Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист, честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації, в якому просить суд визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] відомості, поширені на сторінці [PERSON] у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» (www.facebook.com), яка належить [PERSON] , а саме: «…[PERSON] не тільки не зробив цього, а більш того, в 2017 році отримав новий паспорт громадянина Російської Федерації. Одночасно [PERSON] є громадянином України і РФ, що є незаконним…» та зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, поширену на сторінці [PERSON] у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» шляхом опублікування резолютивної частини рішення по суті спору, а також зобов`язати [PERSON] видалити зі сторінки [PERSON] у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» допис, який стосується [PERSON] , що опублікований 02 липня 2021 р., а також, за наявності таких, - і з інших інтернет-ресурсів. Крім того, просить суд судові втрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] на сторінці [PERSON] , яка належить [PERSON] , у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» (www.facebook.com) було здійснено допис. У зазначеному дописі було розповсюджено неправдиву інформацію про [PERSON] , наступного характеру: «…[PERSON] не тільки не зробив цього, а більш того, в 2017 році отримав новий паспорт громадянина Російської Федерації. Одночасно [PERSON] є громадянином України і РФ, що є незаконним…». Вважаючи зазначену вище інформацію недостовірною, такою що грубо порушує особисті немайнові права позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, останній звернувся за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив наступне: поширені у дописі факти та інформація відносно Позивача не відповідають дійсності та є недостовірними; у випадку наявності у особи на момент прийняття до громадянства України паспорта громадянина іноземної держави - це не може бути перешкодою для прийняття до громадянства України; позивачем вжито всіх встановлених законодавством України заходів на підтвердження припинення ним громадянства Російської Федерації; 13.04.2017 року позивачеві в процесі припинення громадянства Російської Федерації було перевидано вищевказаний паспорт громадянина РФ серії [NUMBER] , оскільки такий втратив свою дію по причині досягнення Позивачем 45 років, а згідно законодавства РФ, по досягненню особою 45 років передбачено процедуру видачі нового паспорта, а необхідність видачі Позивачеві паспорта громадянина РФ у віці 45 років була зумовлена виключно процедурою виходу його із громадянства РФ. 02 серпня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано. Відповідачем копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано 16 серпня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення пощтового повідомлення. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було. Відповідачем використано право подання відзиву на позовну заяву. в якому зазначив, що позивачем не було спростовано належними та допустимими доказами факт виходу протягом 2 років з моменту прийняття до громадянства України із громадянства Російської Федерації, окрім того поширена інформація є виключно оціночними судженнями та припущеннями, висловленими відповідачем в результаті його власної оцінки щодо набуття позивачем громадянства України. На думку відповідача, спірна інформація є такою, яку неможливо перевірити на предмет відповідності її дійсності, а тому дана інформація спростуванню не підлягає. Відповідачем також було зазначено, що спірна інформація не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями та особистою думкою відповідача, а отже не може бути перевірена на предмет її відповідності, а тому на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2021 року на сторінці [PERSON] , яка належить [PERSON] , у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» ( [INFO] ) було здійснено допис. У зазначеному дописі було розповсюджено інформацію про [PERSON] , наступного характеру: «…[PERSON] не тільки не зробив цього, а більш того, в 2017 році отримав новий паспорт громадянина Російської Федерації. Одночасно [PERSON] є громадянином України і РФ, що є незаконним…». Факт поширення вказаної інформації відповідачем не спростовується. Статтями 3, 28 Конституції України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України. Згідно зі статтею 201 Цивільного кодексу (надалі - ЦК України), особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 297 Цивільного Кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно з ч. 1 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. У абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських та інших обов`язків. Статтею 277 ЦК України гарантовано, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 2 ст. 299 ЦК України фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що інформація поширена відповідачем містить фактичні твердження, які не відповідають дійсності, а тому підлягає спростуванню, з огляду на таке. Щодо твердження, що позивач на момент отримання паспорта громадянина України мав дійсний паспорт громадянина Російської Федерації суд вважає за необхідне зазначити наступне. Інформація щодо того, що на момент отримання паспорта громадянина України позивач мав дійсний паспорт іноземної держави стверджується у поширеній відповідачем інформації в контексті того, що наявність паспорта іноземної держави на момент прийняття громадянства є незаконним, разом із тим, вказане спростовується положеннями Закону України «Про громадянство». Відповідно до п. 3 ст. 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства. За правилами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України. Умовами прийняття до громадянства України є, серед іншого, подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства. (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України»). Таким чином, наявність у особи на момент прийняття до громадянства України паспорта громадянина іноземної держави не є перешкодою для прийняття до громадянства України, крім того законодавство у такому випадку прямо встановлює обов`язок особи надати зобов`язання припинити іноземне громадянство. З позовної заяви вбачається, що позивач виконав таке зобов`язання і в межах дворічного строку подав до компетентних органів України документи, які підтверджують вихід із російського громадянства, що підтверджується, зокрема, таким. 21.11.2015 року Позивач отримав паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Офіційним витягом із реєстру ФМС России АС ЦБДУИГ, який міститься у матеріалах справи підтверджується, що 30.08.2017р. було прийнято рішення про набуття Позивачем громадянства за межами Російської Федерації, а також вказаним документом підтверджується факт виходу Позивача із громадянства Російської Федерації 28.11.2017р. Окрім того, Довідкою № 2690987882 від 04.12.2017р. Посольства Російської Федерації в Україні про припинення громадянства Російської Федерації (мовою оригіналу: «Справка о прекращении гражданства Российской Федерации») підтверджено, що рішенням Посольства Російської Федерації в Україні від 28.11.2017 року надано дозвіл на вихід із громадянства Російської Федерації особі - [PERSON] , який народився [INFO] в Українській ССР, Харківська область, м. Харків. В свою чергу Листом Посольства Російської Федерації в Україні №1926 від 02.04.2019 року підтверджуються наступні факти відносно Позивача - [PERSON] , далі мовою оригіналу «информация о выходе из гражданства была направлена в Консульский департамент МИД России, изъятый внутренний паспорт серии [NUMBER] передан в Главное управление по вопросам миграции МВД России для аннулирования и утилизации в связи с выходом из гражданства». Таким чином, наданий позивачем Лист №1926 підтверджує, по-перше, факт припинення Позивачем громадянства Російської Федерації; по-друге, факт анулювання та утилізації належного Позивачеві Паспорта громадянина Російської Федерації серії [NUMBER] . Позивачем до позовної заяви було також додано роздруківку результатів запиту у базі даних за параметрами Паспорт РФ 4518 №084740, згідно якої Паспорт РФ 4518 №084740 числиться недійсним. Отже, позивачем було доведено належними та допустимими доказами, що останній в межах дворічного строку з моменту прийняття до громадянства України припинив громадянство Російської Федерації, внаслідок чого його паспорт громадянина РФ серії [NUMBER] було анульовано та утилізовано, а зазначені факти Позивачем було підтверджено шляхом надання компетентним органам України належних документів, як це вимагає чинне українське законодавство. Саме тому, суд доходить висновку, що поширені у статті твердження, щодо наявності у Позивача паспорта громадянина Російської Федерації на момент прийняття до громадянства України, які складають враження для читачів, що даний факт міг бути перешкодою для видачі паспорта громадянина України пояснюються тим, що Позивач на момент прийняття до громадянства України був іноземцем, а після отримання паспорта громадянина України розпочав процедуру припинення іноземного (російського) громадянства для якої необхідний дійсний паспорт громадянина РФ, а отже позивачем не було вчинено порушень норм законодавства. Щодо поширеного Відповідачем твердження, що: « [PERSON] … в 2017 році отримав новий паспорт громадянина Російської Федерації. Одночасно [PERSON] є громадянином України і РФ, що є незаконним», суд бере до уваги таке. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, 13.04.2017 року в процесі припинення громадянства Російської Федерації [PERSON] було перевидано паспорт громадянина РФ серії [NUMBER] , оскільки такий втратив свою дію по причині досягнення позивачем 45 років, а згідно законодавства РФ, по досягненню особою 45 років передбачена процедуру видачі нового паспорта, що підтверджується нормами законодавства Російської Федерації. Відповідно до пункту 12 розділу ІІ (надалі мовою оригіналу) Постановления Правительства Российской Федерации «Об утверждении Положения о паспорте гражданина Российской Федерации, образца бланка и описания паспорта гражданина Российской Федерации» от 08 июля 1997 года, замена паспорта производится при наличии следующих оснований достижение возраста, предусмотренного пунктом 7 настоящего [PERSON] . Відповідно до пункту 7 вищезазначеного Положения срок действия паспорта гражданина: от 14 лет - до достижения 20-летнего возраста; от 20 лет - до достижения 45-летнего возраста; от 45 лет - бессрочно. По достижении гражданином (за исключением военнослужащих, проходящих службу по призыву) 20-летнего и 45-летнего возраста паспорт подлежит замене (мова оригіналу). Таким чином, з наведеного вище вбачається, що паспорт громадянина РФ по досягненню ним 45 років підлягає саме заміні. Позивач зазначає, що необхідність перевидачі паспорта громадянина РФ у віці 45 років була зумовлена процедурою виходу його із громадянства РФ, яка вимагала саме діючого (дійсного) паспорта, тобто виконання свого обов`язку (умови) прийняття до громадянства України. Як вбачається з матеріалів справи, серія та номер паспорта позивача як громадянина РФ (серія [NUMBER] ) після перевидачі у 2017 році не змінювалася, що спростовує поширене твердження про видачу нового паспорта. Отже, суд доходить висновків, що наведені у оскаржуваному дописі твердження про отримання позивачем нового паспорта громадянина РФ вже після прийняття до громадянства України не відповідають дійсності та підлягають спростуванню.. Позивачем також вказується, що йому було лише перевидано наявний у нього паспорт РФ задля його актуалізації та завершення процедури виходу з громадянства РФ, вказана обставина не була спростована відповідачем. При цьому суд відхиляє твердження відповідача, що спірна інформація є його оціночними судженнями та не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями та особистою думкою останнього, оскільки як вбачається зі змісту спірної інформації [PERSON] стверджує факт порушення позивачем законодавства під час процедури прийняття до громадянства України. Більше того, дійсність вказаних у оскаржуваному дописі обставин та фактів можна перевірити, співставивши їх із наданими позивачем доказами. Таким чином, оскільки за своїм змістом та стилем викладення інформація являє собою сукупність фактичних тверджень, спрямованих на переконання читача у тому, що позивач незаконно перебуває одночасно у громадянстві Російської Федерації та громадянстві України, то це в свою чергу створює негативне враження про Позивача в особистому та професійному ключі, порушуючи тим сам його право на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про захист, честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 724 грн. 00 коп, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved