Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на його користь 1 443 500,00 грн. невиконаного грошового зобов'язання за договором позики від 28.01.2014, 412 792 грн. в рахунок 0,8% за кожен місяць користування коштами за вказаним договором та понесені судові витрати в сумі 9 162 грн. В обгрунтування позову покликається на те, що 28.01.2014 між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким останній отримав у позику грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 28.01.2015 разом з відсотками, що складають 0,8 % в місяць. Грошові кошти на умовах позики отримані відповідачем [PERSON] зі згоди його дружини [PERSON] в інтересах сім'ї, а саме для зведення будинку. У встановлений договором строк позичальник позику не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка має бути сплачена відповідачами у солідарному порядку. Ухвалою від 02.02.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з'явися, 30.07.2018 представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомили та не подали до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідачів у судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку. З матеріалів справи встановлено, що 28.01.2014 [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 28.01.2015 разом з відсотками, що складають 0,8 % в місяць, про що склав відповідну розписку. З вказаної розписки вбачається, що грошові кошти на умовах позики надано відповідачу [PERSON] зі згоди його дружини [PERSON] Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. А відтак, враховуючи подання позивачем розписки про позику грошових коштів, суд дійшов висновку, що між сторонами укладено договір позики. Вказана розписка підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником позики із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо повернення суми боргу, в строки, визначені договором, не виконано, жодних доказів щодо виконання такого відповідачами не надано, відтак суд приходить до висновку про стягнення в користь позивача суми наданої позики в розмірі 50 000 доларів США. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). З огляду на вищенаведене, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 50 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення (з розрахунку 1 долар США = 26, 76 грн.) становить 1 338 000 грн. Частиною ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З розписки встановлено, що кошти відповідачу [PERSON] у розмірі 50 000 доларів США надано зі сплатою процентів за користування такими в розмірі 0,8 % за кожен місяць. Аналіз ст. 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України. Згідно з поданим позивачем розрахунком, загальна сума процентів за користування позикою за період з 28.02.2014 по 31.12.2017 становить 412 792 грн. Даний розрахунок судом береться до уваги, оскільки такий відповідачами жодними допустимим доказами не спростовано. Враховуючи те, що відповідачами доказів повернення позивачу позики та процентів за користування такою не надано, відтак, вимогу про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованою, а що стосується її стягнення солідарно з двох відповідачів, звертає увагу на наступне. Як вбачається з актового запису №153 від 04.06.2015, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договору позики перебували в зареєстрованому шлюбі та такий розірвали 11.02.2014, про що Франківським відділом ДРАЦС РС Львівського МУЮ видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 59. 04.06.2015 шлюб між ними повторно був зареєстрований, про що 04.06.2015 зроблено актовий запис №153. З матеріалів справи встановлено, що вказана позика була надана відповідачам для зведення будинку, про вказане може також свідчити наявність у відповідача [PERSON] на підставі договору дарування від 29.07.2011 земельної ділянки з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування житлового будинку. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 27.04.2016 у справі № 6-486цс16 та від 14.09.2016 у справі № 6-539цс, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Беручи до уваги наявність згоди відповідача [PERSON] на укладення договору позики та невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань, суд приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 28.01.2014 в розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення становить 1 338 000 грн., та проценти за час користування коштами в сумі 412 792 грн. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви в розмір 8 810 грн., а також за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 352, 40 грн, а всього 9 162, 40 грн., тобто по 4 581, 20 грн. з кожного. На підставі ст.ст. 6, 11, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 612, 1046-1048 ЦК України, ст.ст 61, 65 СК України та

Outcome: approved