Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа: Комунарський районний відділ у м. Запоріжжя, Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користування власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] являється батьком позивача. Раніше він проживав у спірній квартирі, проте більше ніж вісім років потому забрав з квартири свої особисті речі та виїхав з квартири на проживання на територію Росії. З того часу позивач жодних стосунків з батьком не підтримує, де останній проживає йому невідомо. На зареєстрованих осіб проводиться нарахування за комунальні послуги, які відповідач не сплачує, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Крім того, на цей час позивач має намір продати квартиру, однак реєстрація відповідача заважає йому. З огляду на вищевикладене, просить суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації за вказаною адресою [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Згідно даних поштових повідомлень судові повістки про виклик у суд відповідача повернуті у зв'язку з тим, що він не проживає за адресою: [ADDRESS]. На підставі даних довідково-адресного бюро м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області відповідач зареєстрований за вказаною адресою. Судом вживалися заходи щодо встановлення місця перебування [PERSON] та належного його повідомлення про час і місце розгляду справи. 20.02.2013 року в газеті «Запорізька Правда» була опублікована об'ява про виклик відповідача [PERSON] у судове засідання. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Комунарський районний відділ у м. Запоріжжя, Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24549 від 24.02.2006 року, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради та договору дарування частки квартири від 30.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] На підставі вказаних документів [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказану квартиру, про що свідчать витяги Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до акту від 28.08.2012 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає більше 8 років. Згідно акту від 03.12.2013 року, за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [PERSON], [PERSON] Однак, зі слів свідків встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Відповідач добровільно знятися з реєстрації не бажає, однак в спірній квартирі не проживає, витрат по сплаті комунальних послуг не несе. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житом, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], однак він не є власником спірної квартири, не проживає у ній, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що платежі по сплаті комунальних послуг залежать від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує право останнього як власника цієї квартири. Доказів щодо будь - якої домовленості між сторонами суду не надано. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких, пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що платежі по сплаті комунальних послуг залежать від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує право останнього як власника цієї квартири. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved