Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки [PERSON], який вточнив в ході судового розгляду і який мотивує тим, що 11.11.2013р. між ним та відповідачкою був укладений договір позики, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за №12955, відповідно до якого відповідачка отримала від нього гроші в сумі 251 600,00грн., що еквівалентно 30683 доларам США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, що становить 8,20 грн. за 1 долар США, зі строком виплати боргу до 11.11.2014 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячно, починаючи з наступного, не пізніше 11 числа кожного місяця, у розмірі не менше ніж 6806,00 грн., що еквівалентно 830 доларів США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, що становить 8,20 грн. за 1 долар США. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності. Відповідний договір іпотеки був укладений 11.11.2013р. і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за № 12956. Прийняті на себе зобов'язання за договором позики відповідачка до теперішнього часу не виконала, в результаті чого станом на день уточнення позовних вимог - 21.12.2015р. утворилася заборгованість в розмірі 18 482 770,54грн., яка складається з суми основного боргу за договором позики - 768 609,15грн., що еквівалентно 30 683 доларам США за курсом 25,05грн. за 1 долар США; неустойки - 17 063 123,13грн. із розрахунку 3% від суми заборгованості за кожний день прострочення за 740 днів прострочення; 3% річних з простроченої суми - 46 747,27грн. за 740 днів прострочення; інфляційні втрати - 604 290,99грн. В рахунок погашення вказаної заборгованості просить звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною не нижче ринкової. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00грн. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що 11.11.2013р. між ними дійсно було укладено договір позики, відповідно до якого вона мала намір отримати від [PERSON] грошові кошти в сумі 251 600,00грн., що еквівалентно 30 683 доларам США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, що становить 8,20 грн. за 1 долар США, зі строком виплати боргу до 11.11.2014 року. За умовами договору грошові кошти повинні бути перераховані на її рахунок, відкритий в АТ «Банк «Фінанси та кредит» до підписання договору. Нею дійсно було відкрито такий рахунок, однак грошові кошти на цей рахунок від [PERSON] не надходили і вона їх не отримувала. Перед підписанням договору вона отримала від [PERSON] у нотаріуса готівкою лише 5810 доларів США, що еквівалентно 47 642,00грн. Іншу частину коштів не отримувала ні перед підписанням, ні після. На вимогу змінити умови укладеного договору [PERSON] відповів відмовою, пояснивши, що він є недійсним і що вона повинна повернути лише ту суму грошей, яку фактично отримала, через його представника [PERSON]. На виконання цих домовленостей з [PERSON] вона передала його представнику [PERSON] 20.12.2013р. 6864,00грн., що еквівалентно 832 доларам США, 21.01.2014р. - 6955,00грн. або 827 доларів США, 27.03.2014р. - 9108,00грн або 811 доларів США, 25.06.2014р. - 10000,00грн або 840,00 доларів США, 10.10.2014р. - 2500 доларів США або 35 250,00грн. Тобто вона повністю повернула ту суму коштів, які фактично були отримані нею від [PERSON] Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей. Факт підписання тексту договору позики без передавання грошей або речей не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій сумі, ніж встановлено договором. Просить визнати недійсним укладений між сторонами договір позики від 11.11.2013р., оскільки вона отримала від позикодавця [PERSON] меншу суму грошей, ніж було оговорено в договорі. Також просить стягнуті понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2516,00грн. Представники позивача в судовому засіданні первісний позов підтримали повністю, просять його задовольнити, зустрічний позов не визнали повністю, просять в його задоволенні відмовити. Додатково суду пояснили, що за нотаріально посвідченим договором позики від 11.11.2013р. сторони погодили розмір грошових коштів, які передавались, 251 600,00грн. або 30 683 долари США за тим курсом, що був встановлений на день посвідчення договору. Сторони є вільними в укладанні договорів і визначенні його умов, тому за власним розсудом домовились про те, що грошові кошти будуть повертатися щомісячно в національній валюті - гривні, але в еквіваленті до долару США за курсом на день проведення розрахунку. Обумовлена договором позики сума була перерахована позивачем на банківський рахунок відповідача в той же день в повному обсязі і отримана відповідачем до підписання договору, що підтверджується відповідними документами з Банку, які були надані нотаріусу перед підписанням договору. Крім того, відповідачка власноруч написала розписку про отримання повної суми позики, оригінал якої знаходиться у позивача і свідчить про те, що позика не повернута. Ніяких доказів того, що відповідач не отримала обумовлену суму позики суду не надано. Договір позики і договір іпотеки були підписані відповідачем в присутності нотаріуса, чого вона в суді не заперечувала. Всі умови для дійсності договорів були дотримані, тому підстав для визнання договору позики недійсним немає. Ніяких коштів на повернення позики від відповідачки [PERSON] не надходили і він таких коштів не отримував. Ніяких довіреностей на ім'я [PERSON] або будь-яких інших осіб з уповноваженням вчиняти від його імені будь-які дії, пов'язані з укладанням договору позики з [PERSON], його виконанням, в т.ч. отримання грошових коштів на повернення позики, позивач не видавав. Тому доводи відповідачки про те, що вона повертала певну суму грошей [PERSON] через його представника [PERSON], є безпідставними. У зв'язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов'язань щодо повернення позики, позивач скористався правом нарахування неустойки за прострочення строків повернення грошових коштів, 3% річних та інфляційних втрат, що передбачено укладеним між сторонами договором позики. Вважають, що позивач в рахунок погашення заборгованості за договором позики в загальній сумі 18 482 770,54грн. законно набув право звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що належить [PERSON] Відповідач та її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали повністю, просять в їх задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримали повністю, просять його задовольнити. Додатково суду пояснили, що дійсно [PERSON] мала намір отримати в позику грошові кошти в сумі 251 600грн. або 30 683 доларів США, які їй були потрібні на сімейні потреби. Про отримання цих коштів вона домовлялась з [PERSON], який був представником [PERSON], вона бачила відповідну довіреність. Вона спілкувалась з [PERSON], зустрічалась з ним, він був присутній у нотаріуса разом з [PERSON], їздив з ними до банку, коли вона відкривала рахунок і саме йому вона віддавала в подальшому гроші. Вона дійсно підписувала у нотаріуса договори позики та договір іпотеки, писала розписку про отримання вищевказаної суми до підписання, але насправді, цю суму в день укладання договору не отримувала, оскільки договір вони підписували і їздили до банку наприкінці робочого дня, приблизно о 18.00год., встигли лише підписати договір про відкриття банківського рахунку та отримати його номер, кошти ще не були перераховані на її рахунок і вона їх в цей день не змогла б отримати. В наданій суду копії заяви про видачу готівки від 11.11.2013р., відповідно до якої вона нібито отримала з банківського рахунку усю суму позики 251 600,00грн., стоїть не її підпис. Вона такої заяви не підписувала. Після підписання договорів позики та іпотеки [PERSON] дав їй у нотаріуса 5810 доларів США і сказав, що вона повинна повернута саме цю суму, які слід передавати [PERSON] Вона кожного місяця віддавала певні суми [PERSON], про що він писав розписки. За цей період ніяких претензій з боку [PERSON] до неї не було. З приводу внесення змін до укладеного між ними договору позики у зв'язку з фактичним отриманням нею меншої суми, ніж передбачалось, вона до позивача не зверталась, ніяких сумнівів в законності його дій у неї не виникало. Після звернення до суду з цим позовом, вона зрозуміла, що її обманули і шахрайським чином бажають позбавити її єдиного житла. У зв'язку з цим вона звернулась до правоохоронних органів і на даний час проводиться досудове розслідування за цим фактом. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, зустрічний позов підтримав повністю. Суду пояснив, що він знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1977р. по теперішній час. Спірна квартира знаходиться в кооперативному будинку і приватизована на ім'я дружини. В цій квартирі вони мешкають родиною - вони з дружиною, два сини, невістка та онук. Позику дружина брала на сімейні потреби, йому відомо про це, але він не займався цим питанням, займалась дружина та невістка. Він був присутній у нотаріуса під час підписання договорів позики та іпотеки, давав свою згоду як чоловік на їх укладання. У нотаріуса дружині дали десь 5 тис. доларів США, які вони повернули протягом року чоловіку на ім'я [PERSON], який був представником [PERSON] Підтверджуючих документів він не бачив, але вони були. Гроші в сумі 251 600,00грн. дружина не отримувала. Просить в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідачки та її представника, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов [PERSON] - необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, за такими підставами. Суд встановив, що 11.11.2013р. між сторонами був укладений договір позики, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за № 12955, згідно з яким відповідачка [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 251 600,00грн., що еквівалентно 30 683 доларам США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, що становить 8,20 грн. за 1 долар США, з погашенням боргу щомісячно, починаючи з наступного місяця, не пізніше 11 числа кожного місяця у розмірі не менше ніж 6 806,00 грн., що еквівалентно 830 доларів США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, що становить 8,20 грн. за 1 долар США, з кінцевим строком погашення до 11.11.2014 року. (арк.9) При цьому, відповідно до п.1 вказаного договору гроші перераховані [PERSON] на її рахунок, відкритий в АТ «Банк «Фінанси і Кредит» до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно до п.2 цього договору виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Запоріжжя за місцем проживання позикодавця у національній валюті Україні - гривні, але у сумі, еквівалентній сумі доларів США по середньому курсу продажу доларів США приватним особам комерційними банками м.Запоріжжя на день розрахунку. Відповідно до п.4 цього ж договору при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11.11.2014р.) або порушенні позичальником термінів сплати щомісячних платежів позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків неустойки від простроченої суми за кожний день прострочки. Відповідно до п.7 договору після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Також судом встановлено, що 11.11.2013р. між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» в особі начальника відділення №20 Запорізького РУ було укладено договір № 5199 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в національній валюті, відповідно до якого Банк відкрив на ім'я [PERSON] поточний рахунок [NUMBER] (арк.117). Згідно з копією платіжного доручення №1 від 11.11.2013р. [PERSON] з рахунку [NUMBER] на рахунок [PERSON] [NUMBER] перерахував кошти в сумі 251 600,00грн., призначення платежу - перерахування коштів за договором позики від 11.11.2013р. № 12955 (арк.144) Згідно з випискою по особовому рахунку від 02.11.2015р. за період з 01.11.2013р. по 30.11.2013р. на рахунок [PERSON] [NUMBER] 11.11.2013р. з рахунку [PERSON] [NUMBER] на підставі договору позики від 11.11.2013р. були зараховані кошти в сумі 251 600,00грн., ця ж сума 11.11.2013р. була виплачена [PERSON] (арк.119) Згідно з заявою про видачу готівки №20-392168757 від 11.11.2013р. [PERSON] зі свого банківського рахунку [NUMBER] отримала 251 600,00грн. (арк.135) Відповідно до розписки, написаної [PERSON] 11.11.2013р., вона підтверджує, що отримала від [PERSON] відповідно до договору позики від 11.11.2013р. №12995 грошові кошти в сумі 251 600,00грн. (арк.10). Відповідно до ст.11,14 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, із договорів. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зі змісту ст.192, 524,533 ЦК України випливає, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця - гривня. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання передбачені ст. 611 ЦК України. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини даної справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, 11.11.2013р. уклали договір позики, відповідно до якого відповідачка [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 251 600,00грн., які за згодою сторін були визначені в еквіваленті до іноземної валюти - долара США. Сторонами було визначено, що повернення цих коштів здійснюється відповідачкою щомісячно, але не пізніше 11.11.2014р. в національній валюті, але в еквіваленті до долара США на момент розрахунку, що не суперечить вимогам ст.192,524,533 ЦК України. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується копією цього договору, який було нотаріально посвідчено, та копією розписки [PERSON] від 11.11.2013р. про отримання нею грошових коштів в сумі 251 600,00грн. Вказані копії відповідають оригіналам вказаних документів, які були надані представниками позивача і досліджені в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні сторони не оспорювали факту укладання даного договору, його підписання, нотаріального посвідчення. При цьому, відповідачка [PERSON] не заперечувала, що підпис на даному договорі належить їй, і її волевиявлення, виражене в даному договорі, відповідало її дійсній внутрішній волі, вона діяла добровільно. При цьому, суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою [PERSON] позики саме в сумі 251 600,00грн, що еквівалентно 30 683 доларам США. В даному випадку суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальника. Саме така правова позиція викладені в постанові ВСУ від 18.09.2013р. №6-63цс13, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами. Таким чином, факт передачі та отримання відповідачкою [PERSON] обумовленої договором суми позики підтверджується письмовим, нотаріально посвідченим договором позики від 11.11.2013р., відповідно до п.1 якого відповідачка підтвердила, що сума позики перерахована їй на її банківський рахунок і отримана нею в повному обсязі до підписання цього договору, власноруч написаною нею розпискою про отримання 11.11.2013р. 251 600,00грн., факт написання якої вона не заперечувала. Також цей факт підтверджується договором від 11.11.2013р. про відкриття банківського рахунку на ім'я [PERSON] в ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», копією платіжного доручення від 11.11.2013р., копією заяви про видачу готівки від 11.11.2013р., випискою з банківського рахунку відповідачки від 02.11.2015р., відповідно до яких обумовлена договором позики сума в розмірі 251 600,00грн. була перерахована позивачем [PERSON] зі свого банківського рахунку на банківський рахунок [PERSON] і знята нею готівкою з цього рахунку саме 11.11.2013р., тобто в день укладання письмового договору позики. Доводи відповідачки та її представника, що грошові кошти в сумі 251 600,00грн. вона зі свого банківського рахунку ніколи не знімала і підпис на заяві про видачу готівки від 11.11.2013р. їй не належить, нічим не підтверджені. В порушення вимог ст. 10,60 ЦУПК України відповідачем та її представником не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цієї обставини. Їх посилання на шахрайські дії невідомих осіб при знятті грошових коштів з банківського рахунку відповідачки, на думку суду, в даному випадку, не впливають на висновки суду про доведеність факту передачі [PERSON] [PERSON] суми позики 11.11.2013р., оскільки, виходячи з умов договору позики, передача грошей в зазначеному розмірі фактично відбулась в момент перерахування їх позикодавцем на банківський рахунок позичальника. Зарахування цих коштів на банківський рахунок [PERSON] свідчить про виконання позикодавцем [PERSON] свого обов'язку за договором позики і підтверджує факт передачі грошових коштів, після чого у позичальника [PERSON] виник обов'язок повернути їх. Дії ж щодо зняття грошей з рахунку стосуються вже виконання договору. У випадку встановлення в межах кримінального провадження факту шахрайства під час операції по видачі готівки, винних осіб, відповідачка [PERSON] має право на компенсацію спричиненої такими діями шкоди, але це не звільняє її від обов'язку виконання своїх зобов'язань за спірним договором позики. Доводи відповідачки та її представника про те, що [PERSON] 11.11.2013р. не отримала позику в сумі 251 600,00грн, а отримала меншу суму, ніж було передбачено договором позики, також не знайшли свого підтвердження. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Відповідно до п.8 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно з ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч.2 ст.640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). Таким чином, посилаючись на те, що грошові кошти в сумі 251 600,00грн. за договором позики від 11.11.2013р. нею не були отримані, відповідач [PERSON] фактично заявляє про те, що договір позики не було укладено, що, в свою чергу, не має наслідком визнання правочину недійсним, оскільки недійсним може бути визнаний правочин, який вчинено, за умови недотримання встановлених ст.203 ЦК вимог саме на момент його вчинення. Однак в той же час, судом встановлено і підтверджено належними доказами, що грошові кошти відповідачка отримала, тобто договір позики є укладеним. При цьому, судом встановлено, що цей договір не суперечить вимогам діючого законодавства, моральним засадам суспільства; сторони при укладанні договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що було перевірено нотаріусом під час посвідчення такого договору; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, саме вони підписали його, що в судовому засіданні сторони не заперечували; правочин був вчиненій в письмовій формі і за домовленістю сторін посвідчений нотаріально; він був спрямований на реальне настання правових наслідків і такі наслідки настали - позикодавець [PERSON] передав позикодавцю [PERSON] грошові кошти в сумі 251 600,00грн. і вона зобов'язана була повернути їх у встановлені договором строки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що у зв'язку з неотриманням всієї суми позики в день підписання договору, у неї не виникло питання з приводу внесення змін до договору позики, його розірвання та укладання нового, вона не сумнівалась в тому, що договір є дійсний, не сумнівалась в діях позикодавця [PERSON], довіряла нотаріусу, тому не придала значення певним обставинам. Представник відповідачки в судовому засіданні пояснив, що відповідачка є юридично необізнаною особою, тому не придала значення тому, що під час укладання договору позики її ввели в оману, шахрайським шляхом заволоділи її нерухомим майном. Однак відповідачка не заявляла зустрічних позовних вимог про визнання правочину недійсним в силу помилки, обману, будь-яких