Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь аліменти на утримання їх сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів її доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви та до повноліття дитини, а також 50% фактичних витрат на розвиток дитини та її лікування до досягнення нею повноліття. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні сина, не несе витрат, пов'язаних з навчанням сина у школі, позашкільними заняттями, заняттям спортом, мистецтвом, лікуванням та оздоровленням. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення такого позову з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2002 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 29.06.2002 р. (а.с. 9). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 29.06.2002 р. (а.с.9). За даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 11.11.2010 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 305 від 08.04.2010 р. (а.с. 10). Квитанціями до прибуткового касового ордеру за період з 23.02.2015р. по 10.01.2018р. позивачем оплачено членські та благодійні внески громадській організації «Наші діти» на загальну суму 3565,00 грн. (а.с. 57-66). Згідно товарних чеків від 13.07.2015 р., 17.02.2016р. та 16.09.2017 р. позивачем було придбано принтер, вартістю 1437,97 грн., комп'ютер, вартістю 38480,11 грн. та телефон, вартістю 3325,00 грн. (а.с.70,72), лінзи та окуляри на загальну суму 2329,75 грн. (а.с. 67-69), інгалятор, вартістю 599,99 грн. (а.с.72), зроблено панорамний знімок хребта на суму 655,00 грн. (а.с.71), та здійснено оплату за навчання сина в ДМШ №6 на загальну суму 9800,00 грн. та додаткові уроки з німецької мови сплачені на рахунок Благодійного фонду «Творчий світ української дитини» на загальну суму 2900,00 грн. за період з січня 2015 року по грудень 2017 року (а.с. 50-56). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечила проти позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні даного позову з тих підстав, що позивач без її згоди забрав на постійне проживання їх сина в помешкання своєї матері, чим фактично позбавив її права спілкування з сином. Кошти на утримання сина вона періодично, по мірі своїх фінансових можливостей, передавала позивачу готівкою або ж переказувала на його рахунок. Про відшкодування витрат, наведених у розрахунку за 2015-2017 р.р. та понесених позивачем, останній до неї не звертався. Враховуючи придбання позивачем комп'ютеру та принтеру, загальною вартістю 40 018,08 грн., вважає, що матеріальний стан позивача має перевагу над її матеріальним станом. А свою неспроможність в повній мірі утримувати сина пояснює безробіттям в період з 26.06.2015 р. по 19.06.2016 р., а також вагітністю та пологами, у зв'язку з чим з 01.05.2016 р. і до даного часу вона перебуває на утриманні батька своїх дочок-двійнят, з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, та отримує лише допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами у розмірі 1720,00 грн. (а.с. ). Як вбачається з відповіді Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві на звернення [PERSON] щодо проведення перевірки умов проживання її сина [PERSON] разом з позивачем, останній було рекомендовано звернутись з даним питанням до Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві (а.с. 84). На численні звернення [PERSON] щодо проведення обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS], де проживає позивач з сином [PERSON], та квартири [ADDRESS], де мешкає відповідач, Службою у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації їй було повідомлено про неможливість проведення обстеження квартири [ADDRESS] у зв'язку відмовою позивача працівникам служби у проведенні такого обстеження, та складено акт обстеження житлово-побутових умов квартири №82 (а.с.93,97). Згідно квитанції №0053, 10.03.2018 р. відповідач переказала позивачу кошти у сумі 3038,00 грн.(а.с.120). Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Змістом ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 СК, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Нормами сімейного законодавства визначено, що діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків. Однак при визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору та наявність у відповідачки інших дітей. При цьому заслуговують на увагу суду ті обставини, що на утриманні відповідачки [PERSON] перебуває двоє дочок-двійнят, [INFO], що позбавляє її можливості працевлаштуватись чи зайнятись певними видом діяльності з метою отримання додаткового заробітку, і єдиним самостійним джерелом доходу для неї та її малолітніх дітей є лише щомісячна допомога у зв'язку з вагітністю та пологами у розмірі 1720,00 грн. (а.с.113-119). Крім того, відповідачка не відмовлялась та не відмовляється від утримання сина [PERSON], який проживає окремо від неї, періодично, виходячи зі свого матеріального становища, допомагає сину, що підтверджено квитанцією №0053 від 10.03.2018 р. про переказ позивачу грошових коштів у сумі 3038,00 грн. (а.с.120), та що також підтверджує і сам позивач у своїй позовній заяві, вказуючи, що в період з 01.05.2014 р. по 27.05.2017 р. від відповідачки йому надійшли грошові перекази на загальну суму 27000,00 грн. Не заслуговують на увагу твердження відповідача [PERSON] про створення їй перешкод позивачем у спілкуванні та вихованні їх сина, так як відповідачем, як матір'ю, яка проживає окремо від дитини, не використане своє право щодо визначення способів участі у вихованні сина та спілкування з ним шляхом подання заяви до органу опіки та піклування, як це для неї прямо передбачено ст. 158 СК України. Враховуючи вищевикладене, необхідно визначити частку заробітку [PERSON], яка буде стягуватися як аліменти на утримання сина, у розмірі 1/6 частини з усіх видів її заробітку (доходу), що буде співмірним з її доходом та відповідати принципам розумності та справедливості. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат кожна із позовних вимог повинна бути визначена окремо, що цілком відповідає позиції, визначеній у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова). Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пунктом 18 Постанови визначено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину позивач просить стягнути з відповідача 50 % фактичних витрат на розвиток сина та його лікування до досягнення ним повноліття. Однак у своєму позові позивач не вказує, які саме особливі обставини викликали додаткові витрати та в якому розмірі були здійснені позивачем. За розрахунками позивача понесені ним та документально підтверджені витрати на розвиток та лікування сина за період з 2015 по 2017 р.р. становлять 69013,99 грн. Однак, на підтвердження понесених позивачем додаткових витрат на дитину останнім надано суду документи, що підтверджують такі витрати, на загальну суму 16284,74 грн., з них: - фіскальні чеки про оплату лінз та окулярів № 10976 від 18.09.2015 р. на суму 593,75 грн., від 08.05.16 р. на суму 1005,00 грн., від 02.11.32016 р. на суму 335,00 грн. та 396,00 грн. (а.с. 29-31); - акт про надані медичні послуги для пацієнта від 08.09.2017 р. щодо панорамного знімку хребта на суму 655,00 грн. (а.с.34); - чек №30576 від 09.02.2015р. на придбання інгалятора на суму 599,99 грн. (а.с.3). - квитанції за навчання ДМШ №6 на загальну суму 9800,00 грн. та квитанції за додаткові уроки з німецької мови, сплачені на рахунок Благодійного фонду «Творчий світ української дитини» на загальну суму 2900,00 грн. за період з січня 2015 року по грудень 2017 року (а.с. 22-28). Тому наданий позивачем розрахунок в порівнянні з доданими копіями платіжних документів є арифметично невірним, оскільки сума фактично понесених позивачем витрат на розвиток та лікування сина є меншою, ніж сума, визначена в розрахунку позивача. Крім того, з урахуванням норм ст. 185 СК України до додаткових витрат на дитину не відносяться витрати на придбання комп'ютера, телефона чи закордонного паспорта. Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості,

Outcome: partial