Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є спадкоємцем його померлого батька - [PERSON]. У встановлені законом строки позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець першої черги спадкоємців - дружина померлого [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмови від неї на користь їх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому, відповідно до заяви від 07 березня 2008 року [PERSON] на одержання свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя не претендувала. Таким чином, оскільки, відповідачка відмовилась від частки у спільному майні подружжя, відмовилась від спадщини на користь дітей спадкодавця, то кожний із спадкоємців успадкував по 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Втім, під час звернення до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину у вигляді 1/3 частини на спірну квартиру, оскільки відповідачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про скасування її заяви про відмову від ? частки у спільному майні та із заявою про видачу їй свідоцтва на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що такі дії відповідачки порушують його права та інтереси, оскільки, відмовившись від частки у спільному майні, вона втратила на нього право і позбавлена можливості його поновити у будь-який спосіб. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на 5/8 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на 1/8 частину зазначеної квартири; визнати припиненою іпотеку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що виникла на підставі іпотечного договору від 08 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В. На обґрунтування позову посилалась на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Як спадкоємець першої черги, вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про неприйняття спадщини та відмови від неї на користь їх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також до нотаріальної контори [PERSON] подала заяву, згідно із якою на одержання свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя вона не претендувала. Зазначену відмову позивачка надала, виходячи з того, що квартира, що залишилась після смерті [PERSON], буде успадкована їхніми спільними дітьми - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте, як стало відомо [PERSON], перебуваючи з нею у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] мав інші стосунки, в результаті чого від нього народилась [PERSON], яка також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У зв'язку із зазначеним [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя. Відповідач вказує, що за будь-яких обставин заява в частині відмови від отримання свідоцтва на ? частину у спільному майні подружжя не мала правового значення та не позбавляла її права на ? частину спірного майна, оскільки це не могло бути підставою для припинення її права власності, а отже, відмова нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право власності на ? частину квартири є протиправною. Щодо вимоги про припинення права власності [PERSON] на 1/8 частину зазначеної квартири відповідачка посилалась на те, що частка є незначною за розміром і не може бути виділена в натурі, що підтверджується висновком експертного дослідження, а також тим, що наявні й інші підстави, передбачені ст. 365 ЦК України. В частині вимог до банку про визнання іпотеки припиненою відповідачка посилалась на ту обставину, що на сьогоднішній день банк позбавлений права вимоги до спадкоємців за кредитним договором №05/08/2005/840-К468 від 26 серпня 2005 року через пропуск строків, встановлених ст.1281 ЦК України, що свідчить про припинення основного зобов'язання. Таким чином, оскільки основне зобов'язання є припиненим, відповідачка вважає, що це є підставою для припинення іпотеки. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із самостійними вимогами на предмет спору та з урахуванням позовних вимог відповідача [PERSON], просили визнати за ними право власності по 1/8 частини спірної квартири, посилаючись на ті самі фактичні обставини, що й сторони. У судове засідання з'явився представник [PERSON], позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував щодо задоволення зустрічних та позовних вимог третіх осіб, просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання з'явився, надав суду заяву про підтримання зустрічних позовних вимог, часткове визнання первинного позову (в 1/8 частині) та позову третіх осіб, просив розглядати справу за його відсутністю. Представник третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору з'явився, надав суду заяву, якою підтримав вимоги третіх осіб, визнав вимоги зустрічної позовної заяви та частково (в 1/8 частині) визнав первинний позов. Справу просив розглянути за його відсутністю. Представник банку в судове засідання з'явився, надав заяву, якою заперечував проти заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON], просив відмовити в позові, розглянути справу за його відсутності. Відповідно до раніше поданих заперечень просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що банк своєчасно пред'явив вимоги до спадкоємців, а, отже, ним не пропущені строки, встановлені в ст.1281 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та дату судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов та позов третіх осіб - такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі наданих ними доказів. Щодо фактичних обставин справи. Згідно зі свідоцтвом про смерть від [INFO] [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на усе майно, що належало спадкодавцю, зокрема, й на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належала на праві власності померлому за договором купівлі-продажу від 29.08.2005 року, згідно із яким [PERSON] придбав цю квартиру. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2533. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтв про народження, відповідно, від 10 квітня 1979 року, 12 серпня 1983 року та від 26 листопада 1998 року. Вказана обставина підтверджується копіями вказаних документів, наявних у матеріалах справи. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, починаючи з 12 серпня 1978 року, зареєстрованому Куйбишевським районним ЗАГС Кокчетавської області Казахської СРСР. Таким чином, позивач, як спадкоємець першої черги спадкоємців, у встановлені законом строки звернувся до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька - [PERSON], що підтверджується відповідною заявою у наданій спадковій справі щодо майна померлого. Інший спадкоємець першої черги спадкоємців - дружина померлого [PERSON] спершу звернулась до нотаріальної контори із заявою про неприйняття спадщини та відмови від неї на користь їхніх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Оцінюючи співвідношення та взаємозв'язок суті позовних вимог, заявлених сторонами по справі, суд вважає за доцільне спершу надати оцінку зустрічним позовним вимогам [PERSON], оскільки їх вирішення впливатиме на вирішення позовів інших учасників по справі. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] судом враховано наступне. Відповідно до заяви від 08 березня 2008 року, наявної у спадковій справі, [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву, згідно із якою на одержання свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя вона не претендувала. Як встановлено судом, і не оспорюється іншими учасниками по справі, зазначену відмову позивачка надала, виходячи з того, що квартира, яка залишилась після смерті [PERSON], буде успадкована їхніми спільними дітьми - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте, як стало відомо [PERSON] у подальшому, перебуваючи з нею у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] мав близькі стосунки з іншою особою, в результаті чого від нього народилась [PERSON], яка також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Наведені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] від 14 червня 1994 року, з якого слідує, що батьками дитини є [PERSON] та [PERSON]. Наведені обставини на час подання такої заяви до нотаріальної контори не були відомі позивачу, та в разі, якби їй було б відомо про це, то вона б не відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя. У зв'язку із зазначеним [PERSON] надалі звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя. Разом з тим, суд має підстави для висновку, що за будь-яких обставин заява позивачки від 07 березня 2008 року в частині відмови від отримання свідоцтва на ? частину у спільному майні подружжя не мала правового значення та не може бути підставою для втрати (припинення) її права власності на ? частину спільного спірного майна, з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилом ч.3 ст.168 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положення ст.365 ЦК України право спільної власності може бути припиненим лише за рішенням суду за позовом інших співвласників за наявності необхідних підстав. Окрім наведеного, вказана заява також не може розглядатися в якості підстави відмови від права й в розумінні п.2 ч.1 ст.346 ЦК України, оскільки у заяві від 07 березня 2008 року йшлося лише про відмову від отримання свідоцтва, а не від права власності, як такого. Таким чином, відмова нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на ? частину спільного майна подружжя - спільної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], є неправомірною, не є підставою для втрати цією особою права власності, з огляду на що право власності на вказане майно має бути визнаним за [PERSON] у судовому порядку. При цьому, оскільки [PERSON] належить на праві власності ? частина квартири, то наявні спадкоємці - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позашлюбна дитина - [PERSON] - вправі вимагати на поділ спадкового майна, що складається з іншої ? частини зазначеної квартири, тобто по 1/8 частці - кожному. Задовольняючи вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] права на 1/8 частину квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдаватиме істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдаватиме істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 16 січня 2012 року по справі №6-81цс11, що має бути застосований цим судом під час вирішення позову [PERSON] У цьому досліджуваному випадку наявні усі підстави, передбачені статтею 365 ЦК України, оскільки частка сторони є незначною (складає 1/8 частину) і не може бути виділена в натурі, що підтверджується висновком експертного дослідження №154/17 від 28.05.2017 року, виконаного судовим експертом [PERSON], копія якого наявна в матеріалах справи. Також, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки, як вже зазначено, [PERSON] була народжена у позашлюбних відносинах, між сторонами склалися неприязні стосунки, їхнє спілкування є неможливим за об'єктивних причин. Суд визнає обґрунтованим висновок, що таке припинення не завдаватиме істотної шкоди [PERSON], оскільки вона є громадянином іноземної країни, фактично нині проживає та завжди проживала за межами України на території Російської Федерації, в якій у неї є постійне місце проживання, місце роботи; у спірній квартирі ця особа ніколи не проживала та не відвідувала за її адресою батька. Подібні висновки зробив Верховний Суд України у постанові від 2 липня 2014 року по справі № 6-68цс14 щодо припинення права іноземного громадянина, який постійно проживав на території Російської Федерації, на частку у спільному майні. При цьому, відповідно до звіту про оцінку майна №AS27-170606-010, виконаного ТОВ «Інститутом незалежної експертної оцінки», ринкова вартість 1/8 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], складає 74 947,40 гривень. Відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України відповідачем попередньо внесені кошти на депозитний рахунок суду у розмірі 74 947,40 гривень, що підтверджується оригіналом наданої квитанції від 31.07.2017 року № 0.0.?818443612.1. Таким чином, враховуючи права [PERSON] на ? частину у спільному майні подружжя, а також враховуючи 1/8 частину майна, права [PERSON] на яку суд вирішив припинити, за [PERSON] необхідно визнати право власності на 5/8 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Щодо вимоги [PERSON] про припинення іпотеки судом враховано наступне. Відповідно до кредитного договору №05/08/2005/840-К46826 від 26 серпня 2005 року, укладеного між померлим [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», банк надав позичальнику кредит у розмірі 230 000,0 доларів США. В забезпечення виконання обов'язків за вказаним договором між банком та позичальником 08 вересня 2005 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. За правилом ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Як слідує з матеріалів спадкової справи, банку стало відомо про відкриття спадщини щонайменше 19 лютого 2008 року - з відповідної заяви банку до Третьої Одеської державної нотаріальної контори за вих.№380 від 19.02.2008 року. Відповідно до змісту вказаної заяви банк просив повідомити нотаріальну контору, чи зверталися спадкоємці [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, а також повідомити спадкоємців про наявність зазначеного боргу. У своїх запереченнях банк зазначає, що саме цією заявою підтверджується виконання вимог ст.1281 ЦК України щодо необхідності пред'явлення вимог до кредиторів в межах шестимісячного строку. Втім, суд не погоджується із вказаними запереченнями банку та не вважає їх слушними, з огляду на таке. Судом враховано, що хоча певної форми вимоги банку за ст.1281 ЦК України законом не встановлено, втім, вона має бути оформленою відповідно до загальних вимог та відповідних реквізитів, встановлених наведеною нормою права. Таким чином, по-перше, за формою наведене звернення банку має бути саме певною вимогою майнового характеру, а по-друге, така вимога має бути висунута до конкретних перелічених суб'єктів - спадкоємців, які прийняли спадщину. Виходячи з наведеного, на переконання суду, заява банку вих.№380 від 19.02.2008 року не може вважатися вимогою кредитора у розумінні ст.1281 ЦК України, оскільки, по-перше, вона вчинена у формі неконкретної за правовою метою заяви, в якій відсутні сформульовані вимоги щодо певних конкретних зобов'язань спадкодавця; по-друге, вказана заява не адресована певним суб'єктам - спадкоємцям, які прийняли спадщину, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а так само до інших спадкоємців померлого. Судом також враховано, що виходячи з тексту заяви, на час її подання банку взагалі не було відомо про наявність спадкоємців, які б прийняли спадщину, що додатково свідчить про недотримання вимог положення ст.1281 ЦК, в якій встановлено обов'язок, щоб таке звернення було адресоване конкретному суб'єкту. За будь-яких обставин, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою про наявність заборгованості спадкодавця перед банком було повідомлено лише [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] До інших спадкоємців відповідних звернень або вимог ані від нотаріальної контори, ані від банку не надходило. Таким чином, банком порушено вимоги ст.1281 ЦК України, в результаті чого суд дійшов переконання про втрату ним права вимоги до спадкоємців. Подібні висновки зробив й Верховний Суд України у своїй постанові від 08 квітня 2015 року по справі № 6-33 цс15, відповідно до якої недотримання кредитором, передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог (які є преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, оскільки банк на сьогоднішній день позбавлений права вимоги до спадкоємців за кредитним договором №05/08/2005/840-К468 від 26 серпня 2005 року, це свідчить про припинення основного зобов'язання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином, оскільки основне зобов'язання за кредитним договором №05/08/2005/840-К468 від 26 серпня 2005 року на сьогоднішній день є припиненим, це свідчить про наявність безумовних підстав для визнання іпотеки за договором від 08 вересня 2005 року також припиненою. Щодо первісного позову [PERSON] та позовів третіх осіб судом враховано наступне. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як вже встановлено, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлого [PERSON], а, отже, вони є спадкоємцями першої черги. Інший спадкоємець першої черги - [PERSON] відмовилась від спадщини на користь своїх дітей, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується самою відповідачкою. При цьому, відповідно до вимог ст.1269 ЦК спадщина була прийнята спадкоємцями у встановлені законом строки. Разом з тим, як встановлено, враховуючи, що відмова [PERSON] від права на частку у майні подружжя фактично не мала правових наслідків, оскільки не може бути розцінена як відмова від належного особі права власності, то спадкоємці успадковують у рівних частках іншу ? частину квартири, тобто, по 1/8 частині - кожному. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та за ним має бути визнано право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. За таких саме підстав підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги третіх осіб шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/8 частині квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] - за кожним. Задовольняючи вказані позовні вимоги суд також виходить з того, що спадкоємці на сьогоднішній день позбавлені можливості отримати свідоцтва право на спадщину у загальному порядку, а отже, відповідні права підлягають судовому захисту. Також з метою забезпечення належного виконання рішення по справі суд вважає за можливе відповідно до вимог ст.217 ЦПК України визначити спосіб виконання рішення шляхом скасування відповідної заборони на нерухоме майно №2367096 від 08.09.2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи, що сторонами у повному обсязі доведено обставини, на які вони посилаються в якості обґрунтування своїх позовних вимог, вказані обставини підтверджуються відповідними документами, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: partial