Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року з [PERSON] на його користь був стягнутий борг за договором позики у розмірі 1780919,30 грн., з яких 1320000,00 грн. основний борг, 460919,30 грн. інфляційні втрати та 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, станом на 17.11.2014 року. Вільногірськім міськім відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області (надалі ВДВС), 08.06.2015 року було відкрите виконавче провадження. В цей час виконавче провадження з виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року, про стягнення з відповідача вказаного боргу, знаходиться на виконанні у відділу примусового виконання. До цього часу вищезазначене рішення суду в повному обсязі не виконано, відповідач станом на 10.02.2020 року, не сплатив йому на виконання рішення суду 725 414,30 грн. Таким чином відповідач на цей час прострочив виконання грошового зобов`язання у відношенні нього в розмірі 725 414,30 грн. Тому, ураховуючи порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання вважає правомірним стягнути з відповідача на його користь заборгованість, що утворилась в період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року у вигляді інфляційних втрат та 3% річних від простроченої основної суми заборгованості у розмір зазначених нарахувань 263 043,55 грн. 06.03.2020 року ухвалою Вільногірського міського суд Дніпровської області позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог. Клопотання про розгляд справи в іншому провадженні сторони не заявляли. Відповідач подав відзив на позов, та уточнюючий відзив, згідно з якого не може погодитись з наданими позивачем розрахунками, так як вони протирічать фактичним даним щодо виплати ним заборгованості по договору позики . Позивач подав відповідь на відзив 10.04.2020 року, в якій посилався на практику Верховного Суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на вищевказані обставини. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що боржник частково погасив основну суму боргу, оскільки він зазначав про це у квитанціях, та вважає, що має право визначати в якому порядку йому виплачувати борг. Підтримав раніше надані письмові пояснення. Борг виник з рушення суду, а з рішення суду деліктні або зобов`язальні відносини не виникають. Також посилався на те, що наданий позивачем розрахунок є помилковим. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, оскільки сума має бути стягнута в меншому розмірі, підтримав пояснення, надані його представником. Третя особа - Відділ примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань не надавав. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання підтверджується копією рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року відповідно до якого суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 08 листопада 2010 року в розмірі 1320000 гривень, а всього в сумі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визначених судом за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року - 1780919,30 грн. (а.с. 12-18). Відповідно копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.03.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 753 394 грн. 68 коп. інфляційних втрат та 77 572 грн. 60 коп. трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання по договору позики (а.с. 9-11) . Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження, 21.11.2016 року начальником відділу відкрито провадження № 52944903 з виконання виконавчого листа № 2-537/11, який видано 29.05.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 1780919,30 грн. (а.с. 19). Згідно інформації, наданої Відділ примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.02.2020 року, по виконавчому провадженню № 52944903 станом на 10.02.2020 року залишок заборгованості перед стягувачем [PERSON] складає 725414,30 грн. (а.с. 20). Відповідно копії платіжних та розрахункових документів про сплату коштів [PERSON] на виконання рішення суду [PERSON] сплатив 1055505,00 грн. (а.с. 34-52). Згідно інформації, від 08.05.2020 року наданої Відділом примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), по виконавчому провадженню № 52944903 станом на 08.05.2020 року залишок заборгованості перед стягувачем [PERSON] складає 720914,30 грн. (а.с.90-91 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). 725414 грн.Х127,41/100-725414 грн. = 198835,98 грн. 725414 грн.Х3%/365Х1077=64214,04 грн. Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір збитків від інфляції за період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року складає: 725414 грн. загальна сума до стягнення; загальна сума до стягнення з урахуванням інфляції 198 835,98 грн.; загальна сума 3% річних складають 64 207,37 грн. за розрахунком позивача. Таким чином сукупний розмір зазначених нарахувань складає 263 043,55 грн. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК Українисуд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2630,44 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved