Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом, в якому просить суд визнати дії КП «ОМБТІ та РОН» про скасування 17.05.2000 р. реєстрації прав власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та дії щодо реєстрації 21.08.2000 року по 1/2 права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] - незаконними; скасувати та анулювати записи КП «ОМБТІ та РОН» від 17.05.2000 р. про скасування реєстрації прав власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] від 21.08.2000р. про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; поновити право власності за [PERSON] від 24.10.1995 р. на квартиру [ADDRESS]; витребувати у відповідності ч.3 ст. 388 ЦК України від [PERSON] квартиру [ADDRESS] повернувши її у власність [PERSON]; усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартиру [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що порушені його права як власника квартири. Провадження по вказаній вище заяві було відкрито 05.08.2013 року. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. Розгляд цивільної справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Одеської товарної біржі, приватного нотаріуса [PERSON] про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу № 10767 від 19.10.1995 року квартири [ADDRESS] та довіреностей від 03 жовтня 1995 за № 3403 та від 03 жовтня 1995 року від 16 жовтня 1995 року № 3739 та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про виселення, зняття з реєстрації, зобов'язання зареєструвати, стягнення моральної шкоди було закінчено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.07.2009 року, яким в задоволенні первісного позову було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] - задоволено частково. Однак, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було скасовано 17.05.2000 р., на підставі рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 16.05.2000 р., яке не набрало чинності та в передбачені строки було оскаржене протестом заступника Голови Одеського обласного суду та яке в подальшому було скасовано. В подальшому, 21.08.2000 р. КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвало по ? частині права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Далі, як вбачається з договору купівлі-продажу від 12 березня 2001 р., квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2001 року, перейшла у власність [PERSON]. На думку позивача, вказане вище вчинено з порушенням норм діючого законодавства України та позбавило його права власності на квартиру [ADDRESS] закріплене ст. 392 Цивільного кодексу України. В судове засідання відповідачі не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надали. Позивача, до суду, до судового засідання, надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю заочно, викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомлених відповідачів без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як випливає з матеріалів справи, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було скасовано 17.05.2000 р., на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 16.05.2000 р., яке було оскаржене протестом заступника Голови Одеського обласного суду. Розгляд цивільної справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Одеської товарної біржі, приватного нотаріуса [PERSON] про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу № 10767 від 19.10.1995 року квартири [ADDRESS] та довіреностей від 03 жовтня 1995 за № 3403 та від 03 жовтня 1995 року від 16 жовтня 1995 року № 3739 та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про виселення, зняття з реєстрації, зобов'язання зареєструвати, стягнення моральної шкоди було закінчено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.07.2009 року, яким в задоволенні первісного позову було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] - задоволено частково. Однак, 21.08.2000 р. КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвало по ? частині права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Далі, як вбачається з договору купівлі-продажу від 12 березня 2001 року, квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2001 року, перейшла у власність [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2006 року АВР № 797010, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. [PERSON], в свою чергу, відповідно договору купівлі-продажу від 16.06.2010 року, продала вищевказану квартиру [PERSON]. На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2011 року, якою було визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], в рахунок відшкодування майнових збитків у розмірі 397.500,00 грн., останній передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Ухвала від 19.09.2010 року була прийнята судом на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.12.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 397.500,00 грн. та судових витрат у розмірі 1.820,00 грн. Ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2011 року, ухвалою від 12.11.2012 року Апеляційного суду Одеської області була скасована, а питання про визнання мирової угоди було передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. На підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS], яка належала на ой час продавцю на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2011 року, яка набрала чинності 26.09.2011 року. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на даний час є [PERSON], дата державної реєстрації права власності 13.12.2011 року. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р., № 1952-ІV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (із змінами) встановлено, що до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин бюро технічної інвентаризації на основі законодавства були делеговані владні повноваження у сфері суспільних відносин, пов'язаних зі здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно. З 01 січня 2013 року запровадився новий порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно, припинено доступ реєстраторів бюро технічної інвентаризації до Реєстру прав власності на нерухоме майно та почала функціонувати нова система органів державної реєстрації прав. Таким чином, бюро технічної інвентаризації були позбавлені делегованих державою повноважень щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно. Згідно ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», систему органів державної реєстрації прав становить спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав. Відповідно до п.п. 10 п. 4 Положення про Державну реєстраційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р., № 401/211, Державна реєстраційна служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. Що стосується поновлення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та вчинення певних дій щодо внесення відомостей про державну реєстрацію прав, слід зазначити наступне. Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири був вчинений 19.10.1995 року на Одеській товарній біржі без нотаріального посвідчення, тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Договір не посвідчувався нотаріусом на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а саме: угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно ч.1 ст. 182 ЦК УРСР від 1963 року, (діяв на момент укладення договору), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, [PERSON], у розумінні ст. 220 ЦК УРСР від 1963 року, не був власником квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з вищевикладеного, законодавцем чітко визначено, що будь-які дії щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном має право вчиняти власним майна. Також, слід зазначити, що цивільним законодавством України не передбаченого такого способу захисту цивільних прав та інтересів як поновлення права власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, не засновані на нормах діючого законодавства України та задоволенню не підлягає повністю. На підставі ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 59-60, 109, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed