Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики та інфляційних витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 листопада 20163 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів № 4/11/25013, згідно якого позивач надав у позику відповідачу грошові кошти в сумі 45 000,00 грн. строком повернення до 01 грудня 2014 року трьома траншами. У зв'язку з неповерненням грошових коштів, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 82 471,00 грн. боргу за договором позики та 825,00 грн. судового збору. Постановою старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києві ГТУЮ у м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06 грудня 2016 року, виконавчий лист № 755/7120/15-ц від 17 лютого 2016 року повернутий стягувачу в зв'язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення. Просить стягнути з відповідача на його користь проценти за порушення позичальником своїх зобов'язань, що за період з 01 травня 2015 року до 31 жовтня 2017 року становить 33 805,48 грн. та інфляційні витрати за вказаний період в сумі 13 941,00 грн. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З норм ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 45 000,00 грн. (а.с. 6-9). Згідно п. 2.1 надання позикодавцем грошових коштів позичальнику здійснюється позикодавцем у день укладання цього договору, або, на прохання, позичальника у будь-який інший день, трьома траншами у розмірі по 15 000,00 грн. шляхом банківського переказу з банківського рахунку на банківський рахунок позичальника. Згідно п. 3.2 договору, повернення позики здійснюється позичальником трьома траншами у розмірі по 15 000,00 грн. шляхом банківського переказу з банківського рахунку позичальника на банківський рахунок позикодавця за графіком: 01 жовтня 2014 року - 15 000,00 грн., 01 листопада 2014 року - 15 000,00 грн., 01 грудня 2014 року - 15 000,00 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, виплату штрафу та процентів за договором позики грошових коштів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 82 471,00 грн. (а.с.10-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києві ГТУЮ у м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06 грудня 2016 року, виконавчий лист № 755/7120/15-ц від 17 лютого 2016 року повернутий стягувачу в зв'язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с. 12). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови договору позики та передано відповідачу грошові кошти у позику, про що свідчить підпис сторін у договорі. Згідно п. 5.2 договору позики грошових коштів, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань повернути позикодавцю грошові кошти, які передбачені у статтях 3 та 4 цього договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю проценти за ставкою 30 % річних, які нараховуються на суму, яка не була повернута у відповідну належну дату, починаючи від дати повернення, встановленої у статті 3 цього договору, чи від дати пред'явлення вимоги про дострокове повернення позики до дати фактичного виконання зобов'язання включно. У зв'язку з невиконанням з боку відповідача зобов'язання, за період з 01 травня 2015 року по 31 жовтня 2017 року позивачем до сплати відповідачу нараховано 30% річних, що становить 33 805,48 грн. Також, станом на вказану дату позивачем до сплати відповідачу було нараховано інфляційні втрати у розмірі 13 941,00 грн. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати в розмірі 640,00 грн., що були сплачені ним при подачі позову до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved