Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26.06.2009 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США, а відповідач зобов'язувався повернути кошти у строк до 30.08.2009 року. Свої зобов'язання відповідач за вищезазначеним договором позики виконав частково, оскільки до вересня 2011 року повернув позикодавцю кошти в сумі 1 500 дол. США. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань 05.10.2011 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір поруки, за яким позивач поручився перед кредитором боржника [PERSON] за виконання відповідачем обов'язків щодо повернення грошових коштів за договором позики. Оскільки, з жовтня 2011 року відповідач не виконував зобов'язання за договором позики, обов'язок щодо повернення коштів за вказаним договором виконував позивач як поручитель. Станом на 01.05.2017 року позивач повністю виконав грошові зобов'язання позичальника, при цьому сплатив позикодавцю за період з моменту укладення договору поруки кошти в сумі 13 500 дол. США. Оскільки, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, до позивача, як до поручителя, перейшли права позикодавця перед позичальником в обсязі виконаного грошового зобов'язання, тобто на суму 13 500 дол. США. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23.08.2017 року у цивільній справі №136/1077/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 63 596,25 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 2 450 дол. США. Враховуючи те, що відповідач до цього часу ухиляється від повернення коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь решту частини боргу (13 500 дол. США - 2 450 дол. США) в сумі 303 444 грн., що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з даним позовом еквівалентно 11 050 дол. США (1 долар - 27,46 грн.). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Безідтний І.І. позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-4). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Також, просив суд до виниклих правовідносин застосувати загальний трирічний строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 26.06.2009 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США, а відповідач зобов'язувався повернути кошти у строк до 30.08.2009 року (а.с.41). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між [PERSON] та відповідачем та передачу суми позики у відповідному розмірі. Свої зобов'язання відповідач за вищезазначеним договором позики виконав частково, оскільки до вересня 2011 року повернув позикодавцю кошти в сумі 1 500 дол. США, що сторонами не заперечувалось. Окрім того вказана обставина встановлена рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23.08.2017 року у цивільній справі №136/1077/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань 05.10.2011 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір поруки, за яким позивач поручився перед кредитором боржника [PERSON] за виконання відповідачем обов'язків щодо повернення грошових коштів за договором позики в повному обсязі, що підтверджується дублікатом №1 договору поруки від 05.10.2011 року, який має таку саму юридичну силу, як і оригінал (а.с.67). Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч.2 ст.553 ЦК України). Оскільки, з жовтня 2011 року відповідач не виконував зобов'язання за договором позики, обов'язок щодо повернення коштів за вказаним договором виконував позивач як поручитель. Станом на 01.05.2017 року позивач повністю виконав грошові зобов'язання позичальника, при цьому сплатив позикодавцю за період з моменту укладення договору поруки кошти в сумі 13 500 дол. США, що підтверджується змістом акту звірки взаєморозрахунків від 01.05.2017 року (а.с.10). Відповідно до ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Тобто, безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов'язку за боржника. Підтвердженням цього є також частина 1 статті 512 ЦК України, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем. Оскільки, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням. Таким чином, до позивача, як до поручителя, перейшли права позикодавця перед позичальником в обсязі виконаного грошового зобов'язання, тобто на суму 13 500 дол. США. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст.625 ЦК України). Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23.08.2017 року у цивільній справі №136/1077/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 63 596,25 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 2 450 дол. США (а.с.11-14). А тому, враховуючи те, що відповідач до цього часу ухиляється від повернення коштів, позивач має право на стягнення з відповідача на його користь решту частини боргу. Тоді, як належних та допустимих доказів сплати відповідачем заборгованості за вищезазначеним договором позики у більшому, ніж 1 500 дол. США розмірі, відповідачем суду не надано. Разом з тим, дослідивши зміст розписки від 26.06.2009 року та вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 303 433 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 11 050 дол. США, суд вважає за можливе зазначити наступне. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет №15-93), Законом України від 23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. А тому, у зв'язку з ти, що у спірному договорі позики від 26.06.2009 року зобов'язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався, вказаним договором не встановленого іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу у розмірі 11 050 дол. США за офіційним курсом НБУ не вбачається. А відтак, суд вважає з можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 26.06.2009 року у розмірі 11 050 дол. США, задовольнивши позов частково. Що ж стосується думок та тверджень відповідача, що позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то останні є безпідставними, оскільки позивачем такий строк не пропущено, зважаючи на дату остаточного розрахунку за договором поруки - 27.04.2017 року, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 01.05.2017 року. Також, в судовому засіданні не встановлено факту не укладення, фіктивності чи удаваності договору поруки від 10.05.2017 року. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 3 034,33 грн., що підтверджується квитанцією №4 від 03.09.2018 року (а.с.1), в силу ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial