Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить припинити право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], посилаючись на те, що рішенням Ізмаїльської міської ради № 935-ІV від 24 січня 2005 року [PERSON] було передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. На підставі договорів купівлі-продажу від 18 липня 2013 року та 29 грудня 2014 року позивач став власником житлового будинку по [ADDRESS], однак власником земельної ділянки за даною адресою продовжує вважатись померла [PERSON], оскільки відповідно до Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26 грудня 1992 року право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено рішенням виконкому, про що внесений запис у земельно-кадастрові документи, в зв'язку з чим він не може отримати земельну ділянку у власність. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача Ізмаїльської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що право власності громадян на земельну ділянку посвідчувалось рішенням Ізмаїльської міської ради на підставі Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26 грудня 1992 року до набрання чинності Земельним кодексом України 01 січня 2002 року, після цього право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, а оскільки рішення Ізмаїльської міської ради про передачу земельної ділянки [PERSON] прийняте 24 січня 2005 року, воно не посвідчує її право власності на дану земельну ділянку, а тому за [PERSON] не може бути припинене право власності, оскільки воно у неї не виникло. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтями 125,126 Земельного кодексу України в редакції від 25 жовтня 2001 року, який набрав чинності 01 січня 2002 року, було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державними актами. Як вбачається з матеріалів справи, позивачеві [PERSON] належить житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 18 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2837, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4803. Відповідно до виписки з рішення Ізмаїльської міської ради № 935-ІV від 24 січня 2005 року [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка за адресою [ADDRESS] площею 0,1000 га та доручено міському відділу земельних ресурсів видати державний акт на право власності на земельну ділянку. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2013 року. Право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] нею не було оформлено та не було зареєстроване. Таким чином, враховуючи те, що право власності громадян на земельну ділянку до набрання чинності Земельним кодексом України 01 січня 2002 року посвідчувалось Ізмаїльською міською радою на підставі Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26 грудня 1992 року, після цього право власності на земельну ділянку відповідно до Земельного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, посвідчувалось державним актом, а оскільки рішення Ізмаїльської міської ради про передачу земельної ділянки [PERSON] прийняте 24 січня 2005 року, воно не може посвідчувати її право власності на дану земельну ділянку, та відповідно право власності на дану земельну ділянку за [PERSON] не може бути припинено, оскільки воно у неї не виникло, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про припинення за [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed