Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнив в ході судового розгляду та в остаточній його редакції просив усунути перешкоди в користуванні [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів з вищевказаного будинку, зняття їх з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування житловим будинком. В обґрунтування позову послався на те, що 19.02.2009р. року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] за 200 000 грн. набув у власність [ADDRESS] (далі - спірний будинок). Оскільки після набуття [PERSON] права власності на спірний будинок відповідачі всупереч волі [PERSON] продовжували проживати в ньому, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, наведених вище, та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися. 29.07.2010р. [PERSON] звернувся до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 16.04.2007р., зареєстровану в реєстрі за № 1784; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.02.2009р., зареєстрований в реєстрі № 1784; застосувати реституцію, визнавши на ним право власності на спірний будинок, витребувати спірний будинок з володіння [PERSON], зобов'язавши КП «ХМ БТІ» скасувати правову реєстрацію будинку за [PERSON], відновивши реєстрацію за [PERSON] У зв'язку зі смертю [PERSON] 16.11.2010р., відповідно до ст..37 ЦПК України до участі у справі у якості його правонаступника вступили [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, у зв'язку з чим [PERSON], діючи як правонаступник [PERSON] та [PERSON], неодноразово уточнював зустрічний позов та в остаточній його редакції просив визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 16.04.2007р., зареєстровану в реєстрі за № 1784; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.02.2009р., зареєстрований в реєстрі № 1784; застосувати реституцію, застосувавши наслідки недійсності правочину, передбачені ст..203 ЦКУкраїни, визнавши на ним право власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], витребувати спірний будинок з володіння [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що спірний будинок належав [PERSON] на праві власності. У вказаному будинку проживали батько та мати [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які померли. Також в спірному будинку проживали і проживають на цей час [PERSON] та його дружина [PERSON] У 2007р. [PERSON], будучи людиною похилого віку та маючи незадовільний стан здоров'я, вирішив скласти заповіт на спірний будинок своєму онуку [PERSON] При цьому [PERSON] запевнив його, що [PERSON] є його товаришем і домовиться про посвідчення заповіту у знайомого нотаріуса без будь-яких черг та затримок, на що [PERSON] погодився, оскільки на потязі тривалого часу його стан здоров'я значно погіршився внаслідок перенесеного інфаркту. Прибувши до нотаріуса зі своїм онуком [PERSON], [PERSON] підписав, як він на той час думав, заповіт. Але в подальшому виявилося, що 16.04.2007р. [PERSON] підписав довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником перед усіма третіми особами з питання експлуатації та розпорядження від його імені спірним житловим будинком. В лютому 2010р. з позовної заяви про їх виселення [PERSON] та інші члени родини дізналися про існування договору-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.02.2009р., зареєстрованого в реєстрі № 1784, а також про те, що право власності на будинок зареєстровано на [PERSON] Внаслідок викладеного, 29.07.2010р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним зустрічним позовом. [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав з підстав, в ньому наведених. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] - в судове засідання не заявилася, надавши до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 16.04.2007р. вона посвідчила довіреність, видану [PERSON] на ім'я [PERSON] 20.10.2008р. до неї звернувся [PERSON], позикодавець за договором позики, посвідченим нею 16.04.2007р. та іпотекодержатель за договором іпотеки, посвідченим нею ж 16.04.2007р., у зв'язку з невиконанням боржником [PERSON] своїх зобов'язань. 12.01.2009р. [PERSON] звернувся до неї з заявою вчинити виконавчий напис на заяві про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого нею 16.04.2007р. 20.10.2008р. після отримання заяви від [PERSON] [PERSON], позичальником за вказаним договором позики, повідомлення про звернення [PERSON] з проханням звернути з [PERSON] боргу за позикою. Повідомлення було отримано [PERSON] особисто, про що свідчить його підпис. 09.12.2008р. [PERSON] була направлена телеграма [PERSON], в якій він повідомляв про свій намір звернутися за вчиненням виконавчого напису, якщо зобов'язання за договором позики не будуть виконані у 30-денний строк, однак телеграма не була отримана [PERSON] особисто, а вручена його сину [PERSON]. На підставі вищевикладеного, 13.09.2009р. [PERSON] було вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] суми боргу на користь [PERSON], а також 13.01.2009р. за реєстровим №17 було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], - на користь [PERSON] (а.с.228-229, 254-274) Представник третьої особи - Червонозаводського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області - в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі чинного законодавства (а.с.210). Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що житловий [ADDRESS], - належав [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий №3828 від 16.12.1964р., посвідчений нотаріусом Шостої Харківськогої державної нотаріальної контори. Земельна ділянка площею 827 кв.м. передана на підставі рішення виконавчого комітету селища Жихор від 19.07.1956р. №1 (а.с.255-257) 16.04.2007р. [PERSON] підписав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], якою уповноважив [PERSON] бути його представником перед усіма третіми особами з питання експлуатації та розпорядження від його імені спірним житловим будинком (а.с.212). Діючи на підставі вказаної довіреності від імені [PERSON], 19.02.2009р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу [ADDRESS], за яким вказаний житловий будинок переданий у власність [PERSON], а [PERSON] отримав 200 000 грн. Також згідно п.13 вказаного договору до покупця перейшло право користування земельною ділянкою, площею 827 кв.м. Згідно п.4 Договору купівлі-продажу, представник продавця свідчить, що вказаний в договорі житловий будинок з надвірними будівлями, що продається, не заставлений, не переданий в іпотеку, в спорі, у податковій заставі, під арештом та забороною не перебуває (а.с.254) З доводів [PERSON], викладених в його зустрічній позовній заяві, випливає, що у 2007р. з огляду на свій похилий вік та незадовільний стан здоров'я він пообіцяв своєму онуку [PERSON] скласти заповіт на вказаний будинок. Онук пообіцяв домовитись через свого приятеля [PERSON] про посвідчення заповіту у знайомого нотаріуса без будь-яких черг та затримок, на що [PERSON] Прибувши до нотаріуса зі своїм онуком [PERSON], [PERSON] підписав, як він на той час думав, заповіт. Але в подальшому виявилося, що 16.04.2007р. [PERSON] підписав довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником перед усіма третіми особами з питання експлуатації та розпорядження від його імені спірним житловим будинком. В подальшому [PERSON] стало відомо, що на підставі вказаної довіреності [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірного будинку, за яким [PERSON] отримав 200 000 грн., однак цих грошей [PERSON] не передавав. Суд вважає, що, що при укладенні оспорюваних довіреності та договору купівлі-продажу були порушені вимоги ст.ст.203, 230 ЦК України, у зв'язку з чим порушене право позивача за зустрічним позовом підлягає судовому захисту, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, в спірному житловому будинку проживали та були зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7) У 1998р. [PERSON] захворів та йому встановлено діагноз: «гострий крупноочаговий інфаркт міокарда (а.с.40-41) Таким чином, суд вважає доведеним, що на момент видачі довіреності на ім'я [PERSON] [PERSON] перебував у похилому віці та мав незадовільний стан здоров'я через тяжке захворювання. Крім [PERSON], в спірному будинку проживали шість інших членів його родини. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 зазначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Частиною 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦПК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Видача довіреності, письмового документу, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами - є одностороннім правочином ( ст. 244 ЦК України). Заповіт за своєю юридичною природою є також одностороннім правочином, як і договір доручення, а тому доводи [PERSON] про те, що він вважав, що оформлює заповіт, з урахуванням його похилого віку та стану здоров'я, а також того, що на момент підписання довіреності він не мав підстав не довіряти своєму онуку [PERSON], який був при цьому присутній, заслуговують на увагу. При цьому суд також враховує відсутність посилання в оспорюваній довіреності від 16.04.2007р. записів нотаріуса про те, що під час підписання довіреності [PERSON] при свідках оголошувався текст довіреності, розтлумачувався її зміст, та наслідки видачі такої довіреності. Разом з тим, відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на момент посвідчення спірної довіреності) нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. При цьому порядок вчинення нотаріальних дій регулювався Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004р. Згідно п. 36 Інструкції, нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів правочинів і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних правочинів вимогам закону і дійсним намірам сторін. В судовому засіданні свідок [PERSON] під присягою та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, підтвердив, що він був сусідом [PERSON], з яким вони товаришували. Приблизно навесні 2007р. [PERSON] розповідав йому, що він був у нотаріуса та склав заповіт на свого онука [PERSON], виказував свою радість з цього приводу. З пояснень та поведінки [PERSON] [PERSON] зрозумів, що [PERSON] був впевнений, що він склав саме заповіт на свого онука [PERSON] Частиною 1 ст.237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За змістом частини 1 статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до частини 3 ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Оспорюючи договір купівлі-продажу будинку, позивач за зустрічним позовом [PERSON], як вбачається із змісту позовних вимог, посилався на те, що [PERSON], діючи на підставі отриманої від нього довіреності, про продаж будинку його не повідомив, при цьому [PERSON] обманув свого діда, діючи всупереч його волі, щодо суті підписаного ним правовчину; укладення договору купівлі-продажу будинку було зроблено [PERSON] без згоди [PERSON], який не був повідомлений про не мав наміру його укладати чи надавати повноваження [PERSON] на розпорядження будинком, як і не мав наміру передання вказаного будинку будь-кому, крім як за заповітом своєму онуку, іншого житла не мав. Відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в обман, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, факт обману є суттєвою умовою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] внаслідок похилого віку та стану здоров'я не вірно усвідомлював суть укладеного ним правочину. Однак, довірившись онукові, в силу необізнаності та похилого віку, він уклав довіреність на право управління та розпорядження належним йому будинком, хоча намірів відчужувати його ніколи не мав, оскільки інше житло у нього відсутнє та у спірному буднику проживали також інші члени його родини. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки, довіреність, на підставі якої [PERSON] уклав договір купівлі-продажу від імені [PERSON], визнається судом правочином, укладеним з вадою волі, [PERSON] не мав права відчужувати майно [PERSON], зокрема спірний будинок, і, відповідно, підписувати договір купівлі-продажу від 19.02.2009р., який внаслідок цього слід визнаним недійсним відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і їх недодержання згідно ст.215 ЦК України призводить до недійсності правочину. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 19.02.2009р. також слід визнати недійсним. Крім того, при визнанні недійсним договору купівлі-продажу недійсним, суд також враховує, що спірний договір не відповідає вимогам типового договору, не містить посилань на правовий режим переданої за ним в користування земельної ділянки, площею 827 кв.м.; в наданій [PERSON] довіреності від 16.04.2007р. відсутні посилання на надання йому повноважень щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою. Відповідно до п.3 договору продаж будинку здійснено за 200 000 грн., які [PERSON] отримав для [PERSON] від покупця повністю, ще до підписання договору. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З метою реалізації принципу змагальності судом неодноразово роз'яснювалось особам, які беруть участь у справі, положення ст..10 ЦПК України, їх права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Разом з тим, позивачем так і не було доведено суду факту передання [PERSON] зазначених в п.3 Договору коштів. При цьому представник позивача пояснив, що отримані за договором кошти були обернуті [PERSON] на свою користь в рахунок погашення заборгованості, що малася перед ним онуком позивача - [PERSON] Виходячи з викладеного, в діях відповідача за зустрічним позовом [PERSON] як представника [PERSON] вбачається, що він усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Крім того, відповідно до п.4 договору купівлі-продажу від 19.02.2009р., представник продавця свідчить, що вказаний в договорі житловий будинок з надвірними будівлями, що продається, не заставлений, не переданий в іпотеку, в спорі, у податковій заставі, під арештом та забороною не перебуває (а.с.254) Разом з тим, як вбачається з витягу Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 22657409 від 19.02.2009р., на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], - накладена заборона відчуження за договором іпотеки від 16.04.2007р. (а.с.261-262) Враховуючи встановлені судом при розгляді справи обставини та надані сторонами докази в обґрунтування та заперечення позовних вимог в їх сукупності, суд вважає, що при укладенні оспорюваних правочинів: довіреності та договору купівлі-продажу, - права [PERSON] порушені як спадкоємця за законом [PERSON], оскільки [PERSON] не мав наміру надавати довіреність [PERSON] та укладати договір купівлі-продажу свого будинку, укладення договору купівлі-продажу не бажав, про укладення угоди йому було невідомо, а також, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу, [PERSON] діяв не в інтересах [PERSON], а у своїх особистих. За таких обставин, суд вважає, що порушене право позивача за зустрічним позовм підлягає судовому захисту, та оспорювані правочини підлягають визнанню недійсними. На підставі викладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення первісного позову, оскільки право власності позивача за первісним позовом було набуто з порушенням закону. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок, виходячи з наступного. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки [PERSON] не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, вступив до участі у справі у якості правонаступника [PERSON], суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, не вбачає законних підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок в порядку спадкування. При цьому суд також враховує наявність не скасованого виконавчого напису нотаріуса від 13.01.2009р. про стягнення з [PERSON] суми боргу на користь [PERSON] та звернення стягнення на житловий будинок з надвірними [ADDRESS], який був переданий в іпотеку [PERSON] для забезпечення договору позики від 16.04.2007р. (а.с.229) Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. [PERSON] раніше був власником спірного нерухомого майна, право власності відповідача за зустрічним позовом [PERSON] зареєстровано на підставі оспорюваного договору, тому підставою скасування державної реєстрації права власності [PERSON] є рішення суду про задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу, на підставі якого зареєстровано його право власності на спірний будинок. Реалізація права власності в порядку спадкування за законом [PERSON] на спірний будинок, який постійно проживав у ньому та звернувся до нотаріуса заявою про прийняття спадщини (а.с.78), можлива в позасудовому порядку. Сторонами визнано, що до теперішнього часу спірний будинок фактично не вибув з володіння [PERSON], оскільки вся його родина та він сам в ньому продовжують проживати, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. На підставі наведеного,

Outcome: partial