір від 02 лютого 2015 року про відступлення права вимоги у межах суми 6000 доларів США за депозитним договором № 20003010066539 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 26.01.2015 р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.02.2015 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за депозитним договором (надалі Договір 1), відповідно до якого він передав належне йому право вимоги згідно з Договором № 00005010056533 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 26.01.2015 року, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», а [PERSON] прийняв право вимоги що за основним договором (п.1.1 Договору 1). Сума права вимоги, яку він передав [PERSON] згідно умов договору про відступлення права вимоги від 02.02.2015 р. складає у межах 40000 грн. Крім того в той же день, а саме 02.02.2015 р. він зі [PERSON] уклав договір про відступлення права вимоги за депозитним договором (Договір 2), відповідно до якого передав належне йому право вимоги згідно з Договором № 20003010066539 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 26.01.2015 р. який він уклав з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», а [PERSON] прийняв право вимоги що належне йому за основним договором (п.1.1 Договору 2). Сума права вимоги, яку він передав [PERSON] згідно до умов договору про відступлення права вимоги від 02.02.2015 р. складає у межах 6000 (шести тисяч) доларів США (п. 1.3 Договору 240\~000 грн. (п. 1.3 Договору 1). При укладанні договорів він дійсно погоджувався відступити [PERSON] право вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту), але за певних обставин (надання у розпорядження [PERSON] певної грошової суми), які сторони мали викласти письмово у додаткових угодах до Договору 1 та Договору 2, що мали стати їх невідємною частиною відповідно до пункту 5.6 кожного договору про відступлення права вимоги. Однак після підписання договорів обставини, у разі настання яких він погоджувався відступити [PERSON] право вимоги за договорами не були оформлені відповідними додатковими угодами, підписаними сторонами, що свідчить про невідповідність його волевиявлення, як учасника правочинів (Договору 1 та Договору 2) його внутрішній волі у момент їх вчинення. Позивач, посилаючись на вимоги ч.3 ст. 203 та ч.1 ст. 229 ЦК України просив визнати недійсними вказані договори про відступлення права вимоги за депозитним договором від 02.02.2015 р. В судове засідання позивач і відповідач не зявилися, направили заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Як убачається з матеріалів справи 26 січня 2015 року позивач з ПАТ «Дельта Банк» уклав договір № 00005010056533 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США. Згідно умов договору позивач поклав на депозитний рахунок вклад у сумі 5553 доларів США строком до 25 липня 2015 року включно під 5,5% річних. Також 26 січня 2015 року позивач уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір № 20003010066539 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США. Згідно умов якого позивач вніс вклад у сумі 6000 доларів США строком до 25 липня 2015 року включно під 5,5% річних.(а.с.5,7). 02 лютого 2015 року позивач з відповідачем уклав два договори про відступлення права вимоги за депозитними договорами банківського вкладу № 00005010056533, №20003010066539. Згідно п.1.3 умов договорів позивач передав відповідачу належне йому право вимоги в межах 40000 грн. за першим договором та в межах 6000 доларів США за другим договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст.ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст..203 ЦК України, тобто вимог щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач з підстав передбачених ст. ст. 203 та 229 ЦК України просив визнати недійсними правочини (Договір 1 та Договір 2) від 02.02.2015 р. про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00005010056533 від 26.01.2015 р. та № 20003010066539 від 26.01.2015 року, посилаючись на наявність певних обставин, що не передбачені самими цими договорами. Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язано з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.). Отже, виходячи з наведеного позивач не надав суду будь-яких доказів, передбачених вказаною нормою закону про те, що під час укладання оспорюваних правочинів він помилявся, і ця помилка має істотне значення.

Outcome: dismissed