Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині за кожним у трикімнатній квартирі з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою [ADDRESS] ; розподілити між ним та відповідачем трикімнатну квартиру з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривень, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період 07.02.2009 року по 09.09.2013 року він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09.09.2013 року про розірвання шлюбу. 18.05.2009 року, тобто під час перебування з ним у шлюбі [PERSON] за їх спільні кошти придбала трикімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Придбання відповідачем [PERSON] вказаної квартири підтверджується вказаної квартири підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 137373481 від 12.09.2018 року. Придбання квартири [PERSON] може бути підтверджене Договором купівлі-продажу квартири ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року. Отже, оскільки вказана квартира була придбана відповідачем [PERSON] під час шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки його частка і частка відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, кожному з них належить 1/2 частка квартири. Він також зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] не перешкоджала йому користуватися спірною квартирою, у зв`язку з чим він вважав що його право власності на неї не порушено. Про порушення свого права на спірну квартиру він дізнався 26.07.2018 року Від відповідача на адрес суду найшов відзив, з якого вбачається. що остання заперечує проти задоволення позовних вимог за таких підстав. Так, дійсно, вона в період з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. За час спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . До реєстрації шлюбу та певний час після укладення шлюбу вони проживали в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] .. В подальшому вона разом зі своїм сином проживала за адресою: [ADDRESS] . Після чого, з листопада 2012 року [PERSON] залишив її із сином, і з цього часу сімені відносини не підтримував та за вказаною адресою не проживає по теперішній час. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.09.2013 рок шлюб між нею та позивачем розірвано. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач до розірвання шлюбу та після розірвання шлюбу з нею довгий час не проживав за адресою: [ADDRESS] , рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015 року останнього знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Вона також зазначає, що твердження позивача, що йому про порушення його права користування спірною квартирою стало відомо лише 26.07.2018 року є неправдивим. Також звертає увагу суду, що 18.05.2009 року на підставі Договору купівлі-продажу ВЕМ № 31716 від 18 травня 2009 року, уколеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Пахомовою Н.І., нею було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Однак, спірна квартира була придбана за грошові кошти її батьків, [PERSON] та [PERSON] , які вона отримала в кінці січня 2009 року, що підтверджується Договором безпроцентної позики від 28.01.2009 року, укладеного між її батьком та нею. Предметом даного договору є грошові кошти в національній валюті в еквіваленті 20 000, 00 доларів США. Крім того, в період часу з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року [PERSON] працював на посаді директора ТОВ «Бірдал Хліб» за адресою: [ADDRESS] , 25 та отримував заробітну плату у розмірі 1205,00 грн., якої ледве вистачило на утримання їх сім`ї, тому у останнього не було відповідних коштів, за яких він міг придбати нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру у [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач [PERSON] заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що [PERSON] є її чоловіком. З 1993 року вони займалися підприємницькою діяльністю. За кошти отримані від підприємницької діяльності, кожної неділі купували долари. Документів з податкової інспекції не збереглися. Кожен місяць їх приблизний дохід становив приблизно 50 тисяч гривень. Гроші заробляли разом з чоловіком. Чоловік приватним підприємцем оформлений не був. 29 січня 2009 року передали відповідачу 160 тисяч гривень, що в еквіваленті становить 20 тисяч доларів США. Гроші повернуті не були, бо вони надавались її чоловіком дочці за договором позики на купівлю квартири. Вона впевнена, що гроші пішли на купівлю квартири. Гроші повернуті не були, оскільки дочка придбала квартиру. Повертати гроші дочку не просила, оскільки в останньої на той час була маленька дитина. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідач є його меншою дочкою. Він працював на підприємстві КМК до 1992 р. та постійно збирав грошові кошти. З 1992 року разом з дружиною [PERSON] займалися закупкою та реалізаціє речей та м`яса. Його дружина займалась торгівлею речей, а він реалізовував м`ясо. Отримані від прибутку гроші він тримав вдома. У 2002 році отримав гроші в розмірі 2,500 тисячі євро за батька [PERSON] , які були виплачені останньому як полоненому концлагеря. За отримані кошти він придбав долари. Вони з жінкою збирали долари, щоб купити дитині квартиру. Доньці він передав 20 тисяч доларів.. Гроші не повернуті. Впевнений, що гроші пішли саме на купівлю квартири, оскільки сам розмовляв з господарем квартири. Вислухавши учасників судового засідання, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 20.09.2013 року, шлюб укладений 07.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON] ) і зареєстрований за № 40 у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області розірвано (а.с.5). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року, на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 25.05.2015 року [PERSON] усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , що було підставою для зняття [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.9). 17.08.2018 року [PERSON] було направлено [PERSON] заяву про розподілі спільного сумісного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в досудовому порядку ( а.с.17). Відповідно до договору безпроцентної позики від 28 січня 2009 року [PERSON] передає [PERSON] гроші в національній валюті України, еквівалентні сумі в 20 000 ( двадцять тисяч) доларів США. Метою надання позики є: купівля позичальником - [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.38-40). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року, номер запису: 201 в низі: 178П-201 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2839 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с.78). Відповідно до умов договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 [PERSON] перебуваючи у юридично-зареєстрованому шлюбі, зі згоди чоловіка придбала квартиру [ADDRESS] ( а.с. 80). Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] . за звітний 2009 рік отримав дохід на який нараховується пенсія в розмірі 19556,75 грн. ( а.с. 87-89). Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 51 Конституції України що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже, для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім`ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Так, в судовому засіданні встановлено та сторонами не спростовано, що в період з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте, як вбачається з відзиву, долученого до матеріалів справи за час спільного життя у сторони [INFO] народився син [PERSON] , [INFO] . До реєстрації шлюбу та після укладення шлюбу вони проживали в орендованих квартирах, в подальшому позивач, відповідач та їх син проживали за адресою: [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , суду пояснили, що вони збирали гроші дітям на житло, та 28.01.2009 року [PERSON] уклав з донькою договір безпроцентної позики. Метою надання позики є купівля квартири [ADDRESS] . Позикою по цьому договору є грошові кошти в національній валюті України, еквівалентні в 20 000 ( двадцять тисяч) доларів США. Проте договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено лише 18 травня 2009 року, в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторін, згідно якого вартість нерухомого майна складає 64383,00 гривень. З п.п. 3-4 п. 5 Договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року вбачається, що покупець свідчить, що на момент купівлі квартири вона перебуває у юридично зареєстрованому шлюбі, квартиру купує зі згоди чоловіка. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі - продажу квартири, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті не мають правого значення. Таким чином, покази свідків та наданий до відзиву договорі безпроцентної позики не є беззаперечним доказом придбання спірної квартири за власні кошти відповідача, оскільки останньою не спростовано, що під час укладення договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року позивач, як її чоловік не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що в розумінні ст. 70 Сімейного кодексу України є підставою для відступлення судом від засади рівності часток подружжя. Аналогічні правила поділу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності закріплено й в ст. 372 ЦК України. Таким чином, відповідачем [PERSON] презумпція права спільної сумісної власності спростована не була. Також, судом взято до уваги, і той факт, що під час розгляду справи [PERSON] не висувала вимогу про визнання за нею право приватної власності на спірну квартиру, та не прохала суд відступити від рівності часток у праві спільної сумісної власності. Доводи представника позивача, що джерелом походження грошових коштів, за рахунок яких придбано спірне нерухоме майно, є кошти батьків позивача, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Отже, встановивши, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами підчас шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного нерухомого майна відповідачем за кошти, що належать їй особисто, суд

Outcome: dismissed