Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 26 серпня 2016 року він та [PERSON] уклали договір позики, згідно умов якого він передав, а [PERSON] отримав в борг 27000 тисяч доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору склало 680400 гривень. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Пунктом 1.3 договору було визначено, що позичальник розпочне повернення позики з 05 жовтня 2016 року, і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами шляхом зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця, шляхом перерахування відповідної суми в гривні, по офіційному курсу НБУ на дату платежу. Згідно п.1.5 договору позичальник зобов'язаний повернути всю позику до 30 грудня 2017року. Таким чином, щомісяця [PERSON] мав сплачувати 27000 / 16 = 1687,5 доларів США по офіційному курсу НБУ на дату платежу. Станом на дату звернення з позовною заявою до суду [PERSON] не сплатив жодної суми на виконання умов договору, що змушує позивача звертатись з відповідною позовною заявою. Станом на 05 листопада 2016 року (граничну дату сплати за жовтень 2016 року) офіційний курс української гривні до долара США становив : 1 долар США = 25,5948 гривні, що підтверджується довідкою з Інтернет-мережі та є вільною та відкритою інформацією. Вважає, що заборгованість [PERSON] за договором позики за вересень та жовтень 2016 року, по тілу позики (без врахування визначених п.2 договору процентів) станом на 05 листопада складає : за вересень 2016 року - 1687,5 доларів США; за жовтень 2016 року - 1687,5 доларів США, а всього - 1687,5 х 2 = 3375 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 05 листопада 2016 року становить : 3375 х 25,5948 = 86382,45 (вісімдесят шість тисяч триста вісімдесят дві гривні 45 копійок). Пунктом 8.2 договору визначено, що дружина [PERSON], [PERSON] дала згоду на отримання у позику зазначеної у договорі грошової суми, шляхом укладення та підписання заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом [PERSON], а тому [PERSON] має нести солідарну відповідальність за договором позики у відповідності до вимог ст.541 та ст.543 ЦК України і ст.61 ч.3, ст.65 ч.4 СК України. Позивач прохав суд винести рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 26 серпня 2016 року, станом на 05 листопада 2016 року в розмірі 3 375 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05 листопада 2016 року становить 86 382(вісімдесят шість тисяч триста вісімдесят дві) гривні 45 копійок. Судові витрати також прохав покласти на відповідачів. В судове засідання позивач не зявився, його представник [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій прохав справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримав та в разі неявки відповідачів прохав провести заочний розгляд справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не зявились, хоча судом вживались всі необхідні заходи для повідомлення їх про місце і час розгляду справи за місцем реєстрації. Відповідно до ст.74 ЦПК України судові повістки на імя відповідачів надсилались судом за адресою їх реєстрації, яка також зазначена в позовній заяві. Судові повістки з викликом до суду для участі в судовому засіданні, надіслані судом за місцем реєстрації відповідачів, повернулись до суду без вручення, з відміткою «через не запит». Згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання або місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За згодою позивача суд, на підставі ст.224 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зясувавши обставини справи, дослідивши матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 26 серпня 2016 року позивач [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав в борг 27000 тисяч доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору склало 680400 гривень (а.с.6). Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до пункту 1.3 договору визначено, що позичальник розпочне повернення позики з 05 жовтня 2016 року, і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами шляхом зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця, шляхом перерахування відповідної суми в гривні, по офіційному курсу НБУ на дату платежу. Відповідно до пункту 1.5 договору позичальник зобов'язаний повернути всю позику до 30 грудня 2017року. Виходячи з вищевикладеного, відповідач [PERSON] щомісяця мав сплачувати 27000 / 16 = 1687,5 доларів США поофіційному курсу НБУ на дату платежу. Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] станом на дату звернення [PERSON] з позовною заявою до суду не сплатив жодної суми на виконання умов договору. Станом на 05 листопада 2016 року (граничну дату сплати за жовтень 2016 року) офіційний курс української гривні до долара США становив 1 долар США = 25,5948 гривні, що підтверджується довідкою про курс валют станом на 05.11.2016 року (а.с.7), Відповідно до розрахунків позивача [PERSON] заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики за вересень та жовтень 2016 року, по тілу позики (без врахування визначених п.2 договору процентів) станом на 05 листопада складає за вересень 2016 року - 1687,5 доларів США; за жовтень 2016 року - 1687,5 доларів США, а всього - 1687,5 х 2 = 3375 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 05 листопада 2016 року становить : 3375 х 25,5948 = 86382,45 (вісімдесят шість тисяч триста вісімдесят дві гривні 45 копійок).Суд з даними розрахунками погоджується. Згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ст.65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відсутність письмової згоди другого з подружжя не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, одержане за укладеним одним із подружжя договором, не потрібно, щоб воно було фактично внесено до сімейного бюджету, достатньо лише самого факту укладення такого договору одним із подружжя в інтересах сім'ї. Із пункту 8.2 договору позики вбачається, що дружина [PERSON], [PERSON] дала згоду на отримання у позику зазначеної у договорі грошової суми, шляхом укладення та підписання заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом [PERSON], а тому, відповідно до діючого законодавства, [PERSON] має нести солідарну відповідальність за договором позики у відповідності до вимог ст.541 та ст.543 ЦК України і ст.61 ч.3, ст.65 ч.4 СК України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved