Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтований тим, що 28 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у власність 8500,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 28 грудня 2020 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошових коштів у встановлений строк не повернув. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 8500 доларів США та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України 105,49 доларів США. Ухвалою судді від 22 червня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Станом на 25 сеппня 2021 року відзив на позов від відповідача до Рожищенського районного суду Волинської області не надійшов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. З відповіді Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області від 09 червня 2021 року, вбачається, що місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Однак, адресовані йому судові повістки та матеріали позову на адресу суду поверталися з відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою. За таких обставин повідомлення відповідачу про дату, час та місце розгляду справи здійснювалось судом в порядку, передбаченому п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). З огляду на положення п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач [PERSON] вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори). Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно з ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи 28 грудня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально завірену заяву, в присутності двох свідків, за умовами якої позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 8500 доларв США, а останній зобов`язався повернути борг до 28 грудня 2020 року. На день розгляду даної справи відповідач [PERSON] борг за договором позики від 28 грудня 2015 року позивачу не повернув, доказів зворотного суду не надано. На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача були надані для приєднання до матеріалів справи оригінали заяв від 25 грудня 2015 року. Із досліджених заяв вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання та строк повернення коштів. Факт знаходження оригіналів заяв у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. За таких обставин, суд приходить до переконання, що оскільки кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті відповідачем, то позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 8500 доларів США необхідно задовольнити. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, суд зазначає таке. Правилами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а відповідно до ч.1 ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних від простроченої суми зобов`язання, а також наводить відповідний розрахунок з якого слідує, що з дати виникнення прострочення боргових зобов`язань (29.12.2020) 3 % річних від суми боргу становить 105,49 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача в користь позивача 3 % річних від простроченої суми зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі договору позики від 28.12.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача боргу та відсотків за прострочення виконання зобов`язання підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: approved