Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS], визнавши відповідачку такою, що втратила право користування цим будинком, та скасувавши її реєстрацію у цьому будинку. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У житловому будинку також зареєстрована відповідачка, але вона протягом тривалого часу, починаючи з 2009 року, у будинку не проживає, її подальша реєстрація перешкоджає позивачу продати житловий будинок; при цьому позивач просить врахувати, що відповідачка надала нотаріально посвідчену згоду на продаж будинку, тобто передала йому свої майнові права. Враховуючи наведене, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, просять їх задовольнити, посилаючись, що відповідачка тривалий час у будинку не проживає, а отже, втратила право користування ним. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату і місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи викладене, позов розглянуто на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України в заочному порядку. Суд, дослідивши надані йому докази, вважає, що позов не може бути задоволений. Так, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.4), та технічного паспорту на будинок (а.с. 5-11), за позивачем дійсно зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності від 20.04.1999 року. Як зазначив сам позивач у своїй позовній заяві та як вбачається з технічного паспорту, зазначений житловий будинок був збудований ним та відповідачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч.1 ст.22 КпШС України в ред.1969 року, що діяв на момент реєстрації права власності на житловий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічно, відповідно до ч.1 ст.60 СК України в ред.2002 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, житловий будинок, зазначений у позовній заяві, є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Остання, таким чином, згідно положень ч.1 ст.319 ЦК України, може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За таких обставин доводи позивача та його представника про втрату відповідачкою права користування житловим будинком не засновані на законі, оскільки тривала відсутність особи у будинку, який є його власністю, саме по собі не тягне втрату прав власника на цей будинок. Доводи позивача та його представника про те, що відповідачка, надавши згоду на продаж будинку від 19.08.2010 року (а.с.15), тим самим відмовилася від майнових прав на нього, суперечить змісту цієї згоди, оскільки у ній йдеться мова лише про дозвіл позивачу продати спільну земельну ділянку та житловий будинок третій особі, а не про відчуження майнових прав на будинок на користь позивача. Також суд не приймає посилання позивача та його представника на наявність рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2013 року (а.с.13-14), яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про поділ будинку. Зі змісту цього рішення вбачається, що підставою для його винесення стали встановлені судом відомості про фактичну відсутність спору між сторонами щодо поділу будинку, а не встановлення факту відсутності у [PERSON] майнових прав на будинок. Крім того, з цього ж рішення вбачається, що позивач [PERSON] під час судового розгляду справи визнавав належність відповідачці 1/2 частини житлового будинку. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed