Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вказавши, що на підставі рішення суду від 04.10.2017 р. він є власником будинку [ADDRESS] та проживає в будинку з 1964 р. Під час судового розгляду щодо визнання договору дарування вказаного будинку недійсним, в ньому зареєструвалися відповідач [PERSON] разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] . На даний час проживання в одному будинку з відповідачкою є неможливим, оскільки вони йому чинять перешкоди, не допускаючи до помешкання уповноважену ним особу для підготовки житла для його переїзду. Більш того, він остерігається за своє життя та здоров`я, оскільки відповідачка з чоловіком з вересня 2015 р. по травень 2016 року знущалась з нього, постійно сварили та ображали, доводячи його до нервових зривів та погіршення стану здоров`я. Крім того, відповідачка зареєструвалась в той період, коли квартира знаходилась під арештом, про що їй з чоловіком було достеменно відомо, свою згоду на реєстрації він не надавав. Тому оскільки у випадку припинення права власності припиняється і право користування у цьому приміщенні членів сім`ї власника, просить визнати [PERSON] разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування спірним будинком із зняттям їх з реєстрації. Ухвалою суду від 12 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року провадження у справі зупинено до розгляду Верховним Судом касаційної скарги [PERSON] на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранна Анастасія Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку (справа № 211/2199/16-ц). Ухвалою суду від 06 грудня 2019 року провадження по справі поновлено у зв`язку з постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року про залишення касаційної скарги залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року по справі № 211/2199/16-ц - без змін. Ухвалою суду від 14 січня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника [PERSON] . В судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, до суду надійшла заява представника правонаступника позивача [PERSON] про розгляд справи у їх відсутність, вимоги позову підтримують з підстав, викладених в позовній заяві. Третя особа письмових пояснень до суду не надала. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що до моменту укладення договору дарування між позивачем та її чоловіком, [PERSON] , вони всі разом проживали як сім`я та були пов`язані спільним побутом, допомагали позивачу, як прадідусю. Тому вони з дитиною після укладення договору від 08.10.2015 р. були зареєстровані в помешканні як члени родини нового власника та позивача. Позивач до моменту укладення договору продовжував певний час проживати, але оскільки є людиною похилого віку, у нього інколи були серцеві напади, після останнього його онука, [PERSON] , мати [PERSON] , забрала його до себе та дізнавшись про існування договору дарування, почала чинити перешкоди у побаченнях з позивачем. Крім того, [PERSON] є малолітньою дитиною, тому зареєстрована за місцем проживання її батьків. Іншого житла у них не має. вважає, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту, позовна заява є необґрунтованою, безпідставною, тому просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відповіді на відзив (а.с. 52-53) зазначено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року встановлено, що його [PERSON] при укладенні спірного договору було введено в оману, а те, що його правнук зареєстрував у спірному будинку свою дружину [PERSON] в період, коли будинок знаходився під арештом та спір щодо нього розглядався на стадії апеляційного судочинства тільки підтверджує той факт, що його було ошукано з метою заволодіння житлом. Викладені у відзиві на позов обставини щодо піклування неправдиві, оскільки вони з нього знущалися, не випускали з кімнати, не давали змоги викликати швидку допомогу. Стан його здоров`я погіршувався, в період з 15.03.2016 р. по 03.05.2016 р. до нього 6 разів приїжджала швидка допомога, а останнього разу його було госпіталізовано. Виписавшись з лікарні, він не зміг повернутися до будинку, тому що його окупували правнук зі своєю дружиною, відповідачем по справі. Він боїться, що вони знову будуть з нього знущатися. Стосовно малолітньої дитини, то вважає, що її права жодним чином не порушені, оскільки до 06.04.2017 р. вона з відповідачем [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , дитина продовжує відвідувати дитячий садок по вулиці Вокзальній. Крім того, батько малолітньої дитини володіє на праві власності 1/2 частиною квартири [ADDRESS] . зазначив, що відповідачі фактично позбавили його законного права на власний розсуд користуватися власним житлом, він не може повернутися у власний будинок, який дістався йому тяжкою працею, тому просить задовольнити заявлені вимоги. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, за відомостями Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 05.12.2017 р., станом на 05.12.2017 р. за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані з 06.04.2017 р. - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9 - копія інформації). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року, визнано недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , від 08.10.2015 р., визнано за [PERSON] право власності на спірне домоволодіння (а.с. 5-7, 64-66 - копії рішення, постанови). Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника на той час житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] на час подання позову до суду, на підставі судового рішення, був власником спірного житлового будинку. Відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем [PERSON] та його спадкоємцями не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц та постанові від 14 серпня 2019 р. у справі № 702/101/18. За таких обставин суд приходить до висновку, що право відповідача [PERSON] на користування спірним житловим приміщенням підлягає припиненню відповідно до положень статті 406 ЦК України, якою передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі № 612/273/16-ц). Також суд вважає необхідним зазначити, що згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз положень сімейного законодавства свідчить про те, що неповнолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживають їх батьки. Цим самим захищається права неповнолітніх дітей. У неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , крім матері [PERSON] є також батько [PERSON] , який володіє на праві власності частиною нерухомості, що не спростовано відповідачем по справі, а отже малолітня дитина в силу вищезазначеного може бути зареєстрованою за місцем реєстрації свого батька. До того ж раніше відповідач з дитиною були зареєстровані за іншою адресою, підстави необхідності реєстрації під час розгляду спору з приводу вказаного домоволодіння, [PERSON] не навела. У спірному домоволодінні ні відповідач, ні її родина не проживають тривалий час. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 450/2488/16-ц). Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. В частині заявленої вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача за вищевказаною адресою суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial