Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також він є повноправним власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до довідки про склад сім`ї, у будинку за вищевказаною адресою зареєстровані: він, його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] 18 січня 2008 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Однак [PERSON] в житловому приміщенні, належному йому на праві власності, не проживає більше року. З моменту добровільного виселення, [PERSON] цим житловим приміщенням не користується, участі в утриманні цього будинку не бере, інтересу до даного житла не виявляє. [PERSON] не сплачує комунальні послуги та не вживає жодних заходів щодо збереження схоронності даного будинку. За місцем реєстрації, [PERSON] не отримує поштову кореспонденцію, особистих її речей у будинку немає. Вона ніяким чином не використовує своє право користування даним будинком. Добровільно з реєстраційного обліку [PERSON] не знялась до цього часу, хоча він неодноразово просив це зробити. Тому він, як власник будинку, змушений сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованого відповідача. Тому він вимушений звернутися до суду за захистом його права, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши через канцелярію суду клопотання в якому просила розгляд справи провести без її участі та зазначила, що позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення, оскільки після розірвання шлюбу з позивачем, вони згодом проживали разом у вказаному будинку впродовж десяти років. Протягом цього часу в тому числі і за її кошти вона утримувала будинок, були проведені ремонтні роботи та постійний догляд прилеглої території. При цьому зазначає, що сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вислухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Отже, реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно з частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання їх членів сімей та інших осіб. Так, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2005 року (а.с.8) [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування ВСІ №600768, р.№2831 від 23.08.2005 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18.01.2008 року, копія якого наявна у матеріалах справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №07 від 18.01.2008 року. З довідки про склад сім`ї №4738 від 16.10.2020 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради (а.с.16) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхній син [PERSON] . Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Встановлено, що відповідач [PERSON] не заперечує, що на даний час не проживає у житловому будинку по [ADDRESS] . Однак у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач не втрачає інтерес до спірного будинку, оскільки за вказаною адресою зареєстрований їхній спільний з позивачем син [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим звертає увагу суду на правовий статус дитини, до досягнення нею повноліття. Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до [PERSON] та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є непроживання [PERSON] без поважних причин понад один рік в будинку [ADDRESS] . При цьому слід наголосити, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Для доведення вказаного факту, позивачем додано акт обстеження матеріально-побутових умов від 12.10.2020 року (а.с.19), де значиться, що комісією при обстежені встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] прописані за адресою: [ADDRESS] , але більше року там не проживають. На даний час [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Отже, як встановлено у судовому засіданні, причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є розірвання шлюбу з позивачем. Однак, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 28.04.2020 року у справу № 761/20452/17 вказав, що розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірному житлі понад встановлені строки без поважних причин. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи, для встановлення обставин справи, а саме непроживання у спірному будинку відповідача понад встановлені законодавством строки, позивачем додано лише акт обстеження матеріально-побутових умов, який було складено 12 жовтня 2020 року. Аналізуючи вказаний акт, для суду є незрозумілим, яким чином комісія за один день прийшла до висновку, що відповідач протягом року не проживає у будинку [ADDRESS] . При цьому ні матеріалами справи, ні в ході судового розгляду не встановлено причин відсутності відповідача у вказаному будинку. Таким чином, докази, які надані позивачем, у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність тих обставин, про які він вказує у позовній заяві. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин відсутня понад один рік у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ,тому- позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Outcome: dismissed