Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: виділити [PERSON] у володіння та користування кімнату 14,7 м2 в квартирі [ADDRESS] , залишити в володіння та користуванні [PERSON] та [PERSON] кімнати 15,8 м2 та 15,0 м2, місця загального користування в квартирі залишити в спільному користуванні сторін. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що спірна квартира загальною площею 61,70 м2, житловою 45,50 м2, складається з трьох окремих кімнат 15,8 м2, 15,0 м2, 14,7 м2, та інших нежелих приміщень. В квартирі зареєстровані п`ять осіб. Кожному із співвласників належить 1/3 частини спірної квартири, частка кожного в житловій площі квартири становить 15,16 м2. За усною домовленістю між позивачем та відповідачем [PERSON] , позивач кожного місяця надає кошти в сумі 800,00 грн., для сплати комунальних послуг та кошти на утримання будинку та прибудинкової території. В вересні 2018 року позивачу стано відомо, що за спірною квартирою рахується заборгованість по сплаті коштів за утримання будинку та прибудинкової території. Позивач звернувся до відповідача [PERSON] , з проханням пояснити чому утворилася дана заборгованість та запронував визначити порядок користування квартирою відповідно до часток кожного в спільній частковій власності, для того щоб позивач зміг сам сплачувати належну йому частину квартири. Однак відповідач категорично відмовилася від встановлення порядку користування квартирою зазначивши, що вона не повинна позивачу нічого пояснювати, оскільки позивачу в спірній квартирі нічого не належить і взагалі що він не має ніяких прав на дане житло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами, третіми особами, та копію ухвали про відкриття провадження у справі позивачем, було отримано 03 січня 2019 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, третіми особами письмових пояснень подано не було, відповідачами не використано право подання відзиву на позовну заяву. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого позивачем та відповідачами було придбано в рівних частках квартиру під номером [ADDRESS] . Відповідно до викопіровки квартири [ADDRESS] , вказана квартира має житлову площу 45,5 кв.м., площа кімнати № 1 - 15,8 кв.м., кімнати № 2 - 15,0 кв.м., кімнати № 3 - 14,7 кв.м. кухня - 8,0 кв.м., коридор - 5,2 кв.м., ванна - 2,0 кв.м., туалет - 1,0 кв.м., при цьому загальна площа квартири становить 61,7 кв.м. Статтею 150 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85 року, в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Зміна договору найму жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача не допускається в передбачених ч.3 ст.104 ЖК випадках, незалежно від наявності згоди наймодавця на зміну такого договору, за винятком випадків, коли жиле приміщення наймач одержав не в зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення. Враховуючи заявлені позовні вимоги в частині виділу у користування позивачу окремої житлової кімнату площею 14,7 кв.м., суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: виділити у користування [PERSON] окрему житлову кімнату (кімнату № 3 згідно викопіювання) площею 14,7 кв.м.; у користування відповідачів [PERSON] та [PERSON] кімнати (кімнати № 1 та № 2 згідно викопіювання) площею 15,8 та 15,0 кв.м. відповідно, залишити у спільному користуванні сторін місця загального користування. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Враховуючи наведене та

Outcome: approved