Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 13565,92 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 180452,38 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 13.07.2009 року його прийнято на посаду помічника командира загону. Відповідно до наказу керівництва підприємства від 27.11.2014 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати, яка складає 13565,92 грн. Проте, станом на час подання позову до суду заборгованість не сплачена. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з 27.11.2014 р. по 01.02.2017 р. у розмірі 180452,38 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію подав суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, та розглядати справу у його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач з 07.07.2009 р. перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді помічника командира загону за контрактом. Наказом від 30.11.2014 року був звільнений з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з ним повного розрахунку. Як вбачається із розрахунку позивача, зробленого виходячи із індивідуальних відомостей УПФ (а.с. 9), відповідачем за період з жовтня 2014 року по час звільнення листопад 2014 року проводилося нарахування заробітної плати, проте зазначена заробітна плата не виплачувалась, у зв'язку із чим на час його звільнення утворилася заборгованість в розмірі 13565 грн. 92 коп. Ухвалою суду від 23.05.2017 року було задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів, та витребувано з Першого воєнізованого гірничорятувального загону: розрахунок розміру середньоденної та середньомісячної заробітної плати [PERSON]; довідку про розмір середнього заробітку [PERSON] за час затримки по день фактичного розрахунку; довідку про розмір заборгованості по заробітні платі [PERSON] Проте відповідач вказану ухвалу не виконав, витребувану судом інформацію не надав. З огляду на те, що відповідачем не надано ні позивачу, ні суду відомостей іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов'язок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці», працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також суд враховує, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень, які містить п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.11.2014р. по 01.02.2017р. в розмірі 180452,38 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п. 2. ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved