Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області з вказаним позовом, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] 10 червня 2014 року отримала від позивача у борг у сумі 53300 гривень. Факт отримання позики підтверджується розпискою, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Відповідач була зобов'язана повернути позику до 10 листопада 2014 року, однак не виконала взяті на себе зобов'язання, тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу, відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу меблевих виробів 10 червня 2014 року, на суму 23500 гривень, відповідно до якого відповідач повинна була виплатити вартість меблів до 10 квітня 2015 року, однак не зробила цього. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за вказаним договором 23500 гривень та інфляційні втрати у розмірі 11171 гривню 90 коп., а також 3 % річних - 1784 гривні 71 коп., таким чином, загальна сума боргу складає 165399 гривень 54 коп. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою (а.с. 130), подав до суду письмову заяву, в якій просить позов задовольнити повністю, провести розгляд справи у його відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с. 134). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, видана Барською міською радою Вінницької області 9 січня 2018 року № 29, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). За вказаною адресою [PERSON] надіслано судові повістки, однак до суду повернулися конверти з рекомендованими поштовими повідомленнями з відмітками поштового відділення із зазначенням причини їх не вручення адресату (а.с. 26-28, 46-48, 55-57, 63-65, 76-78, 86-88, 101-103, 109-111, 126-128, 131-133 ). Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких підстав відповідач [PERSON] вважається належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання. З урахуванням вимог, передбачених ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Враховуючи заяву позивача, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. 10 червня 2014 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 53300 гривень. Це підтверджується розпискою від 10 червня 2014 року (а.с. 31). Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе обов'язок повернути позику до 10 листопада 2014 року. 10 червня 2014 року відповідач [PERSON] придбала у позивача [PERSON] меблеві вироби на виплату з 10 червня 2014 року по 10 квітня 2015 року на суму 23500 гривень. Це підтверджується розпискою від 10 червня 2014 року (а.с. 32). Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе обов'язок сплатити за меблеві вироби до 10 квітня 2015 року. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані такими нормами права. Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частинами 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідачем умови договору не було виконано, то суд дійшов висновку, що суму боргу у розмірі 53300 гривень слід стягнути з відповідача на користь позивача. Вирішуючи чи підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 29655 гривень 69 коп., суд бере до уваги висновки, що висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), де Велика Палата погодилась з мотивами КЦС, роз'ясненнями Пленуму ВССУ, відступивши від висновку ВСУ, викладеного у постанові № 6-249цс15 від 2 грудня 2015 року, зазначивши, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Відповідно до змісту договору позики, строк дії договору - 10 листопада 2014 року. Як вбачається з розрахунку, зазначеного позивачем у позовній заяві, відсотки позивачем нараховані за період з 11 листопада 2014 року до 23 жовтня 2017 року. Суд не приймає обґрунтування позивача про застосування під час розрахунку заборгованості відсотки у розмірі облікової ставки НБУ з посиланням на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки, положення ст. 1048 ЦК України застосовуються лише у період дії договору. Крім того, відповідно до зазначеного вище висновку Верховного Суду, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак, з огляду на викладені вище положення постанови ВП ВС, суд дійшов висновку, що нараховані відсотки не підлягають стягненню з відповідача, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії договору. Разом з тим, відповідно до положень ст. 625 ЦК України суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 45987 гривень 24 коп. за період з 11 листопада 2014 року до 23 жовтня 2017 року. Вирішуючи чи підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаро-розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК). Укладення такого договору між фізичними особами законом не заборонено. У разі якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату у строк, передбачений договором. Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати, що передбачено ч. 3 ст. 692 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 6 червня 2012 року № 6-46цс12. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 23500 гривень основного боргу, інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 11171 гривень 90 коп. та 1784 гривень 71 коп. відповідно - є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача [PERSON] на суму 135743 гривні 85 коп., яка складається з боргу за договором позики - 53300 гривень, інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - 45987 гривень 24 коп., боргу за договором купівлі-продажу - 23500 гривень, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 11171 гривень 90 коп. та 1784 гривень 71 коп. Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи; до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судові витрати позивача складаються з оплати судового збору за звернення до суду з позовною заявою у розмірі 1654 грн (а.с. 1). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову частково, тобто на 82,1 % (135743 гривні 85 коп. * 100/165399 гривень 54 коп. = 82,1 %), тому на підставі наведених вище положень закону з відповідача на користь позивача слід стягнути 1357 гривень 93 коп. витрат на сплату судового збору (1654 гривні * 82,1/100 = 1357 гривень 93 коп.). На підставі ч. 1 ст. 526, ст. 549, ч. 1 ст. 598, ч. 2 ст. 631, ч. 1 ст. 1049, частин 1, 2 ст. 1050 ЦК України,

Outcome: partial