Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся 18.11.2016 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі ВВД ФССНВ) на його користь моральну шкоду в сумі 275000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб та з [PERSON] акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ( далі ПАТ «ІнГЗК») на його користь моральну шкоду в сумі 275000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб . В обгрунтування заявних вимог посилається на те, що працював на підприємстві відповідача ПАТ «ІнГЗК» в кар'єрі в період з 28.06.1994р. по 04.07.2003р. та з 19.01.2004р. по 04.03.2014р. - машиністом бульдозера. Звільнився 04.03.2014р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ст..38 КЗпП України. Висновком медико-соціальної експертної комісії від 17.09.2013 року йому первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, що підтверджено наступним оглядом 14.10.2014 року та встановлено інвалідність 3 групи. Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 01.07.2013 року встановлено причину професійного захворювання перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Вважає, що діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що ним втрачено нормальні життєві звязки, він змушений постійно лікуватися, купувати дорогі медикаменти для ефективного лікування; купувати відповідний теплий одяг, оскільки в наслідок захворювання виникла сильна мерзлякуватість кінцівок, Крім того, не зважаючи на те, що він є пенсіонером, має бажання працювати, щоб домотати сімї, однак в наслідок професійного захворювання, не має такої можливості, що спричиняє йому тяжкі моральні страждання, які він оцінює в 550000,00 грн. На підставі клопотання представника позивача, позовні вимоги до Відділення виконавчої дирекції соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області залишені без розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] ( довіреність від 26.10.2015 року, дійсна до 26.10.2018 року) в судовому засіданні присутньою не була, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. позовні вимоги до ПАТ «ІнГЗК» підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Представник відповідача ВВД ФССНВ в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Представники відповідача ПАТ «ІнГЗК» - [PERSON] (довіреність №24/11871 від 08.12.2015 року, дійсна до 31.12.2016 року), [PERSON] (довіреність №14/11869 від 08.12.2015 року, дійсна до 31.12.2016 року) в судовому засіданні присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. До суду 23.12.2015 року надійшли заперечення проти позову, в яких представник відповідача [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинний був знати про шкідливі фактори та умови праці, за це він мав певні пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибини фізичних та моральних страждань та обґрунтування розрахунку визначеного розміру моральної шкоди. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача ПАТ «ІнГЗК» в кар'єрі в період з 28.06.1994р. по 04.07.2003р. та з 19.01.2004р. по 04.03.2014р. - машиністом бульдозера. Звільнився 04.03.2014р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ст..38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.6-11). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.07.2013 року, складеному комісією з представників керівництва ПАТ «ІнГЗК», технічного інспектора праці Криворізького міського комітету профспілки металургів та гірників України, страхового експерту з охорони праці відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривий Ріг встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання стала робота в умовах перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, підвищення параметрів виробничої загальної вібрації : 124/118 дБ при нормативному значенні 116/107 дБ. ( п.17). В пункті 19 конкретних винних осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, встановити не можливо, в звязку з тривалою роботою, більше 17 років в умовах впливу шкідливих факторів (а.с.12-15). Згідно ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці. Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. \~\~\~\~\~\~\~\~\~З виписки з акту огляду МСЕК від 17.09.2013 року ( серія АБ№ 0007415) [PERSON] первинно втрата профпрацездатності в розмірі 30% з 09.09.2013 року по 01.10.2014 року у звязку з професійним захворюванням; встановлено 3 групу інвалідності (а.с.16). За висновком МСЕК від 14.10.2014 року (серія 12ААА№ 000719) [PERSON] повторно визначено втрату профпрацездатності в розмірі 30% з 01.10.2014 року по 01.10.2016 року у звязку з професійним захворюванням (а.с.17). Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності , в зв'язку з професійними захворюваннями, які виникли через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.\~237-1 КЗпП України\~може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до ПАТ «ІнГЗК» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими виписними епікризами та виписками з медичних карток стаціонарного хворого, з яких вбачається, що позивач з приводу отриманого професійного захворювання неодноразово проходив стаціонарне та амбулаторне лікування в закладах охорони здоровя. Відповідно до медичних документів позивачу рекомендовано: нагляд лікарів, щорічні курси відновлювального лікування, не переохолоджуватись, прийом медикаментів, терапія, спеціальні курси лікування, тощо (а.с. 18-27). Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку фізичне перевантаження, що стало причиною отримання професійного захворювання позивачем, перевищувало гранично-допустимі норми. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «ІнГЗК» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи з цього, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України). З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань. Відповідно до наданих доказів встановлено, що [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 30 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки та постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, порушено звичайний життєвий ритм позивача, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач страждає від професійного захворювання, в наслідок чого відчуває постійний ниючий біль в шийному в попереково-крижовому відділі хребта, з градацією в нижні кінцівки ;його турбують часті судоми в м'язах обох стегон;біль та обмеження руху в ліктьових, плечових і колінних суглобах; біль та оніміння рук, утруднена хода; він страждає від мерзлякуватості кистей на холоді; головного болю, шуму в голові, зниження пам'яті, підвищення артеріальний тиск та загальну слабкість, через що змушений прикладатидодаткові зусилля для організації свого життя. Позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення ПАТ «ІнГЗК» шкоди здоровю позивачу, вину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства-відповідача (а саме: порушенням адміністрацією ПАТ «ІнГЗК» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 30 відсотків, перенесення фізичних болів, проходження постійного лікування, а відповідно перенесення моральні переживання. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність більше 17 років, позивач працював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних Позивачці моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 19000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає. Відповідно до п.п 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставкою судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру є 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 487,20 грн. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial