Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з нерухомого майна, а саме, квартири за адресою [ADDRESS], яка належить [PERSON], накладений ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві постановою № 907/15 від 12 березня 2003 року, реєстраційний номер обтяження 1361409 та постановою № 635/15 від 24 лютого 2003 року, реєстраційний номер обтяження 1361843. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 26 березня 1996 року, згідно якого він є добросовісним набувачем. 10 червня 2015 року у нотаріуса в результаті отримання витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна йому стало відомо про те, що його квартира знаходиться під арештом. Згодом з'ясувалося, що державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві наклав арешт на вказану квартиру, про що виніс постанову № 635/15 від 24 лютого 2003 року серія АА № 857425 та постанову № 907/15 від 12 березня 2003 року серія АА № 857387. За змістом постанови № 635/15 від 24 лютого 2003 року, постанови № 907/15 від 12 березня 2003 року ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, копії яких були надані 10-ю Київською державною нотаріальною конторою, та отриманих відповідей з Дніпровського районного суду м. Києва і Оболонського районного суду м. Києва вбачається, що в порядку притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП державним виконавцем було накладено арешти на квартиру [PERSON] для забезпечення примусового виконання стягнення штрафу в сумі по 51 гривні на користь держави. 29 вересня 2015 року він звернувся до відповідача з заявою про зняття арештів за постановами № 635/15 від 24 лютого 2003 року та № 907/15 від 12 березня 2003 року у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 3-15954/2002 та рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі № 3-7572/02. Відповідач на вказану заяву надав вмотивовану відповідь, згідно якої зняти арешт не виявляється можливим у зв'язку з знищенням виконавчих проваджень, які було завершено, по закінченню трьохрічного строку їх зберігання відповідно до Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» № 2274/5 від 25 грудня 2008 року. Таким чином, обставини, що стали підставою для накладення державним виконавцем арешту на його майно, на сьогодні усунуті, штраф погашено, виконавче провадження закрито та знищено. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подала до суду заяву, з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з мотивів і підстав, наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити повністю. Уповноважений представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини не явки не повідомив. Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за їхньої відсутності, рішення прийняти згідно чинного законодавства України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача, представника відповідача Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, представника третьої особи. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 26 березня 1996 року (а.с.4). Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 10 червня 2015 року, на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт на підставі постанови державного виконавця № 907/15 від 12 березня 2003 року (реєстраційний номер обтяження 1361409) та постанови державного виконавця № 635/15 від 24 лютого 2003 року (реєстраційний номер обтяження № 1361843) (а.с.5). Так, відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 лютого 2003 року серії АА № 857425, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на виконання постанови Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2002 року № 3-7572 було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 березня 2003 року серії АА № 857387, винесеної державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 31 серпня 2002 року № 10864 було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: квартири [ADDRESS] (а.с.7). В той же час, як вбачається з квитанції № 98 від 24 вересня 2015 року та квитанції № 99 від 24 вересня 2015 року, [PERSON] було здійснено сплату штрафів на підставі постанови Оболонського районного суду м. Києва № 3-7572 та постанови Дніпровського районного суду м. Києва № 10864 (а.с.11). Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 28 вересня 2015 року уповноважений представник позивача звернулася до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS] на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 3-15954/2002 та рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі № 3-7572/02 (а.с.12). Відповідно до листа-відповіді Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 35577, відповідно до наказу Міністерства України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строки зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становлять три роки, після чого вони підлягають знищенню, тому зняти арешт відповідно до постанови № 635/15 від 24 лютого 2003 року серія АА № 857425, постанови 907/15 від 12 березня 2003 року серія АА № 857387 не виявляється можливим (а.с.13). Згідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 25 грудня 2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи фактичне виконання рішення судів в частині накладення на позивача адміністративного стягнення, а також враховуючи, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції відповідні виконавчі документи не перебувають та враховуючи те, що виконавчі провадження знищені за закінченням терміну зберігання, позовні вимоги в частині зняття арешту з квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про зняття арешту. На підставі викладеного та

Outcome: approved