Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 30.12.2013 року з позовом до Кредитної Спілки «Центр фінансових послуг» про визнання кредитного договору № В-116/0007/08/169/06 від 06 листопада 2008 року та додаткової третейської угоди недійсними. В своєму позові позивач послався на те, що в порушення його права як споживача фінансових послуг, Печерським районним судом м. Києва за заявою Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» з нього та поручителя [PERSON], на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 01 жовтня 2010 року, стягнув заборгованість за кредитним договором у розмірі 9221 грн. 74 коп. З рішенням суду він не згідний в зв'язку з невірно нарахованою сумою заборгованості, відсутністю документального підтвердження факту отримання ним позики, до Печерського районного суду м. Києва його ніхто не викликав, чим було обмежено його право на належний судовий захист, рішення Третейського суду від 01 жовтня 2010 року про стягнення боргу, він не отримував, на розгляд справи до Третейського суду його не викликали, договір кредиту №В-116/0007/08/169/06 від 06 листопада 2008 року він на руки так і не отримав. А тому за таких підстав вважає, що позов його слід задоволити в зв'язку порушенням відповідача низки норм Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», та ін. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та суду підтвердили ті обставини, які викладено в позовній заяві. Наполягають на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача до суду не з'явився, надіславши суду заяву про розгляд справи без участі представника та в своїх запереченнях повідомив, що позов не визнається в зв'язку з тим , що позивачем до суду не надано доказів на підставі яких можливо визнати кредитний договір та третейську угоду недійсними, крім того з пропуском строку давності для звернення до суду з даним позовом, просить відмовити в задоволенні позову повністю. В судовому засіданні третя особа поручитель по кредитній угоді [PERSON], суду пояснив, що згідно виконавчого листа з нього з 2012 року по жовтень 2013 року було стягнуто як з поручителя повна сума заборгованості за рішенням Третейського суду, на засіданні якого його не запрошували. На даний час виконавче провадження в зв'язку з виконанням рішення суду відносно нього закрите. В судовому засідання державний виконавець суду пояснив, що за виконавчим листом з позивача [PERSON] було прийнято до провадження стягнення в сумі 9221 грн. 74 коп. на користь Кредитної Спілки «Центр фінансових послуг». На даний час в березні 2014 року було отримано заяву від кредитної спілки про закриття провадження в зв'язку з погашенням заборгованості поручителем. Закрити провадження на даний час не можливо, в зв'язку з тим, що боржник повинен заплатити виконавчий збір. Після чого провадження по даному виконавчому листу буде закрито. На підставі пояснень сторін та досліджених у судовому засіданні доказів, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно умов завіреної копії Кредитного договору № В-116/0007/08/169/06 від 06 листопада 2008 року КС «Центр фінансових послуг», відповідач зобов'язався надати позивачеві гроші в кредит в сумі 5175 грн. (а.с. 26). Відповідач своє зобов'язання перед позивачем виконав, що підтверджується копією видаткового касового ордеру № 1892 від 06.11.2008 року. (а.с. 28). Так, згідно Додаткової угоди від 06.11.2008 року до Кредитного договору № В-116/0007/08/169/06 від 06 листопада 2008 року, між відповідачем, позивачем та поручителем [PERSON], п.п. 7.2 , п. 7 «Інші умови Договору», викладено в новій редакції. У відповідності до цієї редакції сторони дійшли згоди, що всі спірні питання пов'язані з виконанням даного кредитного Договору, вирішуються шляхом розгляду їх постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду. (а.с. 27). Відповідно наданими поручителем [PERSON] суду постанов про закінчення виконавчого провадження державного виконавця відділу ДВС Славуцького МУЮ, поручителем виконано рішення третейського суду в повному обсязі. (а.с. 60-62). КС «Центр фінансових послуг» звернулося з заявою до відділу ДВС Ізяславського РУЮ, згідно якої просять закрити виконавче провадження відносно [PERSON] в зв'язку з повним погашенням заборгованості за кредитом. Дослідивши надані учасниками докази, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним необхідно враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК України (ст. ст. 1048-1052, 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це: -досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; -кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; -сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Тільки встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (Постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, узагальнюючи вищевикладене, у суду не виникає сумнівів в тому, що сторонами було досягнуто усіх істотних умов Кредитного Договору чи не було додержано форми укладення Договору між позивачем та відповідачем. Посилання позивача на неотримання ним копії Договору в судовому засіданні підтвердження свого не знайшла. Умови Договору позивачем виконувались в тому об'ємі, в якому він міг погашати кредитний борг, що підтверджується наданою суду випискою карткового платежу по кредиту. (а.с. 29-32). За таких обставин, суд в частині позовних вимог позивача про визнання недійсним Кредитного Договору, вимушений відмовити за його безпідставністю. Пунктом 3 Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.12 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Доречно наголосити, що п. 14 даного Закону було доповнено Законом України № 2973 від 02 лютого 2011 року - «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам». Отже, правовідносини, на які вказує позивач в своєму позові знаходяться поза межами дії набрання чинності даним Законом, тобто на час постановлення рішення третейським судом - станом на 01 жовтня 2010 року, даного застереження в статті 6 Закону України «Про третейські суди», не було, а тому й безпідставні посилання позивача в частині позовних вимог про визнання третейського застереження у вигляді Додаткової угоди до кредитного Договору, недійним. За таких обставин, і в цій частині позовних вимог суд вважає вірним відмовити в їх задоволенні. Посилання позивача на відсутність повідомлення його про розгляд справи третейським судом, в зв'язку з цим і постановлення ним рішення про стягнення заборгованості - є незаконним, також на неправильність розрахунку про нарахування заборгованості відповідачем, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доказами, так як крім пояснень представника позивача і посиланням на ці обставини в самому позові, інших доказів в підтвердження позовних вимог до суду не були пред'явлені. Також позивач не позбавлений був права оскаржити дане рішення у встановленому законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed