Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Химицею Галиною Іванівною, приватним нотаріусом Жовювського районного нотаріального округу Львівської області 11.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 756. Стверджує, що на даний час крім нього в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , його батько, [PERSON] , [INFO] , мати, [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , дочка, [PERSON] , [INFO] . Однак [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] після купівлі такої ним, [PERSON] , не проживав і не проживає. Тобто [PERSON] відсутній за його зареєстрованою адресою проживання більше ніж 13 (тринадцять) років. Він не сплачує комунальні послуги, жодним чином не бере участь в утриманні приміщень. Фактичне місце проживання, знаходження [PERSON] йому не відоме, рєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі була здійснена ще 21.06.2007 року, тобто до купівлі житлового приміщення. Те, що [PERSON] не проживав і не проживає в зазначеній квартирі підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації. Позивач зазначає, що через реєстрацію відповідача [PERSON] у належній йому на праві приватної власності квартирі, обмежуються його права володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном на власний розсуд, реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає йому оформити субсидії на оплату житлово- комунальних послуг. Крім того зазначає, що відповідач [PERSON] без поважних причин більше ніж встановлений законодавством термін, 1 рік, не проживає у жилому приміщенні, водночас ніколи не було жодним перешкод для проживання відповідача у належній йому квартирі до розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] , є його рідною сестрою, відповідно [PERSON] є його швагром. Позивач вказує, що так як відповідач відсутній без поважних причин понад один рік за зареєстрованим місцем свого проживання, а дана реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, а тому він змушений звернутися в суд за захистом, просить задовольнити позовні вимоги. Крім того просить стягнути із відповідача в його користь сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлена належним чином, однак подав на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином шляхом оголошення на сайті Судової влади України в порядку, який встановлений ст. 128 ЦПК України. Крім того відповідач викликався в судове засідання шляхом надіслання судової повістки, позовної заяви з додатками за зареєстрованою адресою місця проживання. Суд враховує, що згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Тобто суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзвиву на позовну заяву, пояснень. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16540093, який виданий Державним комунальним підприємством «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.11.2007 року, вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Химицею Галиною Іванівною, приватним нотаріусом Жовювського районного нотаріального округу Львівської області 11.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 756. З копії договору купівлі-продажу квартири вбачається, що [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), уклали цей договір про наступне: продавець продав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно пункту 2 договору ця квартира належила продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Жовківської міської ради Львівської області 29.03.2007 року на підставі рішення міської ради від 22.02.2007 року за № 74. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстроване у Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації 17.04.2007 року в реєстрову книгу за номером запису 2101, реєстраційний номер 18348520 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.04.2007 року № 14271472), виданий вищевказаним БП). Відповідно до пункту 3 договору даний правочин укладався продавцем, тобто [PERSON] , та покупцем, [PERSON] , тобто позивачем, на підставі нотаріально посвідченої згоди другого подружжя-чоловіка продавця, [PERSON] , викладеної в заяві, справжність підпису якого було засвідчено Кошулинською Н.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 10.10.2007 року, за реєстровим № 4105. Суд враховує, що реєстрація даного договору підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів № 4757257 від 11.10.2007 року. З копії будинкової книги вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач у позовній заяві стверджує, що [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] після купівлі такої ним, [PERSON] , не проживав і не проживає, тобто [PERSON] відсутній за його зареєстрованою адресою проживання більше ніж 13 (тринадцять) років, він не сплачує комунальні послуги, жодним чином не бере участь в утриманні приміщень. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна прийти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є, не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. З акта про непроживання особи за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що сусіди по [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , цим актом засвідчили, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 29.03.2007 року не проживав і не проживає громадянин [PERSON] . Суд бере до уваги, що даний акт також засвідчений підписами депутатів Жовківської міської ради Львівського району Львівської області Кудиком В. Д. та Драганом М. Б . Крім того суд звертає увагу, що з актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 01.12.2020 року та від 10.02.2021 року, які складені комісією у складі мешканців будинку та представників Жовківської міської ради, депутатів М. Б. Драгана, В. Д. Кудика, вбачається, що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації і не проживав. Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідач членом сім`ї позивача чи ні, наведеними вище актами стверджується, що він не проживає у квартирі [ADDRESS] більше одного року. А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власник квартири [ADDRESS] , [PERSON] , має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України він як власник даної житлової квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 сг. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-57цс від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з там одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою: 4) про оголошення фізичної особи померлою. Реалізація встановлених, конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами- протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України); Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. В свою чергу, як роз`яснено у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майновою права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд захищає права позивача як власника житлової квартири, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того суд враховує, що позивач свої позовні вимоги серед іншого мотивує і тим, що не може оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, а також зазначає, що відповідач не проживає у квартирі вже більше тринадцяти років. При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач не проживає, відсутній у квартирі [ADDRESS] більше року, що є також підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом. На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі його права, а також враховуючи, що відповідач відсутній, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше одного року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачем при зверненні в суд із позовом сплачено судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. Так як суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, а тому, враховуючи норму ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved