Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності, а саме: виділення та визнання права власності на 1/2 частки квартири №21, загальною площею 52,00 кв.м., житловою площею 28,60 кв.м. по вул. Г.Хоткевича, 81 в м.Івано-Франківську, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 12.05.2001 року по 21.03.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У вказаній квартирі сімя проживала з часу її придбання до кінця 2015 року. Після розірвання шлюбу позивач разом із сином [PERSON] переїхали проживати до м. Тисмениці, а відповідачка з сином [PERSON] залишилась проживати у спірній квартирі. За час шлюбу 17.09.2001 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №Д1379, сторони придбали квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована в Івано-Франківському ОБТІ № 82 за реєстровим №5055 від 18.11.2002 року. Дана квартира придбана за спільні кошти подружжя, є обєктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], а іншу 1/2 залишити у власності відповідачці. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, просив задоволити в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила, оскільки не хоче ділити квартиру, повідомила, що проживає у квартирі з молодшим сином та співжителем, просила в позові відмовити. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка перебували у шлюбі з 12.05.2001 року по 21.03.2016 року до часу його розірвання в судовому порядку, що підтверджується копією рішення Івано-Франківського міського суду. За даним рішенням прізвище позивачки змінено з Василів на Шевченко (а.с.32). Судом встановлено, що 17.09.2001 року відповідачка, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем, уклала договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири №21 житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 52,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Г.Хоткевича буд. №81, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за №Д1379, (а.с.51). Отже, спірне майно, а саме: квартира № 21 на вул. ул. Г.Хоткевича буд. №81 в м. Івано-Франківську придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна суд не вбачає. Отже, спільне майно подружжя набуте позивачем та відповідачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі слід розділити порівну, визнавши за: [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири № 21 на вул. Г.Хоткевича, буд. №81 в м. Івано-Франківську, загальною площею 52,0 кв.м., житловою-28,6 кв.м; [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири № 21 на вул. Г.Хоткевича, буд. №81 в м. Івано-Франківську. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 256, 261, 365, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: approved