Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, до якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивач вважає що саме він повинен успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за заповітом, спадщину належним чином прийняв, оскільки вступив в оперативне управління майном спадкодавця, згідно п. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року). Також в позовній заяві зазначає, що його брат, [PERSON], який має право на частину спадкового майна, згідно заповіту, спадкувати не бажає. У зв'язку з тим, що спадкодавець не оформив правовстановлюючі документи на будинок, позивач не може оформити право власності на нього в нотаріальній конторі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, свої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явився суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник Монастириської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. З огляду на те, що учасники процесу про час і місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, тому зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд визнав неявку позивача, відповідача, представників третіх осіб такою, що не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] в [ADDRESS], у віці 83 років помер - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 10.03.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Після його смерті залишилось спадкове майно, до якого входить: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №43 від 02.04.2015 року, виданою виконавчим комітетом Чехівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області. З вищевказаної довідки також вбачається, що в управління спадковим майном до шести місяців з дня смерті спадкодавця вступив [PERSON], який з моменту відкриття спадщини підтримував будинок в належному стані, проводив поточні ремонти в будинку, обробляв присадибну земельну ділянку. Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1963), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та визнання за ним права власності на це майно треба керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Згідно заповіту, складеного 09.01.2003 року (а.с.6) [PERSON] заповів належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], разом із присадибною ділянкою в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняв. Як слідує із листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори №331/01-16 від 08.05.2015 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] з підстав того, що відсутній правовстановлюючий документ на будинковолодіння. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. З 1966 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно технічного паспорта, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS], був побудований в період з 1925 по 1965 роки. З листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Щодо визнання [PERSON], який згідно заповіту, мав би право на частину майна після смерті [PERSON], позовних вимог [PERSON], суд зазначає наступне. Як вже було встановлено в судовому засіданні у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1963), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняв. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України (в ред.1963 року) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього кодексу). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не вчинив жодних дій, передбачених ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року) щодо прийняття спадщини - не вступив у фактичне володіння спадковим майном, не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а тому вважається спадкоємцем, який відпав. Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК України (в ред. 1963 року), якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві щодо спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, а отже, позивач [PERSON] має право на прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], так як з моменту відкриття спадщини підтримував будинок в належному стані, проводив поточні ремонти в будинку, обробляв присадибну земельну ділянку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред'явлено, а [PERSON] фактично прийняв спадщину, тому є підстави визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями. Крім того, відповідач позов визнає повністю. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved