Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 17.01.2019 року, в якій просив суд усунути перешкоди у користуванні ним квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровано четверо мешканців: він, його дочка [PERSON] та відповідачі: колишня дружина [PERSON] та його дочка [PERSON] Відповідачі не проживають у вказаній квартирі та не беруть участь у витратах по утриманню цієї квартири і при домової території та проведенні ремонту. Оскільки відповідачі постійно проживають за іншою адресою, а витрати по утриманню спірної квартири він несе самостійно у нього виникають труднощі зі сплатою комунальних послуг. Факт тривалого непроживання відповідачів підтверджується актом складеним зі слів сусідів та розрахунковими документами про сплату комунальних послуг ним особисто. Відповідачі не проживають у квартирі більше року без поважних причин, таким чином втратили право користування квартирою. В досудовому порядку позивач не має можливості вирішити спір, а реєстрація відповідачів обмежує його права як власника, тому за захистом своїх прав та інтересів він вимушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 11.03.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05.09.2019 року відповідачам повернути зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у попередньому судовому засіданні вказала, що на ас розгляду справи знялась з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зазначила, що також є співвласником спірної квартири та не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки батько вигнав, коли був стані алкогольного сп`яніння у 2014 році. Представник [PERSON] О.М. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог вважав їх обґрунтованими. Представник виконкому Саксаганської районної у місті ради, правом присутності не скористувалась, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Відповідачі відзив не надавали. Позивач надав відповідь на відзив, згідно з яким під час спільного проживання його з відповідачами, [PERSON] та [PERSON] систематично провокували суперечки та конфлікти, здійснювали крадіжки. Відповідачі починаючи з 2014 року стали постійно мешкати за іншою адресою. [PERSON] знялась з реєстрації у травня 2019 року, але вона має можливість знову зареєструватись у вказаній квартирі та йому знову доведеться сплачувати комунальні платежі. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило, процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 23.12.1994 року, виданого на підставі розпорядження Управління ЖКГ №2742 від 27.05.1994 року (а.с.6). Право спільної сумісної власності на квартиру за ними зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі 79П-590-590. Як слідує з відповіді відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради (а.с.58,59), з 29.10.1993 року [PERSON] та з 03.09.2009 року [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] з 2014 року в квартирі не проживають, так як мають інше місце проживання. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача створює перешкоди в реалізації ним прав як власника квартира та змушує його нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, він вимушений просити в судовому порядку визнати їх втратившими право користування житлом. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання його колишньої дружини [PERSON] як колишнього члена сім`ї та доньки [PERSON] як члена сім`ї такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад один рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання [PERSON] , [PERSON] втратившими право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з їх проживанням за іншою адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] залишив поза увагою той факт, що [PERSON] , [PERSON] нарівні з ним є співвласниками вказаного житлового приміщення, яке належить їм та [PERSON] та молодшій доньці [PERSON] на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим в силу визначеної ст.368, 369 ЦК України преюдиції, належна йому частка становить 1/4 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] , [PERSON] в квартирі з 2014 року, підтверджено актом з місця проживання (а.с.8) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за [PERSON] , [PERSON] не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування ними витрат пропорційно їх частці у власності. Більш того, відповідачі вказували, що не проживають у спірній квартирі за адресою, оскільки [PERSON] вигнав їх в травня 2014 року та змінив замки, що не було спростовано позивачем. Крім того, [PERSON] вказувала, що добровільно знялась з реєстраційного обліку, що і визнавалось позивачем. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] , [PERSON] на належну їм частку в спірній квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання їх втратившими право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду сторонами не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в аспекті застосування обраного ним способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє його права на звернення до суду за захистом його прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншими співвласниками [PERSON] , [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідачів, у зв`язку з чим судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed