Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18.09.2010 р. він є власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачка, яка не є членом його сім`ї, зареєстрована у квартирі за адресою проживання, однак вже більше 5 років у ній не проживає, особистих речей та меблів у квартирі не має, витрати по утриманню квартири не несе. Відповідачка не заперечує щодо зняття з реєстрації у квартирі, однак самостійно цього не вчинила, посилаючись на життєві обставини, у зв`язку з чим просила вирішити це питання з її адвокатом. Наразі вона проживає в іншому місті, має малолітніх дітей та не має можливості прибути до Києва для зняття з реєстрації. Позивач є пенсіонером та оплата комунальних послуг, у тому числі за осіб, які зареєстровані у квартирі, однак не проживають у ній, складає значну частину його бюджету, що зумовлює для нього додаткові витрати. При цьому позивач не чинив відповідачці перешкод у користуванні квартирою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідач отримала 08.11.2020 р. та 11.11.2020 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Позивач копію ухвали про відкриття провадження отримав 11.11.2020 р. 18.11.2020 р. від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладені у позові факти та обставини, а також їх правову оцінку, визнає такими, що відповідають дійсності. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.03.2010 р. [PERSON] , державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 31.03.2010 р., на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Факт реєстрації місця проживання відповідачки [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується витягом № 12523842 від 17.06.2020 р. з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні та відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Відповідно до протоколу опитування адвокатом особи, [PERSON] , за її згодою, що проведене адвокатом Трепетьон В.В. в інтересах клієнта [PERSON] , [PERSON] є донькою [PERSON] . Десять років тому вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак у квартирі не проживає більше п`яти років, оскільки проживала у квартирі свого чоловіка. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved