Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення. В позові зазначив, що 11 листопада 2016 року між позивачем та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На день подачі позову до суду, відповідачі залишаються зареєстрованими у квартирі, що належить позивачу на праві власності. Відповідачів усній формі відмовляються зніматись з реєстраційного обліку та чинять перешкоди в користуванні житлом у зв`язку з чим позивач змушений захищати свої права власника в судовому порядку. Позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні квартирою, за адресою: [ADDRESS] шляхом: визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідачів з цього житлового приміщення. 29.05.2017 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання договору дарування квартири, договору купівлі-продажу квартири недійсними, повернення сторін договорів до первісного стану. 25.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про залучення в якості правонаступника відповідача, [PERSON] . 11.04.2019 року ухвалою суду цивільну справу в частині позовних вимог про визнання [PERSON] , таким що втратив право користування квартирою та виселення було закрито, в залученні [PERSON] до участі у справі як правонаступника відповідача відмовлено. 20.11.2019 року ухвалою суду провадження у справі було зупинено у зв`язку зі смертю позивача. Ухвалою суду від 05.04.2021 року було залучено до участі у справі в якості правонаступників [PERSON] його спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] , в прийнятті зустрічного позову [PERSON] було відмовлено, підготовче провадження у справі закрите. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Представник позивачів адвокат Федоров М.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Крім того пояснив, що вже тривалий час відповідачка [PERSON] в квартирі не проживає, двері квартири опечатані і будь-які речі відповідачки в ній відсутні. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи, відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 11 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., та зареєстровано в реєстрі за №3055. (т.1 а.с. 11-14) Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 04.11.2016 року № 6170-04-09/3, в квартирі станом на день її придбання були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . (т.1 а.с. 15) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , (т.1 а.с. 167) [INFO] помер позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 09.04.2019 року.(т.3 а.с. 16). Відповідно до довідки приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. № 108/02-14 від 28.09.2020 року, спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (т.3 а.с.31) Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сім`ї втрачає і право користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Такий правовий висновок викладено в Постанові ВС від 25 липня 2018 року справа № 638/13030. Відповідачка була дружиною колишнього власника спірної квартири і в жодних відносинах з позивачами не перебуває. Статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу, які передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18. В постанові від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідачка не є членом сім`ї позивачів, спільним побутом із позивачами не пов`язана, є членом сім`ї колишнього власника житла, тому втратила право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялася та залишається зареєстрованою в спірній квартирі, що спричиняє новим власникам, позивачам додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, оскільки для зняття відповідачки з реєстрації достатньо рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Водночас, суду не надано жодних доказів того, що відповідачка фактично проживає в спірній квартирі або будь-яким іншим чином користується нею. З пояснень представника позивачів вбачається, що станом на день ухвалення рішення відповідачка в квартирі не проживає, двері квартири опечатано і будь-які речі відповідачки в ній відсутні. З огляду на це, позовна вимога про виселення відповідачки задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial