Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив здійснити поділ 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрованою договором дарування від 05.08.2005 реєстр№ 3/23 та № 3/20; визнати за позивачем право власності на 1/6 частину зазначеного домоволодіння. В обґрунтування позову зазначив, що з 17.08.2002 по 04.09.2017 вони з відповідачкою перебували у шлюбі. У цей період 05.08.2005 ними були придбані 1/6 частина домоволодіння [ADDRESS] за договором дарування № 3/23 у [PERSON] та 1/6 частина зазначеного домоволодіння за договором дарування № 3/20 у [PERSON] . Договори дарування оформлені на колишню дружину позивача - відповідачку. Позивач стверджує, що в дійсності частина домоволодіння придбавалась оплатно подружжям у спільну сумісну власність, що підтверджується розписками дарувателей про отримання коштів, однак сторонами було вирішено оформити правовідносини договором дарування замість договором купівлі?продажу, щоб уникнути невдоволення співвласників та не залежати від їх рішення. Гроші на придбання житла позивач позичав у своїх батьків за договором позики. Після розлучення вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо розподілу сумісного спільного майна, тому позивач вважає, що до правовідносин в даній справі підлягають застосування наслідки удаваного правочину. 07.09.2020 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. 08.02.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовних вимог заперечувала. В обґрунтування заперечень зазначила, що частина спірного домоволодіння придбана нею хоч і в період перебування у шлюбі, але на підставі договору дарування, тому є її особистою приватною власністю. Зазначила, що договори дарування є дійсними, жодна із сторін договору дарування ніколи не ставила «під сумнів» дійсність укладених правочинів та своє волевиявлення. Тому, посилаючись на презумпцію правомірності правочину, просила у задоволенні позову відмовити. Також відповідач надала до суду документи на підтвердження зміни після розірвання шлюбу прізвища [PERSON] на [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.08.2002 сторони зареєстрували шлюб. 05.08.2005 між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., зареєстровано в реєстрі за № 3/23. Крім того, 05.08.2005 між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., зареєстровано в реєстрі за № 3/20. Право власності [PERSON] на вищевказані частини домоволодіння підтверджується копіями витягів № 8103384 від 18.08.2005, № 8103382 від 18.08.2005. Згідно розписки від 12.06.2005, виданої [PERSON] , остання отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 500,00 дол. США в рахунок вартості домоволодіння [ADDRESS] із зобов`язанням оформити нотаріальний договір дарування на [PERSON] . Згідно розписки від 12.06.2005, виданої [PERSON] , остання отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 000,00 дол. США в рахунок вартості домоволодіння [ADDRESS] із зобов`язанням оформити нотаріальний договір дарування на [PERSON] 04.09.2017 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 646/5530/17 шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.09.2017. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ним під час шлюбу, незалежно від того що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Тобто, сам факт набуття майна у власність під час перебування у шлюбі, коли таке майно набуте за договором дарування, не дає підстав вважати, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Майно набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка ( ст. 57 СК України) і поділу між ними в порядку статей 69, 70 СК України не підлягає. Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно було набуте відповідачкою у власність хоч і у період шлюбу, але в дар, в силу ст. 57 СК України таке майно вважається особистою приватною власністю обдарованої - відповідача по справі, а тому поділу між подружжям за загальним правилом не підлягає. Однією з загальних засад цивільного законодавства згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 7171 ЦК України). Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Позовних вимог про визнання спірних договорів дарування як і визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя позивачем не заявлено. При цьому, предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя може бути майно, визначене ст. 60 СК України, натомість спірне нерухоме майно підпадає під правовий режим ст. 57 СК України. Крім того, суд зауважує, що позивачем у даній справі згідно змісту позовної заяви фактично оспорюється правова природа договорів дарування, укладених між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тобто встановлення удаваності правочину передусім впливає на права сторін такого правочину. Таким чином, у випадку, якщо буде встановлено, що сторони вчинили удаваний правочин, це тягтиме для сторін такого правочину передбачені законодавством наслідки, а отже може вплинути на їх права. Натоміть сторони стверджуваних позивачем удаваних договорів [PERSON] та [PERSON] до участі у даній справі не залучені, позовних вимог до таких осіб не заявлено. Під час перебування справи в суді позивач клопотання про залучення [PERSON] та [PERSON] до участі у даній справі також не заявляв. Таким чином, позивачем заявлено вимогу про поділ майна подружжя без надання йому правового статусу спільної сумісної власності, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed