Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначила що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 4 листопада 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 78. В належному їй будинку зареєстрований відповідач, яка фактично там не проживає. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника вона не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в її будинку, не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів і взагалі будинком не цікавиться. Фактично відповідач [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Відзив на позов не надала. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору дарування від 4 листопада 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 78, позивачеві [PERSON] належить на праві власності домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, інвентарний № 4, Реєстровий номер 5/13, підтверджується факт належності домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивачу. Довідкою № 819, виданої керівником військово-цивільної адміністрації с.Нижня Вільхова, Верхня Вільхова, Малинове, Плотина та [PERSON] 28 вересня 2020 року, підтверджується, що відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження, складеного комісією у складі в.о. керівника військово-цивільної адміністрації с.Нижня Вільхова, Верхня Вільхова, Малинове, Плотина та Пшеничне [PERSON] , та мешканців села [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] в будинку позивача не проживає понад 11 років. При цьому оглядом встановлена відсутність майна відповідача, особистих речей в будинку позивача. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї, та у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів таким, що втратили право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, відповідач не проживає в будинку позивача тривалий час, обов`язків щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , залишаючись зареєстрованим у будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач [PERSON] , є сторонньою для неї особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved