Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Співвласниками даної квартири при житті були [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . За вказаною адресою також зареєстрована онука позивача - [PERSON] , яка з 15 липня 2017 року виїхала до іншого міста, не знявшись при цьому з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . З зазначеного вище часу відповідач не мешкає за адресою своєї реєстрації, про квартиру не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти в картирі не здійснює. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Місцезнаходження відповідача позивачеві невідоме. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач та його уповноважений представник в судовому засіданні 11.08.2020 року позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Письмовим клопотанням від 11.08.2020 року позивач звернувся до суду про залучення до участі у справі свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні 11.08.2020 року, відповідно до вимог ч. 4 ст. 240 ЦПК України. До судового засідання 22.09.2020 року ані позивач, ані уповноважений представник позивача не з`явились. Позивач надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного розгляду справи на підставі ст. 280-282 ЦПК України не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у тому числі шляхом публікування оголошення на сайті судової влади України згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, про причини неявки не інформував. Відзив на позов не поданий. З огляду на наведене, приймаючи до уваги, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: квартира [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1996 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду УЖКГ в/о «Дзержинськвугілля», на праві спільної приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі зазначеного свідоцтва, Дзержинським бюро технічної інвентаризації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було видане реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5, 6). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.06.2011 року, виданого Виконкомом Кіровської селищної ради міста Дзержинська Донецької області. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.01.2015 року, виданим Виконавчим органом Кіровської селищної ради міста Дзержинська Донецької області. В свою чергу, відповідно до довідки КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 18.02.2020 року про склад сім`ї від 18.02.2020 року № б/н, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Факт того, що з липня 2017 року відповідач не мешкає у вказаному вище житловому приміщенні з 2017 року, власних речей не зберігає, обов`язки з утримання житла не виконує, підтверджується актом вуличного комітету №б/н від 18.02.2020 року, складеного головою вуличного комітету [PERSON] в присутності двох свідків (сусідів). Допитані в судовому засіданні 11.08.2020 року свідки [PERSON] , яка є дружиною позивача, та [PERSON] , який є сусідом позивача, в судовому засіданні 11.08.2020 року під присягою повністю підтвердили викладені в позовній заяві факти. Зокрема, свідки зазначили, що з літа 2017 року [PERSON] (відповідач) в квартирі [ADDRESS] не проживає, про квартиру не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти в картирі не здійснює. Місцезнаходження відповідача свідкам невідоме. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Отже, з урахуванням того, що квартира [ADDRESS] є власністю позивача, суд приходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача, який є членом сім`ї позивача, у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved