Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення майна, яке передавалось йому на підставі акту прийому-передачі від 28.12.2012 року до Угоди № 28/001 від 28.12.2012 року, а у разі неможливості повернути дане майно (його відсутності), стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 тис. 23 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування вартості переданого майна. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 40023,80 грн. в рахунок відшкодування вартості переданого майна. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено Угоду № 28/001 від 28 грудня 2012 року про доручення на реалізацію товару. Відповідно до умов даної Угоди відповідач, як виконавець, взяв на себе зобов'язання якісно і в установлений термін виконувати роботу, а саме реалізовувати кінцевим споживачам друковану продукцію. Перелік, кількість та ціна реалізованої продукції визначалась в додатках до договору, які слугували актом прийому-передачі продукції. Згідно до акту прийому-передачі продукції від 28 грудня 2012 року, відповідачу було передано продукцію на загальну суму 40023,80 грн. Строк виконання робіт за даною угодою складав 180 календарних днів з моменту її підписання. Після закінчення строку виконаних робіт відповідач жодних відомостей щодо виконання ним умов договору не надав та не підтвердив його виконання. Актів прийому-здачі виконаних робіт відповідач на адресу позивача не надіслав. Майно, яке передавалось згідно до акту прийому-передач позивачу повернено не було. Просить позов задовольнити, стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 40023,80 грн. в рахунок відшкодування вартості переданого майна та понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 400,25 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні за позовом заперечує, в обґрунтування заперечень суду пояснив, що працював регіональним представником по Запорізькому регіону, однак він не отримував товар, зазначений у акті прийому-передачі продукції від 28.12.2012 року, але за своїм місцем роботи підписував пусті бланки, книжок зазначених в акті від 28.12.2012р. у нього в натурі немає, доказів щодо неотримання майна суду надати не може. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову за наступними підставами. Судом встановлено, що 28 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Угоду № 28/001 від 28.12.2012 року про доручення на реалізацію товару. Відповідно до умов даної угоди, відповідач, як виконавець, взяв на себе зобов'язання якісно і в установлений термін виконувати роботу, а саме реалізовувати кінцевим споживачам друковану продукцію. Перелік, кількість та ціна реалізованої продукції визначалась в додатках до договору, які слугували актом прийому-передачі продукції. Згідно до акту прийому-передачі продукції від 28.12.2012 року, відповідачу було передано продукцію на загальну суму 40023,80 грн. Строк виконання робіт за даною угодою складав 180 календарних днів з моменту її підписання. Після закінчення строку виконаних робіт сторони підписують акт прийому-здачі виконаних робіт. Однак не дивлячись на встановлений термін виконання зобов'язання відповідач жодних відомостей щодо виконання ним умов договору не надав та не підтвердив його виконання. Актів прийому-здачі виконаних робіт на мою адресу позивача не надсилав. Майно, яке передавалось згідно до акту прийому-передач позивачу, як його законному власнику, повернено не було. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.610 ЦК України, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (ст. 611 ЦК України). Згідно ст.615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Окрім того, ст. 651 ЦК України передбачені підстави для розірвання договору, де зазначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У зв'язку з існуючим правом одностороннього розірвання договору у разі порушення однією із сторін зобов'язання та фактичним порушенням зобов'язання зі сторони відповідача, [PERSON] звернувся з письмовою вимогою до останнього, де зазначив про факт розірвання договору (п. 3.2. Угоди).Станом на сьогоднішній день договір вважається розірваним. В зв'язку з розірванням договору, правових підстав утримувати товар відповідач не має, а тому він підлягає поверненню законному власнику. При цьому, у разі неможливості повернути товар, який передавався відповідачеві, в останнього виникає обов'язок відшкодувати вартість такого товару. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Ст.60 ЦПК України однозначно визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів щодо спростування отримання товару за актом прийому-передачі продукції від 28.12.2012 року на загальну суму 40023,80 грн., в зв'язку з чим позовні вимоги що стягнення грошової суми підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved