Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач - [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить визнати відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку в квартирі. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що 21.11.1998 між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16.02.2005 року, шлюб - розірвано. До реєстрації шлюбу з відповідачкою, він отримав у приватну власність шляхом офіційного оформлення його батьками від 16.02.1999 року Договору дарування квартири на його ім'я, двох кімнатну квартиру [ADDRESS] області. Відповідачка ще в 2015 році, придбала квартиру в місті Вільногірську Дніпропетровської області за невідомою йому адресою і проживає в ній самостійно. І з моменту добровільної зміни нею свого місця реєстрації і колишнього проживання, а саме з червня 2015 року та до часу звернення до суду, він неодноразово звертався до неї з вимогою знятися з реєстраційного обліку у його квартирі, так-як йому доводиться багато сплачувати по рахункам, але відповідачка відмовилась. Факт її реєстрації за вказаною адресою створює для нього великі труднощі, так як він не може вільно користуватись житлом, наприклад - отримати субсидію на оплату житла та комунальних послуг, а також не має можливості здійснити інші, передбачені законодавством дії, щодо користування квартирою. Тому просить суд визнати відповідачку, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], з дня її вибуття - з червня 2015 року, та рекомендувати відділу реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області зняти з реєстрації [PERSON]. Ухвалою від 24.04.2018 року, було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 08.05.2018 року, яке ухвалою суду від 08.05.2018 року, було відкладено до 23.05.2018 року, у зв'язку з неявкою відповідача. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву відповідач не надав. Ухвалою від 23.05.2018 року, було закрите підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання, не з'явився, своєю заявою від 04.06.2018 року, просив закінчувати розгляд справи у його відсутність та не заперечує з приводу винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Учасники процесу будь-яких заяв, клопотань не заявляли. За таких обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, виходячи з положень ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши в сукупності надані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно відомостей паспорта позивача, між ним та [PERSON], був зареєстрований шлюб 21.11.1998 року ( а.с.5). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.04.2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції бюро Дніпропетровської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16.02.2005 р. (а.с.14). Як вбачається з договору дарування квартири від 16.02.1999 року, [PERSON] подарувала [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS], тому одноосібним власником квартири є позивач (а.с.13). На даний час, у спірній квартирі, відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 540 від 29.01.2018 року, виданого відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради, зареєстровані [PERSON] та його колишня дружина [PERSON], яка є відповідачем по справі (а.с. 7). Факт того, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS], підтверджується актом від 13.06.2016 року, складеного депутатом Вільногірської міської ради Скрипник О.П, в присутності свідків [PERSON], [PERSON], яким було проведено обстеження родини [PERSON], та встановлено, що в квартирі відповідачка не проживає більше року (а.с.47), також поясненнями [PERSON], від 15.08.2017 року, складеного адвокатом [PERSON], відповідно до яких в квартирі відповідач не проживає з вересня 2015 року (а.с.16). Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, гарантує ст. 33 Конституції України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст. 156 ЖК України). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Таким чином, за відсутності між сторонами зобов'язальних відносин, позивач, як власник житла, вимагаючи визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, діє правомірно, оскільки як власник, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, що належить йому на праві власності, а тому відповідача, як колишнього члена сім'ї власника, яка залишається зареєстрованою в даній квартирі, хоча вже більше року не проживає за місцем реєстрації, на підставі, ч. 2 ст. 405 ЦК України слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами та внаслідок дослідження всіх представлених доказів і оцінки їх в сукупності та взаємозв'язку,

Outcome: partial