Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позову покликається на те, що 08 листопада 2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Згідно даного договору [PERSON] позичив у нього, [PERSON], 1 500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США та зобов'язувався повернути йому грошові кошти в сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США 24 листопада 2016 року. На підтвердження укладеного договору [PERSON] власноручно написав і підписав розписку, в якій визнав, що саме він [PERSON], паспорт серії [NUMBER] виданий Самбірським МВ ГУМВС України у Львівській області, (проживаючий за адресою: Україна, Львівська область. [ADDRESS], зареєстрований: [ADDRESS]), 08.11.2016 року отримав особисто від [PERSON] гроші в сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США та вказану суму зобов'язувався повернути 24 листопада 2016 року. Крім цього, [PERSON] у зазначеній розписці підтвердив (написав) факт передачі грошей та добровільне написання ним розписки без примусу. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. У відповідності до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім цього ч. 2 цієї ж статті передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений уписьмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як убачається зі змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує переданим йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вважає, що розписка, написана [PERSON] власноручно про те, що він отримав особисто у нього кошти, підтверджує складені між сторонами договірні відносини та отримання ним від позивача, грошові кошти, які він зобов'язаний повернути. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Однак, [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики не виконав та у зазначений термін суму боргу не повернув, у зв'язку з чим виникла необхідність звернутися до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. У правовій позиції ВСУ у справі за № 6-284цс17 висловився про те, що згідно зі статтею 824 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Згідно Повідомлення НБУ України станом па 23.06.2017 року офіційний курс гривні до долара США становить у співвідношенні 100 доларів США - 2602,5695 гривень. А тому просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача 1 500 доларів США. Під час розгляду справи в силу ст. 31 ЦПК України змінив позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] суму заборгованості а саме: - 1500 ( одна тисяча п'ятсот) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 39 038 грн. (тридцять дев'ять тисяч тридцять вісім гривень) 54 коп. - суму боргу за договором позики; - 26.01 ( двадцять шість) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 676 (шістсот сімдесят шість) гривень 93 коп. - 3% річних від простроченої суми; - 170. 24 ( сто сімдесят) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 4 430 (чотири тисячі чотириста тридцять) гривень 61 коп. - процент за користування чужими коштами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилалася на обставини, викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився і про причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд, у відповідності до ст.224 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 08 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, згідно умов якого відповідач позичив у позивача 1 500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США та зобов'язувався повернути йому вказану грошову суму 24 листопада 2016 року. На підтвердження укладеного договору відповідач власноручно написав і підписав розписку, в якій визнав, що саме він, [PERSON], паспорт серії [NUMBER] виданий Самбірським МВ ГУМВС України у Львівській області, (проживаючий за адресою: Україна, Львівська область. [ADDRESS], зареєстрований: [ADDRESS]), 08.11.2016 року отримав особисто від [PERSON] гроші в сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США та вказану суму зобов'язувався повернути 24 листопада 2016 року. Крім цього, [PERSON] у зазначеній розписці підтвердив (написав) факт передачі грошей та добровільне написання ним розписки без примусу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. У відповідності до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім цього ч. 2 цієї ж статті передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений уписьмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суду, на підтвердження укладення договору позики, представником позивача надано оригінали розписки від 08.11.2016 року, у відповідності до якої [PERSON] взяв у [PERSON] 1 500 доларів США, які зобов'язується повернути 24 листопада 2016 року. Зазначений письмовий договір відповідає вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Отже, розписка, написана [PERSON] власноручно про те, що він отримав особисто у позивача кошти, підтверджує складені між сторонами договірні відносини та отримання ним від позивача, грошові кошти, які він зобов'язаний повернути. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Однак, відповідач [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики не виконав та у зазначений термін суму боргу не повернув. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. У правовій позиції ВСУ у справі за № 6-284цс17 висловився про те, що згідно зі статтею 824 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Згідно Повідомлення НБУ України станом па 23.06.2017 року офіційний курс гривні до долара США становить у співвідношенні 100 доларів США - 2602,5695 гривень. Згідно офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України, станом на 23.06.2017 року, 100 доларам США еквівалентно 2602,5695 грн. Зважаючи на те, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, суд прийшов до переконання, що відповідач не виконав свої зобов'язання згідно договору позики від 08.11.2016 року і не повернув позивачу коштів в сумі 1 500 (одну тисячу п'ятсот ) доларів США, що, станом на 23.06.2017 року, згідно курсу НБУ еквівалентно 39 038 грн. 54 коп. За таких обставин, суд, вважає, що позов є підставним і його, у відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК України, слід задовольнити повністю, стягнувши з відповідача на користь позивача суму заборгованості а саме: - 1500 ( одна тисяча п'ятсот) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 39 038 грн. (тридцять дев'ять тисяч тридцять вісім гривень) 54 коп. - суму боргу за договором позики; - 26.01 ( двадцять шість) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 676 (шістсот сімдесят шість) гривень 93 коп. - 3% річних від простроченої суми; - 170. 24 ( сто сімдесят) доларів США, що станом на 23.06.2017 року згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, еквівалентно 4 430 (чотири тисячі чотириста тридцять) гривень 61 коп. - процент за користування чужими коштами. На підставі викладеного,

Outcome: approved