шахрайських дій тощо, тому, розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог та заперечень сторін, суд позбавлений можливості перевірити ці обставини та оцінити надані сторонами докази на їх підтвердження. Але суд вважає необхідним зазначити, що власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підстав для визнання договору позики від 11.11.2013р. недійсним суд не знаходить, тому в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. В ході судового розгляду судом також встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала свого обов'язку, передбаченого договором позики від 11.11.2013р., про повернення грошових коштів щомісячними платежами не пізніше 11.11.2014р. Даний факт підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 11.11.2013р., який наданий суду представниками позивача, був оглянутий в судовому засіданні, його копія долучена до матеріалів справи. На розписці відсутній напис про повернення боргу. Відповідно до ст.545 ЦК України та п.7 договору позики від 11.11.2013р. наявність боргового документу у кредитора, тобто позивача [PERSON], свідчить про факт невиконання відповідачкою [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики від 11.11.2013р. При постановленні рішення суд не бере до уваги надані відповідачем та її представником розписки від 20.12.2013р., 21.01.2014р., 24.02.2014р., 27.03.2014р., 25.06.2014р., 10.10.2014р. про отримання [PERSON] від [PERSON] певних сум грошових коштів як в гривні, так і в доларах США, відповідно до договору займа, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (арк.42-47). При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України). Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Судом встановлено, що за умовами договору позики від 11.11.2013р., він укладений особисто [PERSON] та [PERSON], що сторонами в судовому засіданні не оспорювалось і підтверджується підписами вказаних осіб на цьому документі. Крім того, за умовами договору позики передбачалось, що повернення грошових коштів позичальником [PERSON] здійснюється виключно позикодавцю [PERSON] (п.2,3 договору). Ніяких умов про те, що цей договір укладається від імені [PERSON] його представником [PERSON], що позичальник [PERSON] зобов'язана або чи має право повертати грошові кошти третій особі, зокрема, представнику [PERSON] - [PERSON], договір позики не містить. Таким чином, за умовами договору позики передбачалось особисте прийняття кредитором [PERSON] виконання зобов'язання з боку [PERSON], а остання мала права вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою. Ризик наслідків непред'явлення такої вимоги несе в даному випадку [PERSON] Незважаючи на неодноразове роз'яснення сторонам їх процесуального обов'язку надати суду докази на підтвердження своїх доводів чи заперечень, а у випадку наявності певних труднощів в їх отриманні, права заявити клопотання про їх витребування, відповідач та її представник, посилаючись на те, що під час укладання договору [PERSON] показував [PERSON] довіреність на представництво інтересів [PERSON], відповідних доказів суду не надали, клопотань про витребування доказів не заявляли. В судовому засіданні відповідачем та її представником було заявлено клопотання про виклик свідка [PERSON], однак в подальшому вони від цього клопотання відмовились, пояснивши, що не мають можливості забезпечити явку цього свідка в судове засідання. В той же час клопотання про сприяння суду у здійсненні виклику цього свідка, зокрема, у направленні йому судового виклику та забезпечення його явки приводом, не заявляли. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що він є представником [PERSON], між якою та [PERSON] виникли подібні спірні правовідносини. В 2012р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики і на його забезпечення договір іпотеки. Від імені [PERSON] діяв за довіреністю [PERSON], останній приймав і виконання за цим договором, також писав розписки. Коли він особисто намагався здійснити виконання за договором [PERSON], на зустріч з ним прийшов саме [PERSON], який також повідомив, що дії від імені [PERSON] Чи діяв [PERSON] як представник [PERSON] під час укладання договору позики та іпотеки з [PERSON], йому невідомо. Також представником відповідача суду надана копія договору позики, нотаріально посвідченого 21.05.2012р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., реєстровий № 1345, відповідно до якого цей договір укладено з [PERSON] від імені позикодавця [PERSON] його представником [PERSON], [INFO], який діє на підставі довіреності, посвідченої 03.04.2012р. приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Вовк І.І., реєстровий №3341 (арк..159). Відповідно до договору іпотеки, нотаріально посвідченого 21.05.2012р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., реєстровий № 1346, цей договір також укладений з [PERSON] від імені позикодавця [PERSON], його представником [PERSON], [INFO], який діє на підставі вищевказаної довіреності (арк..157-158). При постановленні рішення суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] та надані суду копії договору позики та іпотеки від 21.05.2012р., укладені між [PERSON] та [PERSON], оскільки ці докази не містять інформації, що [PERSON] є представником [PERSON] у подібних правовідносинах саме з [PERSON] Представництво [PERSON] в відносинах з [PERSON], посвідчені відповідною довіреністю, автоматично не переходять на відносини з іншими особами. Ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] в спірних договірних відносинах з [PERSON] виступав представником [PERSON] і мав право отримувати за нього виконання зобов'язання, суду не надано. Таким чином, підстав зараховувати на виконання договору позики від 11.11.2013р. вказані відповідачкою суми, передані нею [PERSON] на підставі вищевказаних розписок, суд не знаходить. У зв'язку з цим розмір невиконаних відповідачкою [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики від 11.11.2013р. станом на 21.12.2015р.(момент уточнення позовних вимог позивачем) становить 30683,00доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 21.12.2015р. із розрахунку 25,05грн. за 1 долар США, дорівнює 768 609,15грн. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Тобто, на відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. За умовами договору позики від 11.11.2013р. (п.4) при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11.11.2014р.) або порушенні позичальником термінів сплати щомісячних платежів позикодавець вправі вимагати сплати трьох відсотків неустойки від простроченої суми за кожний день прострочки. Позивачем наданий розрахунок неустойки, відповідно до якого період прострочки за період з 12.11.2013р. по 21.12.2015р. становить 740 днів, а розмір неустойки - 17 063 123,13грн. Суд не погоджується з цим розрахунком, оскільки позивачем період прострочки визначений з 12.11.2013р. безпідставно. В даному випадку, за умовами договору остаточне повернення позики повинно було здійснено 11.11.2014р., в цей строк відповідачка позику не повернула, тому період прострочення виконання нею зобов'язання починається з 12.11.2014р. Суд вважає, що прострочення повернення боргу в сумі 768 609,15грн. мало місце з 12.11.2014р. по 21.12.2015р. включно (день уточнення позовних вимог), кількість днів прострочення за цей період складає 404 і відповідно неустойка становить 9 315 542,90грн. із такого розрахунку: (768 609,15грн.х3%х404дн.) : 100% =9 315 542,90грн. Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до рішення Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р., вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1,2 ст.627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Оскільки нарахована сума неустойки. за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором позики від 11.11.2013р. в розмірі 9 315 542,90грн не є співмірною із розміром заборгованості в сумі 768 609,15грн. та суду не надано будь-яких доказів про негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов'язання, враховуючи, що сума заборгованості визначена в еквіваленті до долару США на момент розгляду справи і у зв'язку з знеціненням національної валюти - гривні є більшою за отриману в 2013р., а також майновий стан родини відповідачки, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором позики до 768 609,15грн. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд вважає, що стягнення неустойки, передбаченої п.4 договору позики від 11.11.2013р., не виключає можливість одночасного стягнення 3% річних на підставі ст.625 ч.2 ЦК України, оскільки вони є різними правовими інститутами. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 червня 2012 року по справі № 6-49цс12, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до розрахунку позивача розмір 3% річних становить 46 747,27грн., виходячи із 740 днів прострочки за період з 12.11.2013р. по 21.12.2015р. Суд також не погоджується з цим розрахунком, оскільки, на думку суду, прострочення повернення боргу в сумі 768 609,15грн. мало місце з 12.11.2014р. по 21.12.2015р. включно (день уточнення позовних вимог), кількість днів прострочення за цей період складає 404 і відповідно 3% річних, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України, становить 25 521,48грн. із такого розрахунку: (768 609,15грн.х3%х404дн.) : 365дн. : 100% =25 521,48грн. Вирішуючи питання про включення до заборгованості сум інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України та п.4 договору позики від 11.11.2013р., суд виходить з того, що інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який відображає зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Визначення в договорі грошових зобов'язань в еквіваленті до іноземної валюти не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в еквіваленті до іноземної валюти. Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору ними погоджено, що отримана сума позики була визначена в еквіваленті до іноземної валюти - долара США, і саме в еквіваленті до іноземної валюти [PERSON] повинна була повертати грошові кошти. При цьому, розмір суми, що підлягала поверненню, повинен був визначатися за офіційним курсом НБУ на день розрахунку, що відповідає вимогам ст.533 ЦК України. За розрахунком позивача, з яким суд погодився, розмір неповернутої суми позики станом на 21.12.2015р. становить 768 609,15грн., що еквівалентно 30 683,00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 21.12.2015р. із розрахунку 25,05грн. за 1 долар США, в той час, коли станом на день отримання позики 11.11.2013р. сума позики становила 251 600,00грн, що еквівалентно 30 683,00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 11.11.2013р. із розрахунку 8,20грн. за 1 долар США. Таким чином, при визначенні суми боргу в національній валюті урахований офіційний курс гривні до долара США станом на 21.12.2015р., яка визначена позивачем як дата проведення розрахунку. В даному випадку збитки позивача у зв'язку з знецінюванням гривні є компенсованими за рахунок підвищення курсу долара США, до якого було прив'язано суму боргу в гривні. За таких обставин визначення суми боргу за договором позики від 11.11.2013р. з урахуванням індексу інфляції не відповідає вимогам закону. З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір заборгованості відповідачки [PERSON] за договором позики від 11.11.2013р. станом на 21.12.2015р. становить 1 562 739,70грн., що складається з суми основного боргу за договором позики - 768 609,15грн.; суми неустойки - 768 609,15грн., 3% річних з простроченої суми - 25 521,48грн. Згідно з ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч.1 ст.589 ЦК України). Згідно з ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором чи законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Згідно з ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст.39 вказаного закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між сторонами 11.11.2013р. було укладено іпотечний договір, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за № 12956, відповідно до якого відповідач [PERSON] передала позивачу [PERSON] в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,34 кв.м., житлова площа 39,1 кв.м., яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого УЖГ Запорізької міської ради 25.05.2007р. (арк..11-14). Відповідно до п.10 цього договору в разі невиконання позичальником в строк до 11.11.2014р. зобов'язання, сторони домовились про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». Відповідно до п.12 цього договору порядок реалізації предмета іпотеки для погашення заборгованості за основним зобов'язанням визначається іпотекодержателем та може здійснюватися як із залученням іпотекодавця, так і без нього, всіма можливими способами, зокрема, через аукціони, біржі тощо. Даний договір іпотеки сторонами не оспорений, є чинним і підлягає виконанню. Оцінивши обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд вважає, що відповідачка [PERSON] порушила узяті на себе за договором позики від 11.11.2013р. зобов'язання та у визначений договором строк не повернула позивачу грошові кошти, у зв'язку з чим станом на 21.12.2015р. утворилась заборгованість в загальній сумі 1 562 739,70грн. Невиконання відповідачкою своїх зобов'язань за договором позики відповідно до вищевказаних вимог діючого законодавства та умов укладеного між сторонами іпотечного договору від 11.11.2013р. є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь позивача. За таких обставин суд вважає можливим звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], визначивши відповідно до ст.591 ЦК України та ст.39 Закону України «Про іпотеку», що звернення стягнення здійснюється шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». За рахунок коштів, отриманих від реалізації цього предмету іпотеки, підлягають задоволенню вимоги позивача [PERSON] за договором позики від 11.11.2013 року, в загальній сумі 1 562 739,70грн., що складається з суми основного боргу за договором позики - 768 609,15грн.; суми неустойки - 768 609,15грн., 3% річних з простроченої суми - 25 521,48грн. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] за його первісним позовом слід задовольнити частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] пропорційно задоволеним вимогам понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00грн. У зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову [PERSON], понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2516,00грн. стягненню з [PERSON] не підлягають.

Outcome: partial