Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про визнання за ним права власності на 69/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він та відповідач являються співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Йому на праві приватної власності належить квартира № 1 цього будинку, а відповідачу - квартира № 2. Відповідно до їх спільної заяви, як власників квартир у двоквартирному житловому будинку, Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 1 від 11.01.2008р., будинок знятий з балансу Львівської міської ради та переданий їм у власність, що було оформлено актом прийому-передачі від 03.07.2008р. В подальшому, з метою визначення розміру ідеальних часток залежно від займаних приміщень, що є необхідною передумовою для оформлення права власності у спосіб отримання відповідного свідоцтва, вони спільною заявою звернулись в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» для надання висновку. На підставі поданих документів такий висновок було сформовано, і згідно з ним, йому належить 69/100 частин будинку, а відповідачу - 31/100. Остання, ознайомившись з цим висновком, вважає таке визначення часток неправильним, і як наслідок, відмовляється завершувати оформлення права власності на будинок. Враховуючи, що будинок є знятий з балансу міської ради, переданий у власність сторін, і внаслідок протиправних дій відповідача він позбавлений можливості належним чином оформити своє право власності на нього, просить визнати таке право в судовому порядку, з приводу чого пред'явив згаданий позов. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 07.06.2013р. [PERSON] позовні вимоги підтримала, крім вищенаведеного, також додатково зазначила, що обґрунтованість позовних вимог в частині визначення розміру частки, на яку позивач просить визнати право власності, також підтверджується висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи, який на її думку повинен лягти в основу даного судового рішення. Також не заперечує проти розміру частки, який обраховано в процесі проведення цієї експертизи і який для позивача становить 67/100 частин будинку. В загальному, позов просить задовольнити. Відповідач [PERSON] первинно, проти обґрунтованості позову заперечувала з тих підстав, що позивачу, без будь-яких правових підстав, було передано у власність приміщення підвалу V площею 18,5 кв.м., який відноситься до її квартири. З приводу правового статусу цього приміщення існував цивільно-правовий спір, в процесі розгляду якого суд встановив, що таке приміщення у користуванні є спільним. В останньому судовому засіданні, з врахуванням того, що такий підвал згідно висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи передається у їх спільну власність, з запропонованим у цьому висновку варіантом розподілу ідеальних часток погодилась. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач,на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.1998р. (а.с.3-4 т.1) набув у власність квартиру [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 06.11.2003р. (а.с.5 т.1), власником квартири № 2 у цьому будинку є відповідач. Згідно наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 1 від 11.01.2008р. (а.с.6 т.1), вказаний будинок на підставі заяв позивача та відповідача знятий з балансу міської ради та відповідно до акту приймання передачі від 03.07.2008р. (а.с.7 т.1) переданий їм у власність. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку встановленим законом. Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом зазначеної статті рішення суду про задоволення позову з передбачених нею підстав не породжує в позивача право власності, а підтверджує таке наявне в нього право, яке виникло раніше і з інших передбачених законом підстав, однак, у зв'язку з його оспоренням або невизнанням іншою особою виникла потреба в його підтвердженні в судовому порядку. Разом з тим, як описано вище, вказаний будинок перебував на балансі міської ради, і в подальшому, переданий за актом власникам приватизованого житла. Станом на час розгляду справи, у зв'язку з відсутністю в сторін правовстановлюючих документів на цей будинок після проведеної приватизації, його правовий стан і правовий режим власності на нього є невизначеним. Згідно пп. 6.2.3 п. 6.2 ст. 6 Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого рішенням ЛМР № 114 (а.с.18-23 т.1), для оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності, власники цього майна серед іншого, додають висновок про визначення ідеальних часток співвласників та розпорядження голови районної адміністрації про затвердження цього висновку. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Системний аналіз положень ст. ст. 182, 317, 321, 392 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пп. 6.2.3 п. 6.2 ст. 6 Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна дає підстави дійти висновку про можливість визнання права власності на частку в нерухомому майні, коли виникненню такого суб'єктного права в позасудовому порядку у спосіб отримання відповідного свідоцтва перешкоджає поведінка іншого суб'єкта, який таке право оспорює. Як встановлено судом, висновок про визначення ідеальних часток, що є одним з документів для оформлення права власності був виготовлений 08.07.2008р. (а.с.15 т.1), однак в подальшому, через його оспорення відповідачем, затверджений не був, що і стало підставою для виникнення даного цивільно-правового спору. Відтак, сама-по-собі позовна вимога про визнання права власності покликана лише констатувати це право позивача на офіційному рівні і оскільки в позасудовому порядку її констатувати не представляється можливим, є всі підстави вважати позов обґрунтованим. У відповідності до висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи № 1154 від 26.03.2015р. (а.с.31-38 т.2), розмір ідеальної частки [PERSON] у будинку [ADDRESS] із врахуванням зносу та належності йому приміщень згідно правовстановлюючих документів: коридор 3,1 кв.м., коридор 2,1 кв.м., кухня 11,5 кв.м., санвузол 4,1 кв.м., житлова 21,6 кв.м., житлова 19,8 кв.м., житлова 19,1 кв.м., підвал 20,9 кв.м., підвал 19,0 кв.м., а також спільної із [PERSON] належності приміщення підвалу 18,5 кв.м. в рівних частинах становить 67/100. Розмір ідеальної частки [PERSON] у будинку [ADDRESS] із врахуванням зносу та належності їй приміщень згідно правовстановлюючих документів: коридор 2,5 кв.м., санвузол 4,3 кв.м., кухня 10,5 кв.м., житлова 21,8 кв.м., житлова 19,7 кв.м., кладова 8,3 кв.м., підвал 19,5 кв.м., а також спільної із [PERSON] належності приміщення підвалу 18,5 кв.м. в рівних частинах становить 33/100. Враховуючи, що з таким розміром ідеальних часток в будинку, який визначено у висновку повторної судової експертизи сторони погодились, і такий варіант передбачає режим спільної власності відносно приміщення підвалу V площею 18,5 кв.м., що було встановлено судовими рішеннями у справі за позовом [PERSON] (а.с.132-133, 134-136 т.1), визнаючи право власності на частку в будинку, суд визначає її розмір саме на основі висновку судової експертизи, і тому, визнає за позивачем право власності на 67/100 частин будинку, а не на 69/100, що по суті і є фактором, за наявності якого позов підлягає до задоволення частково. Оскільки даним судовим рішенням змінюється правовий режим права власності на житловий будинок, який з невизначеного стану трансформується у спільну часткову власність, одночасно із визнанням права власності на частку в будинку слід також визначити її ідеальний розмір за кожним із співвласників. За позивачем - 67/100 частин будинку, а за відповідачем - 33/100 частин з паралельним визнанням за нею права власності на цю частку у будинку. По суті, визначення розміру ідеальних частин будинку є обов'язковою передумовою для оформлення співвласниками права власності на нього, і оскільки таке право визнається в судовому порядку, ухвалення рішення з визначенням ідеальних часток будинку, з одного боку, не буде виходом за межі позовних вимог, а з другого, зможе бути реально виконаним, оскільки для реєстрації права власності за вказаним рішенням, обов'язковою умовою для власника є визначення розміру його ідеальної частки. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, в редакції, чинній на момент пред'явлення позову, суд присуджує судові витрати з відповідача, які на той час складались з судового збору та витрат на ІТЗ розгляду справи, сплата яких підтверджується відповідними квитанціями (а.с.42, 43 т.1). Оскільки визначальним критерієм у даній справі для задоволення вимоги про визнання права власності є розмір ідеальної частки позивача, даний спір підпадає під категорію немайнового. На момент звернення до суду розмір судового збору визначався Декретом КМУ «Про державне мито», пп. «д» п. 1 ст. 3 якого встановлював ставку за вимогу немайнового характеру на рівні 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що становить 8,5 грн. Розмір витрат на ІТЗ розгляду справи визначався Порядком оплати витрат інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, затвердженого постановою КМУ від 21.12.2005р. № 1258. Станом на дату звернення до суду, розмір витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи немайнового характеру обраховувався виходячи з коефіцієнту 0,06, перемноженого на мінімальний розмір заробітної плати, встановлений ВРУ у Закону України про Державний Бюджет України на відповідний рік. Згідно ст. 55 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік», мінімальна заробітна плата з 01.04.2009р. встановлювалась на рівні 625 грн., і в кінцевому, розмір витрат на ІТЗ розгляду справи, які слід стягнути з відповідача на користь позивача становить 37,5 грн. (625 * 0,06 = 37,5 грн.). Разом із судовим збором, з відповідача на користь позивача слід стягнути 46 грн. судових витрат. Сплата позивачем судового збору в розмірі 51 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмірі 252 грн. є переплатою судових витрат, які процесуальним законом не передбачено стягувати з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial