Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, де просив суд визнати безстроковий характер трудового договору, укладеного 30.03.2015 між ним та Кременчуцьким учбово-виробничим підприємством (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС), яким його прийнято на посаду слюсаря з механоскладальних робіт виробничої дільниці, а сам договір визнати безстроковим; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про звільнення, поновити його на посаді з 30.09.2019, стягнути з відповідача на його, [PERSON] , користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36415 грн. 80 коп.; стягнути з відповідача на його користь 500000 грн. в рахунок відшкодування завданої діями відповідача моральної шкоди. В позові вказав, що він є інвалідом 2-ї групи по зору та йому дуже важко знайти роботу в м. Кременчуці. З 2008 року він постійно працює на Кременчуцькому учбово-виробничому підприємстві (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС). З першого ж працевлаштування він просив роботодавця укласти з ним безстроковий договір, але з ним неодноразово переукладався строковий трудовий договір. Фактично перерв у роботі між строковими контрактами у нього не було. Вказав, що 30.03.2015 він знов уклав трудовий договір з Кременчуцьким учбово-виробничим підприємством (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС), наказ № 18-п. При укладенні договору не було заповнено графу щодо строку дії договору, тому вважає, що він уклав безстроковий трудовий договір. 30.09.2019 його звільнили з роботи, про що його повідомили, коли він прийшов на роботу та його до роботи не допустили, наказ про звільнення 42-п. Завчасно його про звільнення ніхто не повідомляв. Під час звільнення йому не віддали трудову книжку, повернули її лише у грудні 2019, також не ознайомили та не видали наказ про звільнення. Він дуже обурений незаконним звільненням, а тому вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказав, що почував себе беззахисним проти свавілля роботодавця, його майже вигнали з гуртожитку, постійно тиснуть на нього, щоб він покинув гуртожиток. Відповідач ускладнив його життя, він, [PERSON] , втратив своє звичне коло спілкування, що завдає йому незручностей та страждань, а тому оцінює моральну шкоду, завдану діями відповідача, у 500000 грн. Представником відповідача подано відзив на позов, де вказано, що підприємство не погоджується з позовними вимогами [PERSON] в повному обсязі. Зазначає, що згідно наказу № 18-п від 30.03.2015 [PERSON] прийнято на роботу до 30.09.2019 слюсарем механоскладальних робіт. Трудовий договір був укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. За даним трудовим договором позивач працював 4,5 років, усвідомлював строковий характер договору і не звертався до суду з вимогами про визнання договору безстроковим. З заяви від 09.08.2018, яка подавалася [PERSON] до УТОС, також вбачається, що позивач усвідомлював, що уклав строковий трудовий договір, а не безстроковий. Роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час прогулу. З листа № 155 від 01.08.2018 на ім`я позивача вбачається, що йому була запропонована інша робота, від якої позивач письмово відмовився. Зазначив, що позивачем не доведено завдання моральної шкоди діями відповідача. Виселяти позивача з гуртожитку без надання іншого житла підприємство не збирається. Безпідставними вважає твердження щодо втрати позивачем звичного кола спілкування, оскільки [PERSON] продовжує проживати у гуртожитку та спілкуватися з людьми, з якими спілкувався раніше. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Коротченко О.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові. [PERSON] вказав, що адміністрація Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС), користуючись його юридичною неграмотністю, перевела його на строковий трудовий договір, при цьому навіть на видавши йому сам договір. Він продовжував працювати та не замислювався над зміною, поки між ним та директором не почали виникати конфлікти з приводу гуртожитку. Дійсно, він звертався у 2018 році до підприємства з заявою про укладення безстрокового договору замість строкового трудового договору. Вважає, що так як працює на підприємстві з 2008 року постійно, то має право на укладення саме безстрокового договору. Крім того, він неодноразово звертався на підприємство про видачу йому письмового трудового договору, але адміністрація підприємства такого договору йому не надала. Не пам`ятає чи підписував наказ про його прийняття на роботу, де зазначено строк трудового договору, підпис у графі про ознайомлення схожий на його, але може бути і не його. Пояснив, що про звільнення дізнався, коли вийшов на роботу 30.09.2019, в судових дебатах уточнив, що дізнався про звільнення не 30.09.2019, а 1 жовтня 2019 року. Зазначив. що трудову книжку підприємство йому видало приблизно у грудні 2019, точної дати та обставин отримання він не пам`ятає. Підпис у книзі обліку трудових книжок схожий на його, але він трудову книжку 30.09.2019 не отримував, скоріш за все розписувався за щось інше. В судових дебатах заперечував, що підписував будь-які документи, що стосувалися його звільнення, вказав, що від підпису відмовився та звернувся на гарячу лінію уряду. Моральна шкода, як вказав позивач, завдана йому діями відповідача, що полягали у неукладенні безстрокового договору та незаконному звільненні з роботи. Представник відповідача Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) Васильєв О.Г. в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнав, додатково суду пояснив, що підприємство було вимушено перейти на одноденний робочий тиждень у зв`язку з фінансово-економічною кризою у країні, падінням виробництва та неритмічними замовленнями, а тому в період дії одноденного робочого тижня та скороченого робочого дня, підприємство укладало з працівниками саме строкові трудові договори. Ці обставини не змінилися і на сьогодні, покращення виробничого процесу та фінансового стану підприємства не відбулося. У зв`язку з закінченням строкового трудового договору з [PERSON] він був звільнений з підприємства. 30.09.2019, у день звільнення, з [PERSON] проведено розрахунок та видано трудову книжку, що підтверджується його підписом у книзі обліку трудових книжок. Від ознайомлення з наказом про звільнення позивач відмовився. Вказав, що чинним трудовим законодавством не передбачено обов`язок підприємства повідомляти працівника завчасно про закінчення дії строку трудового договору. Поросив суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем порушено строк звернення до суду з вказаним позовом. Позовною вимогою [PERSON] є визнання трудового договору безстроковим, всі інші вимоги є похідними. При цьому вважає, що останнім днем строку для звернення [PERSON] з заявою до суду був 30.06.2018, оскільки є письмові докази того, що позивач знав про строковий характер трудового договору 30.03.2018. Якщо виходити з того, що розрахунок, як і трудову книжку, позивач отримав 30.09.2019, то останнім днем звернення було 30.09.2019. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 43\~Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 21\~КЗпП України в редакції, чинній на час укладення трудового договору між сторонами та на час його припинення, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною першою статті 23\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24\~КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події або виконанням певного обсягу робіт. Згідно із положеннями пункту 2 частини першої статті 36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23) такого договору крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки [PERSON] з 01.20.2008 по 20.03.2015 працював на Кременчуцькому учбово-виробничому підприємстві (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) за строковим трудовим договором до дня звільнення за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України. 30.03.2015 [PERSON] на ім`я директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) подано письмову заяву, де він просив прийняти його на виробничу дільницю слюсарем з механоскладальних робіт з 30.03.2015 по строковому трудовому договору, з умовами праці, заробітною платою, внутрішнім режимом роботи та підприємстві, з колективним договором, з роботою по режиму 1-денного робочого тижня і скороченим робочим днем ознайомлений та згоден. В судовому засіданні [PERSON] не заперечував, що власноручно заповнював заяву та підписував її. Згідно наказу Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) № 18-п від 30.03.2015 [PERSON] , інвалід 2-ї групи по зору, прийнятий на роботу з 30.03.2015 по 30.09.2019 на виробничу дільницю слюсарем з механоскладальних робіт. Згідно відмітки у копії наказу цього ж дня, 30.03.2015, [PERSON] був ознайомлений з наказом, про що свідчить підпис останнього. Суд не приймає як належні заперечення позивача щодо того, що, можливо, він не підписував цього наказу, оскільки підпис лише схожий на його. Позивачеві, як і його представнику, судом неодноразово роз`яснювалися права у судовому засіданні, в ухвалі про відкриття провадження, в тому числі і право подавати докази, а також обов`язок довести обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не спростовано факту ознайомлення його з наказом про прийняття на роботу № 18-п від 30.03.2015. Таким чином, з врахуванням того, що [PERSON] подано заяву про прийняття його на роботу саме за строковим трудовим договором, що є його волевиявленням, строк дії трудового договору був вказаний у наказі про прийняття позивача на роботу, з яким ознайомлено [PERSON] у день прийняття на посаду, суд приходить до переконання, що відсутні підстави вважати, що [PERSON] не усвідомлював факту того, що він уклав саме строковий трудовий договір з роботодавцем. Також, згідно письмової заяви [PERSON] , поданої на ім`я директора підприємства 09.08.2018, що міститься в матеріалах справи, позивач просив перевести його з роботи за строковим трудовим договором на роботу за безстроковим договором (постійну основу) у зв`язку з тим, що він працює на підприємстві багато років, що також свідчить про усвідомлення позивачем укладення з роботодавцем строкового трудового договору. В судовому засіданні [PERSON] не заперечував, що звертався з такою заявою до відповідача та підтверджував, що за змістом заяви фактично просив укласти з ним безстроковий трудовий договір. Наказом Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) № 42-п від 30.09.2019 звільнено з 30.09.2019 [PERSON] , інваліда 2 групи по зору, слюсаря з механоскладальних робіт, за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору, підстава звільнення наказ № 18-п від 30.03.2015. Підпис про ознайомлення з наказом [PERSON] в копії наказу відсутній, разом з цим в судовому засіданні [PERSON] вказав, що відмовився від ознайомлення з документами, які надавалися йому у день звільнення. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що в день звільнення, 30.09.2019, з ним проведено розрахунок, правильність розрахунку не оспорюється [PERSON] . Суд вважає доведеним факт отримання трудової книжки [PERSON] у день звільнення, 30.09.2019, що підтверджується його підписом у книзі обліку трудових книжок, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні. [PERSON] в судовому засіданні визнавав схожість зі своїм підписом, але вказував, що, мабуть, розписувався за щось інше або іншого дня, вказав, що не пам`ятає, коли саме отримував трудову книжку, вірогідніше у грудні 2019. Проте суд констатує, що позивачем не спростовано доказами належності підпису про отримання трудової книжки у книзі обліку трудових книжок саме [PERSON] . Не є належним доказом невидачі трудової книжки у день звільнення [PERSON] лист Кременчуцького учбово-виробничого підприємства (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) № 79 від 30.09.2019, отриманий позивачем 04.10.2019, згідно якого [PERSON] повідомляють про розірвання строкового трудового договору та прохають з`явитися за отриманням трудової книжки або надати згоду на її отримання поштою. Суд вважає логічними пояснення представника відповідача про оформлення та надіслання листа 30.09.2019 на адресу [PERSON] до моменту отримання трудової книжки цього ж дня позивачем власноруч. З викладеного вбачається, що позивач [PERSON] дійсно тривалий час, а саме, 4,5 років працював безперервно на Кременчуцькому учбово-виробничому підприємстві (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС) на підставі укладеного за згодою сторін строкового трудового договору, дія якого закінчилася 30.09.2019. Наказ про прийняття на роботу за строковим трудовим договором [PERSON] не оскаржувався. Суду не надано доказів того, що фактично трудові відносини між сторонами тривали після 30.09.2019. Також помилковими є твердження позивача про безперервну роботу на підприємстві з 2008 року, оскільки вони спростовуються копією трудової книжки. Суд вважає неналежним способом захисту вимогу позивача визнати характер трудового договору, укладеного 30.03.2015 між ним та Кременчуцьким учбово-виробничим підприємством (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС), безстроковим, оскільки задоволення такої вимоги не потягне за собою будь-яких правових наслідків. Згідно ст.. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. З огляду на це суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено необхідності укладення саме строкового трудового договору з [PERSON] . Як у судовому засіданні, так і у відзиві на позов представником відповідача як на підставу укладення строкового трудового договору вказувалася фінансово-економічна криза у країні, призупинення діяльності підприємств, з яким працює Кременчуцький УВП УТОС, неритмічні замовлення, перехід на одноденний робочий тиждень. Вказані представником підстави, на переконання суду, не є випадками, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, оскільки вони не стосуються характеру роботи позивача, умов її виконання, не стосуються інтересів працівника. Представником УВП УТОС також не обґрунтовано чому саме на такий строк 4 роки 6 місяців була необхідність укладення строкового трудового договору з позивачем. Разом з цим суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання трудового договору, укладеного ним та відповідачем 30.03.2015, безстроковим, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 30.09.2019, поновлення його на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Відповідно до частини першої статті 233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Передбачений статтею 233\~КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Встановлені статями 228, 233\~КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16). Відповідно до статті 234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. [PERSON] з клопотанням про поновлення строків до суду не звертався. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц). В судовому засіданні обговорено причини незвернення до суду позивача у встановлений ст.. 233 КЗпП строк. Так, позивач [PERSON] вказав, що не звертався до суду через юридичну необізнаність та через отримання трудової книжки приблизно у грудні 2019 року. Суд констатує, що про укладення строкового трудового договору позивачеві було відомо з моменту його укладення, тобто з 30.03.2015. При цьому позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору шляхом оспорення наказу про прийняття на роботу, у заяві висловив своє волевиявлення саме на укладення строкового трудового договору. Вказана умова, а саме, прийняття позивача [PERSON] на роботу на узгоджений сторонами строк, трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, з часу ознайомлення з наказом про прийняття на роботу. Отже, з позовом про визнання укладеного трудового договору безстроковим [PERSON] мав звернутися до суду в строк до 30.06.2015 року. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний суд в постанові від 08 липня 2020 року (справа № 753/7342/18). Вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 30.09.2019 та поновлення його на посаді в будь якому разі повинні були бути заявлені [PERSON] в місячний строк з моменту отримання трудової книжки, яка нам була отримана 30.09.2019, що не спростовано доказами, тобто до 30.10.2019. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до суду лише 30.01.2020, тобто з пропуском строку, встановленого законом. Причини, вказані позивачем, не відносяться до поважних. Інші вимоги [PERSON] , а саме стягнути з відповідача на його, [PERSON] , користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36415 грн. 80 коп.; стягнути з відповідача на його користь 500000 грн. в рахунок відшкодування завданої діями відповідача, що полягають у неукладенні безстрокового договору та незаконному звільненні з роботи, моральної шкоди, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання трудового договору, укладеного ним та відповідачем 30.03.2015, безстроковим, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 30.09.2019, поновлення його на посаді.

Outcome: dismissed