Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно наказу ПАТ «Азот» № 156-вк від 31.07.2017 його було звільнено з ПАТ «Азот» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці. Зазначає, що протягом останніх декількох місяців перед звільненням, ПАТ «Азот» виплачував йому заробітну плату не в повному розмірі, що призвело до утворення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, яка на день звільнення складала 47301,29 грн. Невиплату заробітної плати відповідач пояснював відсутністю коштів. До того ж, з квітня до серпня 2017 року ПАТ «АЗОТ» частково погасив невиплачену при звільненні заборгованість по заробітній платі. 22.03.2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси було відкрито провадження у справі за його позовом до ПАТ «АЗОТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа № 711/2406/19 суддя Скляренко В.М.) та призначено судове засідання на 22.04.2019 року. Проте до початку розгляду, 01.04.2019 року йому було виплачено залишок заборгованості по заробітній платі, шляхом перерахування грошових коштів у сумі 3717,98 грн. на його картковий рахунок у відділенні АТ «Сбербанк». Тож, враховуючи, що остаточний розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі був з ним проведений 01.04.2019, то на його думку, ПАТ«АЗОТ» повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме, - з 01.04.2017 року (наступний день після звільнення) до 01.04.2019 року (дата фактичного розрахунку ), що складає 497 робочих днів. Згідно довідки про доходи, яка була подана ПАТ «Азот» до відзиву на його позовну заяву, його середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням складає 730,50 грн. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.01.2017 року по 01.04.2019 року складає 363058,50\~грн. (730,50 грн. х 497 робочих днів), які позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені ним судові витрати сплачений ним судовий збір при подачі позову в сумі 3630,66 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. 03.06.2019 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача Брайон Ю.А. надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ\~«АЗОТ», а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату, оскільки, 07\~березня 2017 року відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017 року підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою існує гостра нестача оборотних коштів. Крім того, зазначає, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29\~травня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ\~«АЗОТ» в межах суми стягнення 611\~872\~475\~грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ\~«АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON] , сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню з огляду на принцип співмірності, а також на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. 06.06.2019 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі в сумі 363058,50 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до початку надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, врахувавши його позицію, викладену у відповіді на відзив. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не з`явився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. 03 червня 2019 року подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ\~«АЗОТ» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Враховуючи думку позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] працював у ПАТ «Азот» на посаді начальника цеху К-4 та відповідно до наказу ПАТ «Азот» № 156-вк від 31.07.2017 його було звільнено з ПАТ «Азот» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами в його трудовій книжці. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «АЗОТ» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Позивач звертався до суду і 22.03.2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси відкрито провадження у справі за його позовом до ПАТ «АЗОТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа № 711/2406/19 суддя Скляренко В.М.) та призначено судове засідання на 22.04.2019 року. Проте, 01.04.2019 року ПАТ «Азот» повністю виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі, а саме, - перераховано залишок заборгованості по заробітній платі у сумі 3717,98 грн. на картковий рахунок [PERSON] у відділенні АТ «Сбербанк», що підтверджується випискою до угоди № 17278817 про рух коштів по його банківському рахунку за період з 20.03.2019 року по 24.04.2019 року. Вказані обставини позивачем та не заперечуються. Крім того, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2019р. (справа №711/2406/19), позов [PERSON] залишено без розгляду, на підставі ст. 257 ч.1 п.5 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу на належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.\~78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.05.2019 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22\~лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тих обставин, що остаточно заборгованість по заробітній платі сплачена позивачеві лише 01.04.2019 року в сумі 3717 грн. 98 коп., з чим погоджуються сторони. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на кошти та майно підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за того, що відповідач був поставлений у залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот», а також вартості імпортних мінеральних добрив та значними змінами в кон`юнктурі ринку, зупинення виробництва. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] був звільнений з ПАТ «АЗОТ» 31.03.2017\~року, згідно із наказом № 156-вк від 31.03.2017 року, а постанова про арешт майна боржника ПАТ\~«АЗОТ» державним виконавцем винесена 29 травня 2017 року, що свідчить про об`єктивну можливість відповідача вчасно виплатити заробітну плату до накладення арештів на майно та кошти. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення, суд не приймає. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Як зазначалося вище, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24\~грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017 року (наступний день після звільнення, яке відбулось 31.03.2017 року) по 01.04.2019 року (день фактичного розрахунку) в межах заявлених позивачем позовних вимог, на яких наполягав позивач. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017 року по 01.04.2019 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог), суд виходить з наступного: згідно із даними довідки про доходи № 521 від 21.04.2019 року, середньоденний заробіток [PERSON] за два останні робочі місяці становив 730 грн. 50 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2019 року включно, становить 497 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2019 року включно становить 363058 грн. 50 коп. (із розрахунку 730 грн. 50\~коп. (середньоденний заробіток) х 497 робочих днів), який і підлягає до стягнення з ПАТ\~«Азот» на користь [PERSON] Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. На думку суду, вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2017 року по 01.04.2019 року включно в сумі 363058 грн. 50 коп. Крім того, судові витрати (сплачений 07.05.2019 року судовий збір в розмірі 3630\~грн. 60\~коп. за подачу позову), підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та,

Outcome: approved