Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між ним та [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 січня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, в подружжя народилась донька: [PERSON], [INFO]. Сімейне життя між ним та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними справжніх шлюбних відносин. Станом на сьогоднішній день, він та відповідач фактично не проживають разом, шлюб між ними є лише формальністю. Вони не приділяють достатньої уваги один одному. Він переконаний в тому, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини між ним та відповідачем немає. Вони не підтримують тісного зв'язку, та, очевидно, мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя. На цьому ґрунті у них втрачено почуття любові один до одного. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати цивільну справу за його відсутності, ухвалити рішення про розірвання шлюбу. Крім того, подав до суду письмові пояснення по суті позовних вимог, яких просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, письмових поясненнях, просив позов задовольнити. Зазначив, що сторони остаточно стали проживати окремо з липня 2016 року, до цього, починаючи з 2014 року, сторони то сходилися то розходилися,але сім`ї вже не існувало. На даний час сторони врегулювали відносини щодо утримання дитини. Відповідач в судовому засіданні 25 жовтня 2016 року позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у запереченні на позовну заяву про розірвання шлюбу. В подальшому, в судовому засіданні 25 листопада 2016 року проти розірвання шлюбу не заперечувала. Зазначила, що остаточно вона з позивачем не проживає з липня 2016 року, до того вони то проживали спільно, то розходилися. Представник відповідача в судовому засіданні 25 жовтня 2016 року проти позову заперечувала, в подальшому в судовому засіданні підтримала позицію, висловлену відповідачем та не заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони 15 січня 2008 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 51 (а.с.7). Сторони від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони остаточно перестали проживати разом з липня 2016 року,з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Сторони переконані, що примирення між ними не відбудеться. При цьому, посилання сторони відповідача на укладений 18 вересня 2014 року між сторонами договір про розлучення, де визначені взаємовідносини сторін у випадку розірвання шлюбу, не можуть слугувати належним доказом в розрізі даного спору, з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 58 вказаного договору, подружжя погоджується на розлучення і для цієї цілі вони погоджуються подати спільну заяву про розлучення до сімейного суду, згідно з пунктом 54 зазначеного вище. При цьому, згідно з п. 54 договору, сторони погоджуються, що заява на розірвання шлюбу буде подана до суду лише після виконання пункту 53, а саме отримання жінкою повної суми коштів. Відповідно до п. 53 договору, після передачі повної власності будівлі на ім'я чоловіка, представник сторін негайно перераховує всю суму (200,000 доларів) на банківський рахунок дружини, не пізніше, ніж 30 днів після передачі власності в Києві. В той же час, статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. При цьому, стороною відповідача суду не було надано належних доказів в підтвердження легалізації вказаного договору на території України. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved