Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського міського центра творчості учнівської молоді про стягнення компенсації за відпустку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України « Про відпустки» відповідач повинен був виплатити належну йому грошову компенсацію в розмірі 1834 грн.14 коп. за невикористану відпустку з 07 березня по 05 вересня 2013 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та під час судових дебатів просив суд стягнути з Рівненського міського центра творчості учнівської молоді компенсацію на невикористані дні відпустки в сумі 1300 грн. Представники відповідача Рівненського міського центра творчості учнівської молоді в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що під час звільнення [PERSON] за період його роботи з 05.09.2012 року по 06.03.2013 року йому була перерахована грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1834 грн. 14 коп. Крім того, зазначили, що за період роботи з 07.03.2013 року по 27.11.2013 року [PERSON] також була перерахована компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 07.03.2013 року по 27.11.2013 року в сумі 258 грн. 96 коп. Просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено і дана обставина визнана сторонами, що [PERSON] працював у Рівненському міському центрі творчості учнівської молоді з 05.09.1994 року по 06.03.2013 року, що стверджується оглянутою в судовому засіданні трудовою книжкою [NUMBER] ( а.с. 8) Відповідно до наказу № 54-ктр від 12.09.2013 року [PERSON] було поновлено на посаді керівника гуртка з 06 березня 2013 року на підставі рішення Рівненського міського суду від 04 вересня 2013 року ( а.с.1 зворот) Відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України та ч.2 ст. 24 Закону України « Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Відповідно до заяви від 20.12.2013 року ( а.с. 15) позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 1834 грн. 14 коп за невикористану відпустку з 07 березня 2013 року по 05.вересня 2013 року. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24. 12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи. Відповідно до статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Так, з матеріалів справи вбачається, що при звільненні [PERSON] 06.03.2013 року була перерахована грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 05.09.2012 року по 06.03.2013 року в сумі 1834, 14 грн. ( а.с. 12) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на момент звільнення 06.03.2013 року [PERSON] фактично відпрацював шість місяців, а не 10 місяців як передбачено вимогами ч.2 ст. 24 ЗУ « Про відпустку», тому компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки нарахована відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що як грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки йому має бути виплачена ще сума в розмірі 1300 грн. Відповідно до довідки № 01-0876 від 17.12.2013 року вбачається, що платіжним дорученням № 285 від 25.11.2013 року [PERSON] була перерахована грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 07.03.2013 року по 27.11.2013 року в сумі 258 грн. 96 коп. вже при повторному звільненні 27 листопада 2013 року. Оцінкою досліджених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку з 07 березня 2013 року по 05 вересня 2013 року, а саме, встановлених достовірними доказами порушення прав позивача. Таким чином, позовні вимоги вважаються безпідставними та недоведеними, такими що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed