Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. В друкованому засобі масової інформації «Газета по-українськи», засновником та видавцем якої є ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація», а саме на останній сторінці номеру [NUMBER] від [INFO] року розміщено допис (статтю) з влансою назвою: «[INFO]». В статі робиться спроба літературно описати діяльність т.з. «притулку» для собак, яким опікується [PERSON]. Вказана громадянка за невідомих причин користується «скороченим» варіантом прізвища. Під описанням діяльності «притулку» для тварин (собак) автором допису (статті) згадуються всіляки побутові негаразди та проблеми, а надалі цітуються висловлювання [PERSON] щодо позивча - фізичної особи, автоного авдвоката, журналіста, аспіранта Інституту економіко-правових досліджень НАН України, першого заступника директора центру економіко-правових досліджень [PERSON] як «винищувача» безпритульних собак, який за (за змістом статті) не дає спокою [PERSON] Висловлювання щодо позивача наступні: «... [INFO]». Наведеним публічними висловлюваннями відповідачами вчинено умисне брутальне грубе паплюження та плюндрування особистих благ позивача, як то честь, гідність та ділова репутація. Викладена інформація є недостовірною та негативною. Так, позивач категорично не згоден з тезою, що він є «головним винищувачем» безпритульних собак у Всесвіті (або у дудь - якому іншому його проміжку). Відповідачам слід довести таку тезу надавши конкретні відомості про знищення позивачем собак та порівняти такі відомості з відомостями про інших осіб. Позивач не згоден, що він тричі обстрілював притулок. [PERSON] не має жодного відношення до притулку, як структури з такою офіційною назвою. Але навіть, якщо вважати зграю собак на звалищі «притулком» - то висловлювання щодо обстрілу слід довести, вказавши дату обстрілу, зброю і головне, що позивач до цього причетний. З наведеного ж опису «притулку» можна лише зрозуміти наявність зграї здічавілих різномастних необлікованих пошарпаних собак в оточені психічно-відсталих наглядачів. Не зайвим буде постановлення судом окремої ухвали за фактом жорстокого поводження з нещасними тваринами в «притулку». Також позивач не погоджується з тезами (як це зазначено у статті), що він надсилає [PERSON] листи з погрозами запровадити її до лікарні - позивач не може пригадати такого факту, не дивлячись на деяки переконання відносно [PERSON] Тому, на даному етапі достатньо буде для захисту прав позивача, встановити факт недостовірної негативної інформації щодо позивача, поширеної відповідачем та її спростування шляхом розміщеннякопії ухваленого судового рішення в тій же газеті. За таких обставин позивач просить суд: визнати недостовірною інформацію щодо [PERSON], поширену [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Нова інформація» в друкованому засобі масової інформації «Газета по-українські» на сторінці 24 номеру [NUMBER]) від [INFO] року у статті «[INFO]» в словах (словосполученнях) «Головний винищувач - київський адвокат [PERSON]. Він тричі обстрілював притулок. Періодично надсилає мені листиз погрозами відправити у психлікарню» та зобов»язати [PERSON] - [PERSON] та Иовариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Нова інформація» розмістити спростування про недостовірність інформації щодо [PERSON] в друкованому засобі масової інформаці «Газета по-українські» у формі розміщення копії судового рішення за результатами розгляду справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду, копію позову з відповідними додатками направлено відповідачу. 27.11.2017 р. за розпорядженням керівника папаруту Шевченківського районного суду м. Києва відповідно до пункту 2.3.50 Положення прпо автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл справи. В судовому засіданні 19.02.2018 року в судовому засіданні за участю представників відповідачів вірішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням положень ст.ст. 19,274 ЦПК України. Учасникам процесу роз»яснено можливість, в разі незгоди з рішенням суду, звернутися із клопотанням про розгляд справиз повідомленням (викликом) сторін, можливість подати заяви по суті справи, докази. Від представника ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» надійшов відзив на позовну заяву де зазначено наступне. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про друкована засоби масової інформації (пресу) в Україні», редакція, журналіст не несуть відповідальність за публікацію відомостей , які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо, зокрема, вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Поширена інформація є дослівним відтвореннямповідомлення фізичної ососби (у формі інтерв»ю), а саме повідомлення громадянки [PERSON] Висловлюваання «Головний винищував - київський адвокат [PERSON], не може бути витлумачене як фактичні дані, а без сумніву є оціночними судженнями, за висловлювання яких відповідно до положень Закону України «Про інформацію» особу не може бути притягнуто до відповідальності. При цьому «Головний винищувавч» в даному випадку можна вважати перебільшенням. У висловлюванні «він тричі обстрілював притулок» взагалі не фігурує прізвище позивача. Основним посилом статті - є розповідь не про конкретну людину, а про притулок та діяльність громадянки [PERSON]. Формулювання ж «Періодично надсилає мені листи з погрозами відправити у психлікарню», взагалі не містить негативного характеру стосовно позивача і не порушує його прав. Зважаючи на все викладене, позов задоволенню не підлягає, оскільки позмвачем не доведенопоршення його прав. Висловлювання [PERSON], навіть якщо припустити, що вони містять виклад фактичних даих, проте така інформація носить узагальнюючий характер критики та оцінки дій щодо діяльності позивача, а тому не може бути предметом судового захисту. Представник [PERSON] також направив в адресу суду заперечення на позов де зазначив наступне. Відповідач не є автором висловлювань, а отже не має нести будь - якої відповідальності за надруковане у статті. Вказана інформація є оціночним судженнім і жодним чином не порушує права позивача. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, наданим сторонам відповідно та надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1,4 положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Встановлено і не заперечується учасниками процесу, що [INFO] року у номері [NUMBER]) у друкованому засобі ммасової інформації «Газета по - українські» ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» було надруковано статтю «[INFO]. Серед іншого у статті вказано наступне: «[INFO]». Як вбачається зі змісту статті - мова йде про притулок для собак, яким опікується відповідач [PERSON] - [PERSON], її громадську діяльність. Позивач зазначає, що відповідачами інформацією, яка викладена вище, і яка є недостовірною, негативною порушуються його осоисті права- принижено честь і гідність, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Згідно по положень ст.. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Положеннями ст. 27 Конституції України встановлено, що кожен має право на повагу його гідності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Зважаючи на вимоги чинного законодавства України доведенню полягає склад юридичного правопорушення і саме це надає можливість захисту прав, обраним позивачем способом. При цьому спростуванню підлягає лише т інформація, яка є негативною та зачіпає права, свободи та інтереси позивача . Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. роз'яснив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна поведінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. звернуто увагу на те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучі вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає в свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При цьому за положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію» Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Виходячи зі змісту публікації, беручи до уваги, яким чином викладені висловлювання в контексті статті, спростування яких вимагається, можливо зробити висновок про те, що останні є оціночними судженнями автора, суб»єктивним баченням автора ситуації навколо притулку, критики та оцінки діяльності позивача а отже, в розумінні положень чинного законодавства України, не є інформацією, яка підлягає визнанню недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що підстави вважати словосполучення використані у статті як інформацію, що може бути предметом судового захисту, з огляду на їх викладення відсутні, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed