Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом Державного архіву Київської області, третя особа: [PERSON], де просив суд поновити його на роботі в Державному архіві Київської області, стягнути заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі - 1162,70 грн. та моральну шкоди в розмірі - 3000 грн. В процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначивши про необхідність поновлення його на роботі на посаді архівіста 1 категорії в Державному архіві Київської області та просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі - 9510,40 грн. з 08.12.2014 року по 15.06.2015 року та моральну шкоду в визначеному у першому позові розмірі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 16 вересня 2004 року він був прийнятий на посаду зберігача фондів у відділ зберігання та забезпечення схоронності документів Державного архіву Київської області та 04 травня 2011 року був переведений на посаду архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства. Загалом позивач пропрацював в архіві біля 40 років, та є професійним істориком-архівістом. У вересні 2014 року позивачу було вручено попередження про звільнення у зв»язку з змінами в організації виробництва з 25.11.2014 року та ліквідацією посади архівіста із зазначенням того, що в разі відмови від запропонованих посад його буде звільнено за п.1 ст.40 КЗПП. Прийшовши на роботу 08.12.2014 року позивач дізнався про своє звільнення у зв'язку із змінами організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншої роботи та не враховано, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки він є інвалідом І групи, дитиною війни та ветераном праці, є єдиною працюючою особою в сім»ї та на його утриманні перебувають двоє малолітніх онуків та дружина пенсіонер. Також, позивач вважає свої звільнення як таке, що пов»язане із його інвалідністю, всупереч вимогам ч.3 ст.17 Закону Україїни «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки заборон щодо роботи на займаній ним посаді довідка надана ним довідка МСЕК не містить. Зауважує, що він був членом профспілкової організації відповідача та звільнення відбулося без погодження із профспілковим комітетом. З врахуванням порушень його трудових прав відповідачем просив також суд стягнути на його користь моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що у 2014 році відповідно до Переліку змін до штатного розпису № 3, затвердженого заступником голови-керівником апарату Київської обласної державної адміністрації 29 вересня 2014 року та наказу по архіву від 26 вересня 2014 року № 118 «Про упорядкування структури Державного архіву Київської області» було скорочено три посади, серед яких і посада - архівіст І категорії відділу формування Національного архівного фонду та діловодства. 29 вересня 2014 року позивачу вручене попередження за № 01-32/328 про введення в дію з 25 листопада 2014 року Переліку змін до штатного розпису Державного архіву Київської області. Зазначає, що позивач Попередження підписав, але відмовився ознайомитись з наказом про звільнення № 117 від 25 листопада 2014 року, яким встановлено для нього останній робочий день - 28 листопада 2014 року. У зв»язку з перебування позивача на лікарняному, його було звільнено по виходу з нього 08.12.2014 року наказом №125, з яким позивач також не ознайомився, а тому було складно відповідний акт про відмову у ознайомлені з наказом,яким позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, позивачу не пропонувався перелік вакантних посад з огляду на відсутність у наданій ним довідці МСЕК від 12.12.1957 року, з якої неможливо визначити іншу посаду, яку може обійняти позивач з огляду на характер його захворювання з метою дотримання вимог п.6 ст.24 КЗпП України, ст.12 Закону України «Про охорону праці». Також, наявні вакантні посади не підходили позивачу за віком, фізичних можливостей та за профілем освіти. Усі виплати заробітної плати та її складових були здійснені позивачу у встановленому законодавством порядку, а тому в задоволені позовних вимог просив відмовити повністю. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що позивача було звільнено у законний спосіб, оскільки відбулись зміни в організації виробництва і праці, станом на даний час зменшився обсяг роботи, яку виконував позивач, а наявні вакантні посаді йому не пропонувались, оскільки згідно наданої ним довідки МСЕК не можливо встановити перелік посад, які міг займати позивач в силу його фізичних можливості у зв»язку із хворобою та професійних здібностей. Просила в задоволені позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, третьої особи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач з 1977 року працював в архіві на різних посадах по день звільнення (а.с.10-11). Наказом №90 від 16.09.2004 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду зберігача фондів у відділ зберігання та забезпечення схоронності документів в Державному архіві Київської області (а.с.10,69). Наказом № 27к від 05.05.2011 року позивач був переведений на посаду архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства (а.с.168). 29.09.2014 року директором Державного архіву Київської області був виданий наказ № 118 про упорядкування структури, яким було наказано скоротити три посади, в тому числі архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства (а.с.77). 29.09.2014 року [PERSON] отримав попередження, яким його було проінформовано про те, що на підставі наказу Державного архіву Київській області від 26.09.2014 року № 118 «Про упорядкування структури Державного архіву Київської області» та Переліку № 3 за 2014 рік змін до штатного розпису, архівіст І категорії відділу формування НАФ та діловодства ліквідується, та посада, яку він займає, вилучається із штатного розпису, в зв'язку з чим трудовий договір з ним буде розірвано на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.78). Згідно наказу № 117к від 25.11.2014 року позивач був звільнений з посади архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства, 28 листопада 2014 року, в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.164). Відповідно до Наказу № 120к від 28.11.2014 року призупинено дію наказу від 25.11.2014 року № 117к «Про звільнення [PERSON]», у зв'язку із хворобою та перебуванням [PERSON] на лікарняному (а.с.185). Наказом директора Державного архіву Київської області № 125к від 08.12.2014 року позивач був звільнений з посади архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства, 08 грудня 2014 року, в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.166). Між тим, від підпису про ознайомлення із вказаним наказом [PERSON] відмовився, про що було складено акт від 08.12.2014 року (а.с.86). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України. Як зазначив в своїх поясненнях представник позивача, [PERSON] одночасно з попередженням про звільнення не було запропоновано іншу роботу, що не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача, а тому такі обставини в силу ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. При цьому, представником відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій щодо не пропонування вакантних посад позивачу було зазначено, що з метою дотримання прав позивача як інваліда 1 групи такі посади не пропонувались, оскільки з наданої позивачем та наявні в Державному архіві довідка МСЕК від 12.12.1957 року неможливо визначити іншу посаду, яку може обійняти позивач з огляду на характер його захворювання, а наявні вакантні посади не підходили позивачу за віком, фізичних можливостей та за профілем освіти. Між тим, суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача з огляду на наступне. Так, згідно довідки МСЕК від 12.12.1957 року було зазначено про захворювання позивача та про встановлення йому групи інвалідності, але при наявності вказаного захворювання позивач працював на підприємстві відповідача з 1977 року по час звільнення, маючи фізичні вади, та будь-яких даних щодо невиконання або неналежного виконання позивачем своїх службових обов»язків протягом усього періоду роботи по час звільнення суду надано не було. Відтак, відсутність довідки МСЕК належного зразка із зазначенням посад, які може обіймати позивач, не може бути підставою для порушення встановленого ст.49-2 КЗпП України порядку щодо необхідності пропонування вакантних посад. Крім того, судом враховано, що під час звільнення позивача відповідачем не було складно актів про те, що позивач не відповідав наявних вакантним посадам та відмовився їх зайняти, з наказом про звільнення не ознайомився та пояснення щодо звільнення не відбирались. За відсутністю доказів того, що позивачу пропонувалися вакантні посади, які є в Державному архіві Київській області і що позивач відмовився від таких посад та переведення на іншу роботу, суд вважає, що відповідач при звільнення позивача не були дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 49-2КЗпП України. Відповідно до ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім»ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установ, організації; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до матеріалів справи, встановлено, що позивач біля 40 років працював в Державному архіві Київській області і за весь цей час жодних дисциплінарних стягнень на нього накладено не було. Позивач є ветераном праці, дитиною війни та інвалідом 1 групи, що підтверджено відповідним посвідченням та довідкою (а.с.17-18, 33). Згідно свідоцтва про шлюб від 12 червня 1991 року, виданого Відділом РАЦС м. Києва, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], про що зроблено запис № 826 (а.с.26). Відповідно до Розпорядження №121 від 02 березня 2011 року, покладена відповідальність на [PERSON], яка рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2010 року призначена опікуном дітей, за збереження житла за адресою: [ADDRESS], де зареєстровані малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.21-28). Таким чином, позивач є єдиною особою в сім'ї, яка працює та матеріально забезпечує родину, на його утриманні перебувають малолітні онуки та дружина пенсіонер, а тому має переважне право на залишення на роботі. Судом також встановлено, що позивач є членом профспілкової організації апарату Державного архіву Київській області. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України, визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. При цьому, за вимогами ч.3 вказаної статті 43 КЗпП України передбачено розгляд подання про розірвання трудового договору у присутності працівника, щодо якого воно було винесено, а розгляд у його відсутність можлива лише у разі наявності його письмової заяви про це. Зазначені положення норм трудового законодавства також закріплені в Законі України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». 26.09.2014 року до Голови профспілкового комітету Державного архіву Київській області було направлене подання про надання дозволу на звільнення за скороченням штату трьох працівників Державного архіву Київській області в тому числі і позивача, у відсутності якого зазначено, що його віковий фактор негативно впливає на якість виконання ним посадових обов»язків (а.с.88). Відповідно до Протоколу № 7 Профспілкового комітету Державного архіву Київській області від 29.09.2014 року первинна профспілкова організація Державного архіву Київській області надала згоду на звільнення [PERSON] відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку з скорочення працівників апарату Державного архіву Київській області (а.с.89). З огляду на те, що суду не було надано доказів присутності позивача при розгляді профспілковим органом питання про надання згоди на його звільнення та сам позивач заперечує свою присутність та написання заяви про розгляд цього питання без нього, суд вважає, що позивача було звільнено в порушення вимог законодавства та без проведення у встановленому порядку розгляду його питання про його звільнення профспілковою організацією, що є грубим порушенням вимог ст.43 КЗпП України. Крім того, у відповідності до п.16 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» суди повинні з»ясувати з яких підстав проведено звільнення згідно з наказом чи розпорядженням і перевірити їх відповідність законові. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений орган не пов»язували звільнення. За п. 19 вказаної постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 передбачено, що суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату. У відповідності до наказу №118 від 29.09.2014 року директора Державного архіву Київської області «Про упорядкування структури Державного архіву Київської області» яким було наказано скоротити три посади, в тому числі посаду - архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства та введено три нових посади (а.с.77). Як було встановлено судом позивач обіймав посаду - архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства (а.с.168), але з огляду наданих штатних розписів Державного архіву Київської області станом до і після звільнення позивача встановлено про відсутність даних скорочення штату працівників, зокрема посади архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства. Так, до звільнення позивача в штатному розписі на 2014 рік було передбачено у відділі формування НАФ та діловодства - 2 посади архівіста 1 категорії, які залишились згідно штатного розпису на 2015 рік (а.с.174-179), а відтак у відповідача не мало місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, а тому відсутні підстави вважати звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України законним. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача проведено відповідачем із порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з'ясування всіх обставин, а тому позовні вимоги в частині поновлення [PERSON] на посаді архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства підлягають задоволенню і позивач підлягає поновленню на роботі. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь позивача судом враховано наступне. Так, ч.2 ст.235 КЗпП України, передбачено, що при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). З врахуванням вказаних вимог судом було перевірено та встановлено правильність наданого відповідачем розрахунку сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлено, що кількість днів вимушеного прогулу позивача становить - 128 робочих днів, які слід обраховувати з дня звільнення 08.12.2014 року по день винесення рішення 15.06.2015 року із розмірі - 74,3 грн. - середньоденного заробітку позивача. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р., вирахувана середньоденна заробітна плата за час вимушеного прогулу. Так, згідно довідки про роботу позивача (а.с.45) заробітна плата за останні 2 повних місяці становить - за жовтень - 1797,61 грн. та за листопад - 1174,41 грн., а фактично відпрацьовано за цей період - 40 робочих днів. Тобто, середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяці (жовтень-листопад 2014 року) перед звільненням становить - (1797,61 + 1174,41), яку слід поділити на 40 робочих днів = 74,30 грн. - середньоденна заробітна плата. Звідси розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення позивача з 08.12.2014 року по день ухвалення рішення 15.06.2015 року, який складає - 128 робочих днів х 74,30 грн. (середньоденний заробіток) = 9510,40 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого, життя. Судом встановлено, що внаслідок незаконного звільнення позивач переніс моральні страждання, довгий час прикладав зусиль для поновлення своїх прав, внаслідок чого втратив нормальні життєві зв'язки, а тому йому завдана моральна шкода в розмірі 1000 грн. У відповідності до ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді архівіста І категорії відділу формування НАФ та діловодства підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial