Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовною заявою до державного нотаріуса Рокитнянської державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] . За життя - 15.10.2002 - матір склала заповіт, що був посвідчений секретарем Запруднянської сільської ради Рокитнянського району Київської області, у якому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своєму синові [PERSON] .. 03.06.2020 позивач подав документи для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері до Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області. 03.03.2020 державним нотаріусом Калітенко Л.Б. було надано позивачеві постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що обґрунтована порушенням засвідчувального напису на заповіті: відсутнє місце та дата його складання, що передбачено ст.541 ЦК УРСР; відсутні дані, якою сільською радою посвідчено заповіт. Вказану постанову позивач вважає протиправною, оскільки при її винесенні нотаріус послався на Постанову КМУ від 15.06.1994 №419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених» в редакції 2013 року, хоча заповіт був складений в 2002 році і до застосовування у даному випадку підлягав Наказ № 22/5 від 25.08.1994 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» в редакції від 10.06.1999 року. Заповіт складено та посвідчено відповідно до вимог вказаного наказу № 22/5 від 25.08.1994 і законодавства, що було чинним станом на день його посвідчення, а тому позивач просить суд скасувати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язати нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 17.02.2021 після задоволеного самовідводу судді Рокитнянського районного суду Київської області Чорненької О.І. відповідно до ст.ст. 31, 41 ЦПК України справа була передана до Таращанського районного суду Київської області. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 18.02.2021 дану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 24.03.2021 до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено [PERSON] . Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 14.04.2021 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2021. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Заліський Б.С. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю. Позивач суду пояснив, що після смерті батька він постійно жив разом із матір`ю в с.Запруддя, доглядав її, займався будинком, провів газ. Його старша сестра [PERSON] після заміжжя виїхала в м.Обухів, батьки допомогли їй коштами в будівництві будинку, а тому будинок в с.Запруддя було вирішено залишити йому - молодшому синові, який доглядатиме матір. Сестра завжди про це знала, знала про залишений в 2002 році заповіт і ніколи за життя матері не пред`являла жодних претензій. Стосунки між матір`ю та сестрою були нормальні, єдине, що турбувало матір - те, що сестра вкрай рідко приїздила її навідувати. В 2010 році матір осліпла і він забрав її до себе в м.Українку Обухівського району, де доглядав до останнього дня. Поховання він організував і оплачував сам, сестра ні у що не втручалась і не допомагала, але і претензій на спадщину на той момент не пред`являла. Уже під час оформлення спадкових прав нотаріус повідомила йому про те, що [PERSON] претендує на спадкове майно та вказала на наявність недоліків заповіту, що перешкоджають видачі свідоцтва. Проте, ще за життя матері він звертався до нотаріуса, показував заповіт і з`ясовував, чи все вірно складено, на що отримав запевнення, що все вірно, заповіт зареєстровано в реєстрі. Представник позивача суду додатково пояснив, що заповіт, складений [PERSON] в 2002 році, повністю відповідає вимогам законодавства, що було чинним на час його складання і посвідчення, зареєстрований в реєстрі, а тому нотаріус безпідставно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач державний нотаріус Рокитнянської державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно і завчасно. 05.03.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заву та лист з проханням розглянути дану цивільну справу без її участі /а.с.45-50, 91/. У відзиві відповідач позов не визнала та вказала, що діяла відповідно до вимог чинного законодавства та законодавства, що було чинним на час посвідчення секретарем виконкому Запрудянської сільської ради Рокитнянського району Київської області заповіту від імені [PERSON] від 15.10.2002 за реєстровим № 55. Так, надаючи правову оцінку вказаному заповіту згідно вимог Закону України «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус виявила повну невідповідність здійсненого на ньому посвідчувального напису тій формі, що була передбачена Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України № 22/5 від 25.08.1994 (додаток №6). Заповіт є правочином, для дійсності якого закон вимагає дотримання встановленої форми. Заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Внаслідок встановленої невідповідності поданого заповіту визначеній формі, нотаріус відмовила позивачу в прийомі цього заповіту та у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, про що надала оскаржувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.06.2020. Покликаючись на це, нотаріус просила відмовити у позові [PERSON] .. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно і завчасно, у направленій суду заяві від 26.04.2021 просила провести розгляд справи без її участі, позовну вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні (а.с.94). Також 15.04.2021 від третьої особи [PERSON] до суду надійшли пояснення щодо позову, в яких вона просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. Посилаючись на статтю 1257 ЦК України, вказує, що заповіт складено з порушенням форми та посвідчення, оскільки із посвідчувального напису неможливо встановити коли саме він був посвідчений, не вказано посаду, прізвище, ім`я та по-батькові особи, яка посвідчила заповіт, а тому вважає відмову нотаріуса вмотивованою. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.12). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с.11 на звороті). 15 жовтня 2002 року [PERSON] залишила заповіт, яким зробила заповітне розпорядження: все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла у власність свого сина [PERSON] (а.с.13). Зі змісту вказаного заповіту вбачається, що він складений в селі Запруддя Рокитнянського району Київської області 15.10.2002 у двох примірниках, підписано [PERSON] , посвідчено о 09-00 год., особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено по паспорту та зареєстровано в реєстрі за № 55 секретарем виконкому Саліковською. Заповіт скріплено печаткою Запруднянської сільської ради Рокитнянського району Київської області. З наданої копії витягу із Журналу реєстрації нотаріальних дій по Запруднянській сільській раді Рокитнянського району Київської області за 2002-2005 вбачається наявність запису у графах: «Номер нотаріальної дії - 55», «Дата вчинення нотаріальної дії - 15.10.02», «Прізвище, ім`я, по батькові громадян, найменування підприємство, установ, організацій, або їх представників, для яких вчинено нотаріальну дію, їх адреса - [PERSON] , с.Запруддя», «Документ, що засвідчує особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії - Паспорт [NUMBER] , вид.Рокитн.РВ ГУ МВС України в Київ.обл. 22.08.1998 р.» (а.с.14, 15). 03.06.2020 [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. щодо оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] .. Того ж дня - 03.06.2020 нотаріусом було видано позивачеві постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок і земельні ділянки площами 0,2500 га і 0,2913 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 3,5699 га, розташовану на території Заирудянської сільської ради Рокитнянсько району Київської області. Постанова мотивована тим, що в ході посвідчення заповіту [PERSON] від 15.10.2002 за реєстровим №55, секретарем Запрудянської сільської ради Рокитнянського району Київської області не було враховано вимоги ст. 541 Цивільного кодексу УРСР та пункту 16 Постанови Кабінету істрів України від 15 червня 1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених», а саме порушено засвідчувальний напис на ньому: - відсутнє місце і дата його складання, що передбачено ст. 541 Цивільного дексу УРСР; - відсутні дані, якою сільською радою посвідчено заповіт. У посвідчувальному написі дієздатність заповідача перевірено по паспорту, тоді як по паспорту встановлюється особа заповідача, а згідно п.1 ст. 30 Цивільного кодексу України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (а.с. 16). За положеннями статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Цивільного кодексу УРСР, що були чинними на час посвідчення заповіту (далі - ЦК УРСР); Закону України «Про нотаріат» у чинній редакції та в редакції від 20.02.2002, що діяла на час посвідчення заповіту 15.10.2002; а також положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Мін`юсті за № 282/20595; положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 25.08.1994 № 22/5 та зареєстрованої в Мін`юсті за № 256/466 (далі - Інструкція № 22/5); та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті ( ч.1 ст. 1223 ЦК України). За положенням статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У розділі 7 «Спадкове право» ЦК УРСР містились аналогічні норми. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Положеннями ст. 541 ЦК УРСР визначалось, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ч.4 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» в редакції від 20.02.2002 (далі - Закон в редакції від 20.02.2002) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Згідно п.1 ч.2 ст. 37 Закону в редакції від 20.02.2002 у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, посвідчують заповіти. Зі змісту досліджуваного судом заповіту вбачається, що він укладений у письмовій формі із зазначенням місця - село Запруддя Рокитнянського району Київської області, часу його укладення - 15 жовтня 2002 року о 9-00 год., підписаний особисто заповідачем [PERSON] та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою виконавчого комітету Запрудянської сільської ради - секретарем виконкому Саліковською. За ст. 56 Закону в редакції від 20.02.2002 нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Детальні вимоги щодо посвідчення заповітів посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад містились в Інструкції № 22/5 від 25.08.1994. Так, згідно п. 8 Інструкції № 22/5 нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстри нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії. При вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина (ст. 43 Закону України «Про нотаріат» в редакції від 20.02.2002 та п.10 Інструкції № 22/5). При з`ясуванні дієздатності заповідача чи довірителя посадова особа виконавчого комітету вимагає документ, в якому вказано вік заповідача чи довірителя (п.29 Інструкції № 22/5). Зі змісту заповіту вбачається, що особа заповідача встановлена за паспортом СК 807729, виданим Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області 22.08.1998. З аналізу п.29 Інструкції № 22/5 суд висновує, що перевірка дієздатності заповідача по паспорту, як документу, в якому вказано вік заповідача, проведена вірно, з дотриманням вимог чинного на час посвідчення заповіту законодавства. У пункті 18 Інструкції № 22/5 передбачалось, що нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додатки №№ 6-27). Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Посвідчувальний напис на довіреності, заповіті вміщується після підпису громадянина на тій же сторінці чи на звороті документа. Досліджуючи посвідчувальний напис на заповіті, суд констатує, що він надрукований на друкарській машинці після підпису заповідача на тій же сторінці, підписаний посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Запрудянської сільської ради. Водночас, форма посвідчувального напису не повністю відповідає тій формі, що передбачена додатком 6 до Інструкції № 22/5: в посвідчувальному написі відсутня дата посвідчення заповіту та не вказано секретарем виконкому якої саме сільської ради його посвідчено (а.с. 49, 13). Згідно п.38 Інструкції № 22/5 заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток № 4). Вказана вимога дотримана, що вбачається зі змісту дослідженого журналу реєстрації нотаріальних дій (а.с. 14, 15). Частиною 1 статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. За п.п. 5.1. п.5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Отже, аналізуючи заповіт, залишений [PERSON] 15.10.2002, суд приходить до висновку про те, що цей правочин складено уповноваженою посадовою особою Запруднянської сільської ради Рокитнянського району Київської області з дотриманням форми та посвідчення, а допущені відхилення від форми посвідчувального напису не є суттєвими і самі по собі не призводять до нікчемності цього заповіту. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30.04.2021 у справі № 272/583/19, за якою недотримання встановленої законом форми посвідчувального напису в момент посвідчення заповіту не є достатньою правовою підставою для визнання незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У своїх висновках суд покликається на рішення «Рисовський проти України» (29979/04) від 20.10.2011, в якому Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються. Суд зауважує, що своє особисте розпорядження на випадок смерті (заповіт) [PERSON] зробила 15.10.2002 , а померла - [INFO] . За сімнадцять років, що суд розцінює достатньо тривалим проміжком часу, вона не змінила свого волевиявлення, не склала новий заповіт, що підтверджує чіткий намір заповідача розпорядитись своїм майном саме так, як вона зробила це 15.10.2002. Допущення уповноваженою посадовою особою Запруднянської сільської ради Рокитнянського району Київської області неточностей форми вчиненого нею посвідчувального напису на заповіті при дотриманні усіх інших вимог щодо його форми і посвідчення - не може порушувати майнове право позивача, адже за положенням ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - з дня смерті особи (ч.1 ст. 1220 ЦК України). Статтею 8 Конституції України закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо визнання протиправною і скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.06.2020. Щодо вимоги позивача про зобов`язання нотаріуса видати на його ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом, суд зазначає таке. 01 березня 2021 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19), у якій виклав правовий висновок згідно якого суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Отже, суд не може зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на наведене, вимога позивача про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може бути задоволена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, до стягнення з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за одну задоволену немайнову вимогу у розмірі 840,80 грн., розраховану із ставки судового збору за 2020 рік, коли було подано позовну заяву до суду. Решту судових витрат у вигляді судового збору за другу немайнову вимогу слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial