Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерне товариство «ПроКредитБанк», про визнання права власності на частину земельної ділянки. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 у справі №2-7438/09 скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2009 у справі № 2-7438/09, яким було визнано за [PERSON] право власності на весь новозбудований будинок за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 03 жовтня 2019 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на ѕ частини вищевказаного будинку. З огляду на це позивач вважає, що за ним у судовому порядку має бути визнано право власності на ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер 6310137500:07:007:0007, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач та його повноважний представник не з`явились, представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача - проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі з підстав та доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що перед початком будівництва між [PERSON] та [PERSON] 13 червня 2008 року був укладений Договір про спільне будівництво житлового будинку за вказаною адресою, за умовами якого [PERSON] зробила свій внесок у спільну діяльність з будівництва будинку надавши право на забудову належної їй земельної ділянки площею 0,0670 га, кадастровий номер 6310137500:07:007:0007 за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] мав за свої кошти здійснити будівництво будинку. Внаслідок реалізації домовленостей, частка відповідачки в будинку мала становити ј за [PERSON] , ѕ за [PERSON] . В той же час, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2009 у справі № 2-7438/09 за [PERSON] було визнано право власності на весь новозбудований будинок за адресою: [ADDRESS] .Постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 у справі № 2-7438/09 вищевказане рішення суду скасовано в задоволенні позовних вимог відмовлено.03 жовтня 2019 року державним реєстратором зареєстровано право власності на ѕ будинку за [PERSON] . Як вказує позивач, відповідач не визнає за ним ѕ права на земельну ділянку під будинком відповідно до його частки у справі спільної часткової власності на будинок, продовжує користуватися будинком та прибудинковою територією на свій розсуд як повноправний власник, використовує спільну територію під свої господарчі потреби. Крім того, на підставі договору іпотеки від 25.07.2013 спірна земельна ділянка була передана в іпотеку ПАТ «ПроКредитБанк» без згоди [PERSON] . Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 377 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом частин першої, другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За змістом статті 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, в тому числі набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Аналогічним чином наведені норми права застосовані Великою палатою Верховної суду в постанові 604/835/15-ц від 20.03.2019. Відповідно до ст. ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту права особи є визнання права за нею (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). В силу положень ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-2981цс15, викладена в постанові від 13.04.2016). В постанові від 13.03.2019 по справі № 815/2969/16 Велика Палата Верховного суду роз`яснила зміст права на захист, зазначивши зокрема наступне: Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час подання позову, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорювані або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту». Статтею 392 ЦК України прямо передбачене право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, невизнання права характеризується негативним відношенням особи до можливості реалізації суб`єктом права можливостей, що випливають з його змісту. Таке відношення до права особи вже є достатньою підставою для звернення до суду з позовом про його визнання (підтвердження), не чекаючи вчинення дій відповідачем, що можуть бути кваліфікованим як порушення права. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач є співвласником (3/4 частини) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а отже, в силу імперативних норм статей 377 ЦК України та ст.ст. 120, 140 та 141 Земельного кодексу України є власником ѕ частини земельної ділянки під даним будинком. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18). Крім того, у постанові від 30.01.2019 у справі № 569/8800/14-ц Верховний Суд зазначив, що «таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.» Проте відповідач це право не визнає, що підтверджується поданим відзивом відповідача та тією обставиною, що у 2013 році відповідач одноособово розпорядилася спільним будинком. За приписами ч. 1 статті 355, ч. 1 ст. 358 та ст. 361 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. В силу положень частин 2 та 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. За таких обставин, відповідач не мала права самовільно користуватися та розпоряджатися спільним із позивачем будинком, в тому числі шляхом передачі його в іпотеку, оскільки у [PERSON] майнові права на вказаний будинок вже виникли на момент укладення [PERSON] договору іпотеки із АТ «ПроКредит Банк».Про права позивача на будинок відповідач була обізнана внаслідок укладення та виконання умов договору про спільну діяльність, укладеного із позивачем. При цьому суд критично ставиться до доводів позивача про порушення його прав внаслідок переходу до нього обов`язків іпотекодавця відповідно до його частки в спільному майні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення будь-яких правочинів [PERSON] після реєстрації іпотеки на спірний будинок, наслідком яких є перехід до нього права власності на ѕ будинку. Судом встановлено, що постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 у справі № 2-7438/09 судом тільки було захищено право власності [PERSON] на частину спірного будинку шляхом скасування рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на весь будинок. В разі скасування судового акту він не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (висновки про застосування норм права викладені Верховним Судом України від 10.06.2015 № 6-449цс15, від 24.06.2015 у справі № 907/544/14).Таким чином, спірний будинок належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. На підставі вищевикладеного, можна дійти висновку, що відповідачем продовжують створюватися перешкоди у можливості реалізації прав позивача, як співвласника будинку та земельної ділянки, і це є достатньою правовою підставою для захисту прав позивача, як співвласника спільного із відповідачем майна, та задоволення судом позовних вимог. Питання судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі 908,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved