Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору, посилаючись на те, що 03.11.2014 р. між відповідачем та ТОВ «НВО «Інформаційні технології» було укладено договір користування майном, відповідно до якого відповідач надала право користування допоміжними приміщеннями будинку [ADDRESS] Майно, передане відповідачем у користування, є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку [ADDRESS] Вважає, що відповідач, уклавши договір користування майном, що є спільною сумісною власністю, розпорядився цим майном одноосібно, тому вчинений правочин має бути визнаний недійсним на підставі ст. 203, 215, 369 ЦК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що укладений договір не обмежує та не порушує права позивача, як співвласника спільного майна, та не створює жодних перешкод у користуванні і розпорядженні спільним майном. Вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, 03 листопада 2014 року відповідачем [PERSON] та ТОВ «НВО «Інформаційні технології» укладено договір користування майном, предметом якого є надання відповідачем у строкове платне користування ТОВ «НВО «Інформаційні технології» та уповноваженим ним особам допоміжі приміщення, несучі конструкції, цокольні поверхи, тощо будинку № 12 по вул. Тростянецька в м. Києві (а.с. 11). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що уклавши договір користування майном, що є спільною сумісною власністю, відповідач таким чином одноосібно розпорядився цим майном, тому такий договір підлягає визнанню його недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності , волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Разом з тим, заявлені позовні вимоги позивачем належним чином не обгрунтовані, не зазначено про обставини, внаслідок яких оспорюваний договір порушує права та законні інтереси позивача, не обгрунтовані належним чином правові підстави позову, не надано достатніх та належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України, рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а, відтак, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed