Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 23.07.2020 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом, який вподальшому було уточнено, до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року транспортного засобу автомобілю «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] , яка здійснена на ім`я [PERSON] , [INFO] , на підставі оскаржуваного договору. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі №487/3004/18 задоволені позовні вимоги, пред`явлені 21.05.2018 року, [PERSON] до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 01.04.2016 року в розмірі 5781564,00 гривень. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року Заводським відділом ДВС у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження ВП№61435419 з виконання виконавчого листа №487/3004/18, виданого 16.01.2020 року. Крім того, в провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебуває справа №487/6969/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , в якому позивач просить стягнути заборгованість за договором підряду від 01.01.2010 року на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі, що складається з чотирьох котеджів, та заборгованість за договором підряду від 01.01.2011 року на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі, що складається з чотирьох котеджів загальною сумою 9523554,08 гривень. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2019 року у справі №487/6969/18 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову: накладено арешт на автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу № 1242/2018/990361 транспортного засобу від 2018 року. В рамках виконавчого провадження накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] . Згідно Договору купівлі-продажу 1242/2018/990361 транспортного засобу, вартість даного автомобіля становить 399168,00 гривень. За таких обставин [PERSON] мав виправдані очікування стосовно виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення йому боргу за рішенням суду, і виконання такого рішення забезпечено арештом належного відповідачу транспортного засобу. Натомість, у червні 2020 року позивач побачив даний транспортний засіб у місті Миколаєві під керуванням відповідача [PERSON] , але із іншим реєстраційним номером, що свідчить про здійснення реєстраційних дій (переоформлення) з транспортним засобом після накладення арешту. Як дізнався позивач, [PERSON] укладено фіктивний договір купівлі-продажу автомобілю Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] , з третьою особою, з метою ухилення від виконання зобов`язань з повернення боргу на користь позивача. З метою ухилення від повернення боргу [PERSON] вжиті термінові заходи до переоформлення усього власного майна (що не встигли арештувати) на інших осіб. Так само арештований автомобіль Mitsubishi Pajero, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідач [PERSON] намагався продати, з приводу чого Заводським районним судом міста Миколаєва 18.03.2020 року розглянуто справу №487/8497/19, визнано недійсним договір про відчуження транспортного засобу. Після отримання інформації з Регіонального сервісного центру МВС України у Миколаївській області на запит суду позивач з`ясував, що [PERSON] 05.05.2018 року придбав автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] за договором купівлі-продажу №1242. Після розгляду судом 08.06.2018 року клопотання про накладення обтяження на майно боржника, позовні вимоги було відправлено судом поштою [PERSON] . Отримавши матеріали з суду, [PERSON] , з метою уникнути арешту транспортного засобу, терміново 27.06.2018 року, за договором купівлі-продажу №4841/2018/1002884 переоформив автомобіль на сина, [PERSON] . На момент укладення цього договору вони мешкали за однією адресою: [ADDRESS] (копії паспорту з реєстрацією місця проживання є в матеріалах справи), та добре були обізнані про боргові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] та судовий позов з вимогою виконати ці зобов`язання. Згідно розписки [PERSON] , написаною їм власноруч 01.04.2016 року, боргові зобов`язання перед [PERSON] в нього виникли 01.04.2017 року, які він в повному обсязі визнав письмово в заяві про визнання позову від 10.12.2018 року. Крім того, у відзиві [PERSON] , на позовну заяву [PERSON] від 15.03.2021 року вказані факти не відповідають дійсності, а саме: ніяких ключів від автомобіля батько йому не передавав, бо на момент переоформлення транспортного засобу в [PERSON] був інший автомобіль, яким він користується досі, а його батько, [PERSON] , їздить на переоформленому на сина автомобілі, Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] , що позивач баче щотижня, пересуваючись по місту. [PERSON] , як боржник, знаючи про свої зобов`язання перед кредитором, позбувся свого майна, щоб ухилитись від оплати боргу, уклав договір купівлі-продажу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року та переоформив його на сина, [PERSON] . На думку позивача, цей договір є фіктивним і повинен бути визнаним судом недійсним. Хронологічно, договір купівлі-продажу було укладено в момент, коли відповідач вже взяв на себе грошові зобов`язання перед позивачем. [PERSON] , усвідомлюючи неминучість винесення рішення суду про стягнення боргу, уклав договір купівлі-продажу автомобілю на рідного сина. До теперішнього часу згідно з рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі №487/3004/18 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року ВП №61435419 про погашення боргу в сумі 5781564 гривні жодної копійки від [PERSON] позивач [PERSON] не отримав. Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що такі дії є зловживанням правом власності з боку [PERSON] , бо вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Відповідачем [PERSON] 03.09.2020 року було подано відзив на позову заяву, згідно якого [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. В обґрунтування заперечень вказано, що позивач [PERSON] не надав жодних доказів, які б підтверджували обставини викладені в позові: немає доказу факту вчинення угоди, що оскаржується (коли, між якими сторонами був укладений договір купівлі-продажу, його умови тощо), позивач безпідставно необґрунтовано зазначає про те, що був укладений фіктивний договір купівлі-продажу, що відповідач використовує автомобіль і т.д. Позивач в якості правомірності позову зазначає в позові про наявність рішення Заводського райсуду м. Миколаєві від 17.12.2018 № 487/3004/18, яким стягнуто заборгованість на його користь з відповідача, але при цьому не зазначив, що рішення, набрало законної сили тільки 02.11.2018 року після оскарження рішення в апеляційному, касаційному порядку. Крім того, з виконавчим листом, виданим на підставі цього рішення, [PERSON] звернувся до органів виконавчої служби у березні 2020 року, про що сам надає постанову про відкриття виконавчого провадження № 61435419 від 03.03.2020 року. Щодо вчинення угоди за наявності арешту транспортного засобу, необхідно наголосити на наступному: автомобіль, на який був накладений арешт, з 27.06.2018 року має інший реєстраційний номер [NUMBER] , власником автомобіля Mitsubishi Padjero Wagon, 2011 року випуску, з номерним знаком [NUMBER] з 27.06.2018 року являється не відповідач [PERSON] , а громадянин [PERSON] . Договір купівлі-продажу автомобіля був укладений між відповідачем та власником транспортного засобу задовго до моменту набрання рішенням №487/3004/18 законної сили, до моменту відкриття провадження згідно виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва №487/3004/18. Таким чином, стверджувати про недобросовісність дій відповідача, про ухилення від виконання рішення суду немає підстав. Позивач посилається на те, що відповідачем було укладено фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля з огляду на наявність ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2019 № 487/6969/18, якою суд наклав арешт на автомобіль Mitsubishi Padjero Wagon, 2011 року випуску, з номерним знаком [NUMBER] із зазначенням власником транспортного засобу [PERSON] . Але це не відповідає дійсності, оскільки на момент прийняття судом даної ухвали відповідач [PERSON] вже не являвся власником цього автомобіля, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію. Арешт був накладений на власність третьої особи. [PERSON] не наводить доказів фіктивності правочину взагалі. Всі вимоги, які викладені у ст. 203 ЦК України, були дотримані сторонами при укладені правочину, а саме: зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи, що вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у письмовій формі, що встановлено та не заборонено законом. Правочин був направлений на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Покупець набув право власності на автомобіль і використовує його в своїх цілях, розпоряджаєтья ним, а продавець отримав гроші, як це і передбачається поняттям договору купівлі-продажу відповідно до ст. 655 ЦК України. Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля 27.06.2018 року був вчинений із повним дотриманням умов, визначених нормами цивільного законодавства, а саме главою 54 ЦК України, і підстав, що наведені у ст. 215 ЦК України, для визнання правочину недійсним, або ж визнання його фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України, не вбачається. Позивач не надав будь-яких доказів, які свідчать про підставу для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу фіктивним. Відповідачем [PERSON] 17.03.2021 року було подано відзив на позову заяву, згідно якого [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. В обґрунтування заперечень вказано, що позивач безпідставно і необґрунтовано зазначає про те, що між сторонами був укладений фіктивний договір купівлі-продажу. [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля, який був ним придбаний у свого батька, угода між ними відбулася, а саме: [PERSON] передав продавцю грошові кошти, а продавець передав ключі від автомобіля, 27.06.2018 були оформлені всі необхідні документи, транспортний засіб не перебував під арештом. Копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] додано до відзиву. Договір купівлі-продажу автомобіля був укладений між відповідачами задовго до моменту набрання рішенням №487/3004/18 законної сили, до моменту відкриття провадження згідно виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва №487/3004/18. Таким чином, стверджувати про недобросовісність дій відповідачів, про ухилення від виконання рішення суду у позивача немає підстав. Позивач посилається на те, що відповідачем було укладено фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля з огляду на наявність ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2019 №487/6969/18, якою суд наклав арешт на автомобіль Mitsubishi Padjero Wagon, 2011 року випуску, з номерним знаком [NUMBER] із зазначенням власником транспортного засобу є [PERSON] . Але це не відповідає дійсності, оскільки на момент прийняття судом даної ухвали відповідач вже не являвся власником цього автомобіля, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію. Всі вимоги, які викладені у ст. 203 ЦК України, були дотримані сторонами при укладені правочину. Зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи, що вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у письмовій формі, що встановлено та не заборонено законом. Правочин був направлений на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені: [PERSON] , як покупець, набув права власності на автомобіль і використовує його в своїх цілях, розпоряджається ним, а продавець отримав гроші, як це і передбачається поняттям договору купівлі-продажу відповідно до ст. 655 ЦК України. Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля 27.06.2018 року був вчинений із повним дотриманням умов, визначених нормами цивільного законодавства, а саме: главою 54 ЦК України, і підстав, що наведені у ст. 215 ЦК України, для визнання правочину недійсним або ж визнання його фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України, не вбачається. Позивач не надав будь-яких доказів, які свідчать про підставу для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу фіктивним. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.07.2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.10.2021 року, задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову: накладено арешт на автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] (раніше відомий реєстраційний номер [NUMBER] ), заборонивши його відчуження. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.05.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Маркін С.І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву просив відмовити у задоволенні позову та розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] 21.05.2018 року звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 5781564 гривень, що складається з суми позики у розмірі 4084559 гривень, 3% річних з простроченої суми у розмірі 139658 гривень, 577039 гривень інфляційного збільшення, суми винагороди за користування позикою у розмірі 980294 гривень. Позовні вимоги мотивував тим, що 01.04.2016 року позивач надав відповідачу [PERSON] кошти в сумі 151414 доларів США, про що відповідач написав розписку, в якій зобов`язався повернути позивачу зазначену суму боргу до 01.04.2017 року. За користування позикою відповідач зобов`язався сплатити винагороду у розмірі 1% щомісячно до повернення боргу. Проте відповідач кошти не повернув, не віддав будь-якої частки боргу, на вимогу позивача повернути зазначений борг відповідач не реагує, ухиляється від виконання зобов`язання, чим взяті на себе зобовязання порушив. Тому позивач вимушений звертатися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.06.2018 року у справі 487/3004/18 було, серед іншого, накладено арешт на транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon», рік випуску 2004, який вподальшому скасовано постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15.08.2018 року. Після цього ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.06.2018 року у справі 487/3004/18 було повторно накладено арешт на транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon», рік випуску 2004. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі 487/3004/18 (провадження №2/487/1681/18) встановлено, що 01.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до якого [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 151414 доларів США. Відповідно до договору [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 01.04.2017 року. Вимоги щодо повернення грошових коштів у строки, зазначені у вищевказаному договорі, відповідачем не виконані. Даним рішенням було задоволено позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.04.2016 року в сумі 5781564 гривень, що складається: з суми позики у розмірі 4084559 гривень, 3% річних з простроченої суми у розмірі 139658 гривень, 577039 гривень інфляційного збільшення, суми винагороди за користування позикою у розмірі 980294 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8810,00 гривень. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року Заводським відділом ДВС у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження ВП№61435419 з виконання виконавчого листа №487/3004/18, виданого 16.01.2020 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі 487/3004/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 01.04.2016 року у розмірі 5781564 гривень та витрат по сплаті судового збору у сумі 8810 гривень. В ході виконавчого провадження було арештовано та реалізовано майно боржника [PERSON] , якого виявилось недостатнім для задоволення вимог кредитора [PERSON] , оскільки отримані від реалізації кошти були спрямовані на задоволення вимог іншого кредитора у зведеному виконавчому провадженні. Вказана обставина згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України визнана учасниками справи та не підлягає доказуванню. Крім того, судом встановлено, що 19.10.2018 року позивач [PERSON] звертався до Заводського районного суду міста Миколаєва (справа №487/6969/18) із позовною заявою [PERSON] про стягнення боргу. У своєму позові позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором підряду від 01.01.2010 на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі що складається з 4 котеджів в розмірі 185386,85 доларів США, у тому числі пеню в розмірі 45386,85 доларів США; заборгованість за договором підряду від 01.01.2011 на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі що складається з 4 котеджів за в розмірі 155592,53 доларів США, у тому числі пеню в розмірі 38092,53 доларів США. Також просив стягнути з відповідача судові витрати з розгляду справи. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.04.2019 року у справі 487/6969/18 було накладено арешт на транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] . Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 04.02.2018 року у справі 487/6969/18 (провадження №2/487/39/21) провадження у справі було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а ухвалою цього ж суду від 06.08.2021 року скасовано заходи забезпечення позову щодо автомобілю «Mitsubishi Pajero Wagon», номер кузова [NUMBER] . Крім того, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18.03.2020 року у справі №487/8497/19 (провадження №2/487/796/20) було визнано недійсним договір від 06.08.2018 року №6726/18/020878 купівлі-продажу іншого належного відповідачу [PERSON] транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2004, номер кузова [NUMBER] , оскільки дії щодо відчуження даного транспортного засобу були вчинені [PERSON] в період розгляду Заводським районного суду міста Миколаєва справи 487/3004/18 щодо стягнення боргу на користь [PERSON] та щодо автомобіля, на який ухвалою суду від 03.09.2018 року було накладено арешт. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року продавець [PERSON] зобов`язався передати у власність покупцеві своєму сину [PERSON] за ціною 377213 гривень 76 копійок автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2011, номер кузова [NUMBER] . На підставі вказаного договору, згідно заяви [PERSON] № [NUMBER] від 27.06.2018 року ТСЦ 4841 було проведено перереєстрацію транспортного засобу на [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на його ім`я. Щодо права позивача, який не є стороною оспорюваного правочину, на звернення до суду. Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України, а також статей ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 01 грудня 2004 року за №18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Судом встановлено, що [PERSON] має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки в разі задоволення позовних вимог він буде мати «виправдані очікування» стосовно виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення йому боргу за договором позики, позов про стягнення якої задоволено судом. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що [PERSON] як заінтересована особа може оспорювати договір купівлі-продажу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року транспортного засобу, укладений між відповідачами. Зазначене відповідає постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №201/374/15. Щодо суті позовних вимог. Фраудаторні правочини - це правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору купівлі-продажу майна зі своїм близьким родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена статтею 234 ЦК України. \~ \~ \~ \~Саме про таке застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №03.07.2019 року, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18). Відповідач [PERSON] , достовірно знаючи про наявність в нього невиконаних боргових зобов`язань за договором позики від 01.04.2016 року, укладеним між ним та позивачем [PERSON] строком до 01.04.2017 року, а також про пред`явлення до суду 21.05.2018 року [PERSON] позову про стягнення суми боргу (який рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі 487/3004/18 задоволено у сумі 5781564 гривень), передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення, та його син, який виступив покупцем, відповідач [PERSON] , діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора [PERSON] , оскільки уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника [PERSON] . Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Слід зауважити, що недобросовісні дії щодо відчуження майна з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань перед кредитором [PERSON] вчинялись відповідачем [PERSON] і щодо іншого транспортного засобу: автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2004, номер кузова [NUMBER] , договір купівлі-продажу якого від 06.08.2018 року №6726/18/020878 був визнаний недійним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18.03.2020 року у справі №487/8497/19 (провадження №2/487/796/20). З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , у зв`язку з чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України. При цьому судом враховується, що, як зазначалось раніше, постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року Заводським відділом ДВС у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження ВП№61435419 з виконання виконавчого листа №487/3004/18, виданого 16.01.2020 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року у справі 487/3004/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 01.04.2016 року у розмірі 5781564 гривень та витрат по сплаті судового збору у сумі 8810 гривень. В ході виконавчого провадження було арештовано та реалізовано майно боржника [PERSON] , якого виявилось недостатнім для задоволення вимог кредитора [PERSON] , оскільки отримані від реалізації кошти були спрямовані на задоволення вимог іншого кредитора у зведеному виконавчому провадженні. Твердження відповідачів про те, що на момент вчинення правочину щодо купівлі-продажу транспортного засобу від 27.06.2018 року будь-які обтяження щодо вказаного рухомого майна, в тому числі ухвали про накладення арешту судом, були відсутні, а також про те, що була проведена перереєстрація права власності на автомобіль у сервісному центрі МВС не спростовують наведеного вище висновку суду щодо наявності підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 234 ЦК України. За змістом пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (із змінами) (далі за текстом Порядок від 07 вересня 1998 року, № 1388), державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, оцінку їх вартості, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, є, серед іншого, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, у зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу №4841/2018/1002884 від 27.06.2018 року, транспортного засобу автомобілю «Mitsubishi Pajero Wagon», номер кузова [NUMBER] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , проведена на підставі вказаного договору державна реєстрація (перереєстрацію) транспортного засобу підлягає скасуванню. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення уточненого позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved