Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 41500,00 грн. та 3 % річних у розмірі 221,72 грн., а також судовий збір у розмірі 768,40 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22.04.2019 року відповідач [PERSON] позичив в нього грошові кошти у розмірі 41 500 грн. з кінцевим терміном повернення до 04.06.2019 року. На підтвердження укладення договору безвідсоткової позики та його умов відповідачем 04.05.2019 року власноручно було складено розписку, що свідчить про отримання ним грошових коштів від позивача. На даний час грошові кошти відповідач не повернув. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.08.2019 року дану справу передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.09.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, де просить слухати справу без його участі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву на позов. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В ст. 275 ЦПК України визначені строки розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. Будучи обізнаним про розгляд справи судом, відповідач відзиву та жодних доказів не подав, а тому розгляд справи здійснений судом на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надав. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст.280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно письмової розписки, наданої позивачем на обґрунтування позову, встановлено, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 41500 грн., які зобов`язався повернути до 04.06.2019 року. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Будь-яких належних та допустимих доказів про виконання ним грошового зобов`язання відповідач суду не надав. За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у розписці суму позики. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом здійснювався наступний розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми: 41 500 грн. - сума боргу, 3% річних від суми боргу 41 500 грн. = 1 245 грн., за 1 день прострочки від 1 2 45 грн. = 3,41 грн. ( 1245 х 1 дн. : 365 дн.= 3,41 грн.), за період прострочки з 04.06.2019 року по 09.08.2019 року, т.б. за 67 дн., 228,47 грн. (67 дн. х 3,41 грн.= 228,47 грн.). Приймаючи до уваги, що в позові [PERSON] заявлено вимоги про стягнення трьох процентів річних у розмірі 221,72 грн., що відповідно до принципу диспозитивної цивільного процесу є правом позивача, вказані вимоги підлягають задоволенню саме в цьому розмірі. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми боргу за розпискою у розмірі 41500 грн. та трьох процентів річних у розмірі 221,72 коп. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved