Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №010/03-11/326 від 08.05.2007 року, укладеним між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В обґрунтування позову позивач зазначає, що 08.05.2007 року з відповідачем було укладено кредитний договір №010/03-11/326 в сумі 200 000 доларів США, кредитні кошти були призначені на споживчі цілі, тобто для розрахунків цими коштами в іноземній валюті на території України між резидентами країни. Відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті в даному випадку, тому просить визнати дії відповідача протиправними, а кредитний договір недійсним. Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 19,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на їх необгрунтованість. На підставі пояснень представника позивача, представника відповідача та наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено наступні обставини. 08 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», найменування якого змінено відповідно до вимог закону на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль та позивачем [PERSON] укладено договір №010/03-11/326 про надання позивачу споживчого кредиту у розмірі 200 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 12,0 % річних, зі строком повернення до 07.04.2018 року. На виконання умов кредитного договору відповідачем позивачу були надані кошти в іноземній валюті, а саме: позивач отримав їх траншами 08 травня 2007 року в сумі 100 000,00 доларів США та 06 листопада 2007 року в сумі 100 000,00 доларів США, шляхом зняття готівкових коштів з поточного рахунку. З підписанням кредитного договору [PERSON] взяв на себе певні зобов'язання щодо отримання, використання за призначенням, повернення суми отриманого кредиту, а також сплати відповідної плати за його користування, і виконання всіх інших зобов'язань, як вони визначені у цьому договорі (п.1.1. частини №2 кредитного договору). Відповідно до п.8.1. частини №2 Договору підписанням цього Договору позивач підтверджує, що Банк надав йому підписаний зі сторони Банку оригінальний примірник цього Договору та всіх додатків до нього, посилання на які містяться в цьому Договорі. Згідно із п.8.2 частини № 2 Кредитного договору сторони підтверджують, що будь - які умови цього Договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим Договором. Відповідно до п.1.12.1. п.1.12 частини №2 Кредитного договору позивач усвідомлює та гарантує, що умови Даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а також позивач не знаходиться під впливом омани, обману, насильства та погрози. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Пункт 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт « г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.11 зазначеної постанови). Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства. Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Правочин який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до п. «д» ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням,зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Про отримання споживачем інформації про умови кредитування свідчить підпис позичальника на заяві - анкеті (а.с.34-37). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. В ст.ст. 6, 627 ЦК України закріплено загальний принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням умов цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed