Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з цивільним позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», який в процесі судового розгляду уточнив, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу укладений між сторонами, а також стягнути з відповідача в користь позивача 30\~000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 21.01.2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу. Позивач вважає цей договір таким, що повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки перед укладенням такого представник ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» повідомив про те, що позивач може придбати у товариства за акційною ціною 60\~000, 00 грн. трактор. Для цього необхідно сплатити платежі в розмірі 30 000 грн. за договором, після чого необхідно укласти договір, і упродовж декількох днів відповідач передасть предмет лізингу у користування позивачу. Відтак, позивач сплатив 30\~000,00 грн., після чого прочитавши договір та додатки до нього зрозумів, що в договорі лізингу неправильно зазначено модель транспортного засобу (Foton FT 354) та вартість такого у розмірі 300\~000 грн. Представником ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не було розяснено призначення платежу в сумі 30\~000, 00 грн., який виявився адміністративним платежем, а не частиною оплати вартості транспортного засобу, як думав позивач. Під час підписання договору позивач не мав можливості ознайомитися з його умовами, оскільки представник відповідача завірила, що всі істотні умови договору вона йому розяснила. Також зі спливом часу позивачу не було передано предмету лізингу, а тому він зателефонував до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», однак це було безрезультатно. Крім того, позивач зауважив, що так званий «адміністративний платіж», який він здійснив та який згідно з умовами вказаного договору є першочерговим одноразовим платежем за розгляд та перевірку документів для укладення договору лізингу та не підлягає поверненню у випадку розірвання договору. Ряд умов договору також є несправедливими та такими, що суперечать законодавству. Позивач вважає, що договір лізингу повинен бути визнаним недійсним, оскільки його умови є несправедливим. На підставі наведеного позов просить задовольнити. Позивач у судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, однак подала на адресу суду письмові запереченні, в яких просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити з підстав викладених у запереченнях. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.01.2016 року між сторонами у справі було укладено договір фінансового лізингу №002683, предметом якого є транспортний засіб Foton FT 354, вартість предмету лізингу 300\~000,00 грн. Встановлено, що 21.01.2016 року [PERSON] за вказаним вище договором лізингу сплачено 30\~000,00 грн. адміністративного платежу. Позивач просить суд визнати зазначений договір недійсним посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, крім іншого, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату наданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обовязки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до пункту 1.4. договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України, а також виключає або обмежує права споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи. Пункт 12.1. договору лізингу передбачає, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, умовами договору відповідач передбачив не повертати кошти, сплачені споживачем у разі розірвання договору як останнім так і самим лізингодавцем. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак відповідачем не враховано вказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингу лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 30\~000,00 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. З огляду на зазначене, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Більше того, адміністративний платіж не є авансом в рахунок вартості транспортного засобу. Відтак, пункт 12.1. договору лізингу такий, що надає можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату здійснену споживачем. Пунктом 10.2. спірного договору визначено розмір лізингових платежів за складною формулою, а саме: ЩЛП = ВПЛ*К, де «ЩЛП» щомісячний лізинговий платіж, «ВПЛ» вартість предмета лізингу, «К» - коефіцієнт, який розраховується за окремою формулою: К = (і *(1+і) в степені n)/((1+і) в степені n - 1), де «к» коефіцієнт, «і» сума відсоткової ставки за користування обсягом фінансування та комісії за супроводження договору (розраховані за один період або один місяць), «n» кількість періодів. Ці визначення є незрозумілими для звичайного споживача. Пунктами 10.5., 10.6., 10.13, 10.15, 10.18 фактично надана можливість односторонньої зміни розміру та черговості лізингових платежів. При цьому пункт 10.15 Договору лізингу передбачає залишення у Лізингодавця усіх сплачених лізингових платежів у випадку незгоди лізингоодержувача зі зміною розміру лізингових платежів Пункт 11.1 Договору надає право Лізингодавцю визначати викупну ціну договору в односторонньому порядку. Відтак, пункти 10.2., 10.6., 10.13., 10.15., 10.18., 11.1. договору лізингу визначають ціну товару на момент його поставки споживачеві та надають лізингодавцю можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Пункти 12.1. - 12.13. значно зменшують відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості, та одночасно значно розширюють його права. Пункти 16.5. - 16.7. надають лізингодавцю право передавати свої права та обовязки за договором третій особі, та це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без згоди лізингоодержувача. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України Згідно статті 799 ЦК У країни договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Із оспорюваного договору лізингу вбачається, що такий нотаріально посвідчено не було. До аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі з позовом фізичної особи до ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТОФІНАНС». Відповідно до п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено, що у раті недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відтак, на підставі наведеного, беручи до уваги те, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Покликання представника відповідача в письмових заперечення, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, зокрема з підстав, що при укладенні спірного договору ними було дотримано усі вимоги, які ставляться до чинності правочину, а адміністративний платіж, який передбачений договором лізингу, повністю відповідає вимогам ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу та позивач своїм підписом засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, є безпідставними та спростовані судом з вищенаведених мотивів. Згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Із позовної заяви вбачається, що у такій заявлено дві позовні вимоги, немайнового та майнового характеру, за кожну з яких із відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір. Виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що становить 1 378,00 грн., а також із норм ЗУ «Про судовий збір», за позовну заяву немайнового характеру судовий збір становить 551,20 грн., за вимогу майнового характеру 551,20 грн., а у сукупності 1\~102,40 грн., що як зазначено вище підлягає стягненню із відповідача у дохід держави.

Outcome: approved