Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01 вересня 2017 року по 07 серпня 2019 року. В шлюбі вони проживали в квартирі [ADDRESS] , власником якої з 2007 року є відповідач. Разом з тим, позивач вказує, що він за час шлюбу власним коштом здійснив будівельно-ремонтні роботи у цій квартирі, чим поліпшив житлові умови. Зокрема, він купував будівельні матеріали, меблі, побутову техніку та власноруч виконував ремонтно-будівельні роботи. Витрати, понесені на ремонт квартири та її облаштування за його підрахунками становлять 165\~246,00 гривень. Кошти, які він витрачав на придбання будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки отримані ним в якості заробітної плати та за рахунок особистих заощаджень. В період з серпня 2016 року по липень 2019 року ним отримано дохід в сумі 106\~930, 79 гривень. Позивач вважає, що майно, набуте за час шлюбу за рахунок його особистих коштів, є його особистою приватною власністю. Враховуючи, що речі, які є спільною сумісною власністю сторін, відносяться до неподільних речей, адже будівельні матеріали було використано для проведення ремонтних робіт в квартирі, а меблі та побутова техніка купувались з тими характеристиками, які підходять лише під покращення квартири відповідача, то такі речі неможливо поділити без втрати їх цільового призначення. Тому позивач вважає за доцільне відшкодувати на його користь грошову компенсацію вартості будівельних матеріалів, меблів та побутової техніка. Розмір такої компенсації має становити 165\~246,00 гривень. На підставі наведеного позивач просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] майно, набуте ним за час шлюбу з [PERSON] , та стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 100 % вартості будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки в сумі 165\~246,00 гривень на користь [PERSON] , а також здійснити розподіл судових витрат, які покласти на відповідача. Ухвалою від 25 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 20 лютого 2020 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Жуковського\~В.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позов, представник відповідача зазначає, що здійснення ремонту квартири, придбання будівельних матеріалів, побутової техніки здійснювались сторонами спільними зусиллями. Довідка про доходи позивача свідчить, що він не міг витрачати всі кошти лише на поліпшення житлових умов, адже потрібно було ще купувати одяг, засоби гігієни, продукти харчування, витрачати кошти на проїзд і т.д. Тим більше, що сторони неодноразово за час шлюбу здійснювали поїздки за кордон на відпочинок. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що позивач обґрунтовує позовні вимоги із одночасним застосуванням ст. 57 та ст. 71 Сімейного кодексу. На думку представника відповідача, вищевказані норми регулюють різні правовідносини та їх одночасне застосування є неможливим, що свідчить про обрання позивачем неефективного способу захисту. Позивач, вказуючи на придбання за власний кошт будівельних матеріалів, не підтвердив доказами те, які саме матеріали були використані в квартирі відповідача. Крім того, не підлягає поділу чи грошовій компенсації вартість виконаних робіт, оскільки це є послугою, а не майном, набутим у шлюбі. З врахуванням наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. 02 березня 2020 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає свої доводи та міркування на спростування аргументів, зазначених у відзиві на позовну заяву. 12 березня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив адвоката Жуковського В.В. Ухвалою суду від 25 травня 2020 року зупинено провадження у справі в зв`язку з призначенням судової товарознавчої та будівельно-технічної експертизи, проведення вказаних експертиз доручено експертам Волинської торгово-промислової палати. Ухвалою від 25 вересня 2020 року поновлено провадження у справі. Заявою від 10 листопада 2020 року представник позивача збільшує позовні вимоги та просить розглядати заявлений позов в такій редакції позовних вимог: визнати особистою приватною власністю [PERSON] майно, набуте ним за час шлюбу з [PERSON] , та стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 100 % вартості будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки в сумі 188\~343,50 гривень на користь [PERSON] , а також здійснити розподіл судових витрат, які покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечував з підстав, наведених ним у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 01 вересня 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.4). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07 серпня 2019 року, виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 07 серпня 2019 року (а.с. 5). Копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що [PERSON] є власником Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] з 05 грудня 2007 року (а.с. 7). Звертаючись до\~суду з\~цим позовом,\~ [PERSON] \~мотивував свої\~вимоги тим,\~що за\~час спільного\~подружнього життя\~з відповідачем\~він за\~свої особисті\~кошти здійснив будівельно-ремонтні роботи у квартирі відповідача, зокрема, купував будівельні матеріали, меблі, побутову техніку та власноруч виконував ремонтно-будівельні роботи. Таким чином, предметом спору в цій справі є визнання права особистої приватної власності чоловіка на майно, набуте за час шлюбу, а також стягнення грошової компенсації за таке майно. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує. Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач на спростування презумпції спільності майна подружжя вказує, що він купував будівельні матеріали, конструктивні елементи, меблі, побутову техніку та деяке інше майно за особисті кошти. При цьому позивач зазначає два джерела отримання особистих коштів, а саме: заробітну плату та власні попередні заощадження. З копії довідки №5 від 15 жовтня 2019 року встановлено, що [PERSON] з 03 серпня 2016 року працює в ПП «Луцьксервіс», на час видачі вказаної довідки [PERSON] займав посаду «Інженер з технічного нагляду». Дохід позивача за період з 03 серпня 2016 року по 31 липня 2019 року склав 132\~833,39 гривень (а.с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Наведена норма Закону дає підстави для висновку про те, що заробітна плата одного із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому заробітна плата не може бути джерелом набуття особистих коштів в розумінні ст. 57 Сімейного кодексу України. Також суд зазначає, що позивач не підтвердив жодним доказом того, що до укладення шлюбу з відповідачем в нього були якісь грошові заощадження, які він подальшому зміг би використати на придбання спірного майна (наприклад, депозитний вклад в установі банку). Відсутні в матеріалах справи будь-які докази отримання позивачем під час шлюбу коштів або майна, на які поширюється режим особистої власності одного з подружжя (наприклад, на підставі договору дарування або в порядку спадкування). Тож, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності в нього особистих коштів на придбання спірного майна. Враховуючи предмет спору, обґрунтування позовних вимог, мотиви заперечень позову відповідачем та характер спірних правовідносин в цілому, встановлюючи мету придбання спірного майна подружжя, суд дійшов висновку, що виконання робіт з поліпшення житлово-побутових умов та придбання в зв`язку з цим певних матеріалів, конструктивних елементів, меблів чи техніки здійснюються одним із подружжя в інтересах сім`ї, задля підвищення комфортності спільного проживання, покращення облаштування побуту. Тим більше, якщо об`єкт нерухомості, де проводиться ремонт, на праві особистої приватної власності належить другому з подружжя. Суд не вважає за доцільне детально досліджувати та надавати оцінку наявним в матеріалах справи копіям квитанцій, фіскальних чеків, замовленням, видатковим накладним та іншим документам, які подані сторонами на підтвердження придбання кожним з них за час шлюбу певних товарів та їх вартості, оскільки надання оцінки таким доказам не спростовує зроблені судом висновки, зокрема, щодо недоведеності позивачем наявності в нього особистих коштів та відсутності підстав спростування презумпції спільності майна подружжя. З наведених мотивів суд також не надає оцінки висновку №О-23 комплексної судової експертизи (товарознавчої та будівельно-технічної) від 21 вересня 2020 року. Сам факт виконання в квартирі будівельно-ремонтних робіт, наявності в ній певних меблів та визначення їх ймовірної вартості не може бути підставою визнання за позивачем права особистої власності на спірне майно. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed