Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, 02 серпня 2006 року він придбав житловий будинок по вул. Лісова, 6, с. Гурбинці Пирятинського району Полтавської області. У вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON]. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.03.2014 шлюб розірвано. З березня 2016 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. Її місцезнаходження на даний час невідоме. Проживаючи в іншому місці відповідач не знялася з реєстрації з будинку, власником якого є позивач. У зв'язку з її непроживанням в будинку у нього виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: вул. Лісова, 6, с. Гурбинці Пирятинського району Полтавської області. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Заяви про розгляд справи за її відсутності від відповідача не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Давидівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області у судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд визнав можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі доказів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. Судом в порядку ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] дійсно з березня-квітня 2016 року за місцем реєстрації по вул. Лісова, 6, с. Гурбинці Пирятинського району не проживає, а проживає за різними адреса в с.Гурбинці. Останнім часом вона виїхала на заробітки до Києва. Також свідок [PERSON] зазначив, що вказаний будинок був придбаний за особисті кошти позивача. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~ Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні Право власності є непорушним. \~\~\~\~ Згідно ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності зі\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом з тим, згідно з ч.2\~ст. 405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2002 року по 01 квітня 2014 року (а.с.10-11). У період шлюбу 02 серпня 2006 року [PERSON] придбав на підставі договору купівлі продажу житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований за адресою: вул. Лісова (до перейменування Чапаєва), 6, с. Гурбинці Пирятинського району Полтавської області (а.с.12-13). Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 02.08.2006 остання надала згоду як дружина на купівлю її чоловіком [PERSON] домоволодіння по вул. Чапаєва (після перейменування вул. Лісова), 6, с. Гурбинці Пирятинського району Полтавської області, за їх спільні кошти подружжя (а.с.31). На підставі викладеного суд зазначає, що відповідно до положень ст. 60 СК України відповідач [PERSON] являється співвласником будинку №6 по вул.Лісова в с.Гурбинці. Позивач доказів того, що будинок №6 по вул.Лісова в с.Гурбинці придбаний за його особисті кошти, суду не давав, та вказаного факту в судовому порядку не оспорював. При цьому познання свідка [PERSON] в тій частині, що вказаний будинок придбаний за особисті кошти позивача, суд вважає недопустимим доказом, оскілки вказані обставини не можуть бути підтверджені показаннями свідків. [PERSON] дійсно не проживає у спірному будинку, проте вона не втратила право користування ним, у тому числі права бути у ньому зареєстрованою, так як її право користування житлом походить від її прав як співвласника. Тому незважаючи не те, що відповідач в ньому не проживає з березня 2016 року, вона не може бути визнана такою, що втратила право на його користування з підстав, передбачених ч. 2\~ст. 405 ЦК України. Таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити з указаних вище підстав.

Outcome: dismissed