Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. У позові вказав, що він зареєстрований у будинку [ADDRESS] . Співвласниками даного житла були: його мати - [PERSON] , а також гр. [PERSON] , і будинок фактично розділений на дві половини з окремими входами та комунікаціями, однак, юридично будинок не поділений. У 2006 році його мати померла і на момент її смерті за вищевказаною адресою з нею проживали він - [PERSON] до вересня 2012 року та його рідний брат [PERSON] , який проживає у будинку і дотепер, у спадщину ніхто не вступав. З 14.09.2012 року по 28.02.2020 року він відбував покарання за вироком суду у місцях позбавлення волі і після звільнення він намагався вселитись у будинок, оскільки іншого житла не має, однак, його брат [PERSON] не дозволяє йому це зробити у добровільному порядку. Позивач прохає суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення його до будинку за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати прохає покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Антіхович В.В. позов не визнали, мотивуючи тим, що права позивача не порушено, оскільки спадщину він не приймав. Крім того, представник зазначив, що вказана справа стосується спадкування, а тому підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, щодо позовних вимог покладається на рішення суду. Перевіривши та дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03.07.1998 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №14-18/533 (а.с.6). Станом на 29.12.2012 року, вказане нерухоме майно зареєстроване на праві власності за гр. [PERSON] , яка була матір`ю позивача, згідно свідоцтва про народження останнього (а.с.8) та гр. [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Лубенське МБТІ» №199 від 12.05.2020 року (а.с.9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як вбачається з акту вуличного комітету від 21.09.2020 року на момент смерті матері позивач проживав у вказаному будинку, однак спадщини не приймав. Факт проживання позивача в будинку в судовому засіданні підтвердила також третя особа. З 14.09.2012 року по 28.02.2020 року позивач відбував покарання, призначене за вироком суду, в установах Державної кримінально-виконавчої служби, згідно довідки про звільнення серії ПОЛ №03158 (а.с.7). Після звільнення позивача по відбуттю строку покарання, він не має можливості вселитись у житлове приміщення за місцем своєї реєстрації у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди, не допускаючи у будинок, фактично позбавивши позивача права користування вказаним житлом, що стало причиною звернення останнього спочатку до правоохоронних органів (а.с.40), а потім із заявою до суду. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Така позиція була викладена в постанові КЦС ВС у справі № 279/3572/18 від 22.07.2020 З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право користування житлом своєї матері, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї матері власника спірної квартири, яка померла. Наразі позивач та відповідач вирішують питання прийняття в спадщину цього житла. Зокрема, позивач вказує на те, що його реєстрація за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». В той же час, зі сторони відповідача відбувається втручання в право позивача на житло, при цьому відповідач не зміг пояснити законну підставу такого втручання. Відтак, таке втручання не відповідає критеріям: «згідно із законом», «легітимна мета», «необхідне у демократичному суспільстві». Враховуючи викладене, позовні вимоги про усунення таких перешкод шляхом вселення є обґрунтованими. Позивач просить вселити його в будинок за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що померла [PERSON] була власником лише 13/25 частин цього будинку, а тому позов підлягає задоволенню в частині вселення в цю частину приміщення. Посилання відповідача на те, що цей спір є спадковим, а тому повинен розглядатися в порядку загального позовного провадження, суд відхиляє, оскільки предметом розгляду справи не є спадкові відносини. У відповідності до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 840 гривень 80 копійок, сплаченого судового збору при подачі позову до суду (а.с.1).

Outcome: partial