Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розділ майна (а.с.2-4). Згодом позовні вимоги були змінені, письмовою заявою позивача вимоги щодо [PERSON] залишені без розгляду, останнього виключено з числа відповідачів (а.с.203, 204). [PERSON] в обґрунтування позовних вимог до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розділ майна, вказав, що 09.06.1993 року він вступив до шлюбу з відповідачем. Шлюбні відносини між сторонами не склалися, фактично сторони припинили сумісне мешкання у жовтні 2013 року. Перебуваючи у шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення - гараж [ADDRESS], гараж з погребом. Правовстановлюючі документи на квартиру та гараж були оформлені на відповідачку. В зв`язку з відсутністю мирного врегулювання спірного питання щодо розділу сумісного майна, позивач був вимушений звернутися до суду та просив визнати спірну квартиру та нежитлове приміщення гараж спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], та розділити сумісне майно між сторонами, залишивши квартиру та гараж у спільній сумісній власності, виділивши у власність кожного по 1/2 частині квартири та 1/2 гаражу (а.с. 50- 53). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала заперечення та зустрічні позовні вимоги, які згодом зменшила, відмовившись від позовних вимог, щодо залишення в особистій власності житлову квартиру [ADDRESS] та нежитлового приміщення гаражу [ADDRESS] (а.с. 93, 170-172). У своїх запереченнях та зустрічних позовних вимогах до [PERSON] про усунення перешкод в користування житловою квартирою, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна, [PERSON] вказала, що в період з 9 червня 1993 року по 10 січня 2014 року, вона перебувала у шлюбі з позивачем. Шлюбні відносини не склалися, позивач не працював, доходу не мав, повністю проживав за її рахунок. Щоб забезпечити сім'ю вона була вимушена поїхати за заробітки до Росії, де постійно працює та проживає. [PERSON] ніде не працює, свого бізнесу не має, ображав її та дітей. Фактичні шлюбні відносини між ними припинилися з листопада 2011 року. В листопаді 2013 року вона приїхала до міста Артемівська, але потрапити до спірної квартири не змогла, в зв'язку з тим, що [PERSON] вставив на вхідні двері додатковий замок. До квартири позивач її не впустив, документи та майно не віддав. З цього приводу вона зверталася до міліції, де їй рекомендували звернутися до суду. [PERSON] вказує, що житлова квартира [ADDRESS] та нежитлове приміщення - гараж [ADDRESS] придбані за її особисті гроші та гроші її матері. Крім того вона вказує, що [PERSON] незаконно привласнив та приховав придбане в період шлюбу за її кошти рухоме майно. В зв'язку з діями позивача [PERSON] була вимушена звернутися до суду та просила: усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], шляхом вселення; визнати спільним майном рухомі речі, у тому числі легковий автомобіль, мікроавтобус, марки Фіат (Скудо), державний номер [NUMBER], придбаний у жовтні 2010 року, зареєстрований в МРЕВ м. Артемівськ на ім'я [PERSON]; визнати за нею право власності на наступне майно: телевізор (Бравіс); газову піч з духовкою (Ардо); холодильник (Вірпул); мікрохвильову піч (Део); стереосистему ДВД плюс караоке; набір столових приладів (Цептер); набір каструль (Цептер); відеокамеру «Соні»; польський столовий сервіз; столовий набір (Люмінар); сушилку для рушників; тумба-стіл; тумбу під телевізор; копм'ютер з монітором, стереосистемою, столом та кріслом; диван - малютка; дитячий спальний гарнітур; дві люстри в спальнях; чотири комплекти постільної білизни; всього на загальну суму 41050 гривень; визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: пральну машину (Самсунг); телевізор (Самсунг); диван-куток з одним кріслом; ігрову приставку (Соні плейстейшен); килим напільний коридорний; килим напільний на кухні; програвач ДВД з караоке; набір автомобільних масажерів; меблевий гарнітур для зали; тумба-стіл; скляний стіл зальний; самовар, котел, коптильню; меблевий гарнітур для прихожої; диван спальний; дубовий шифоньєр; холодильник (Донбас); гарнітур для ванної кімнати; дві люстри в залі та коридорі; чотири комплекти постільної білизни; блендер, міксер, 3 електронних годинників, два радіотелефона; соковижималку (Вок), всього на загальну суму 64967 гривень; а також стягнути на її користь з [PERSON] грошову компенсацію за проданий, автомобіль марки Фіат (Скудо), державний номер [NUMBER], у розмірі 50000 гривень (а.с.60-62,92-93,170-172). У судове засідання позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не з'явилися, розгляд справи проводився за участю їхніх представників (а.с.58, 149) . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON], зустрічний позов не визнала у повному обсязі. Суду пояснила, що спірна квартира та гараж були придбані сторонами у шлюбі. Доказів того, що вказане майно придбано саме за особисті кошти [PERSON] не має. Факт того, що спірне майно придбано сторонами у шлюбі, відповідачем не оспорюється. Так як майно було придбано у шлюбі, воно повинно бути поділене у рівних частинах. На протязі багатьох років сторони спільно займалися саджанцями. Продажем займалися [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] займався доставкою. Вказані факти підтверджуються документами, наданими у справу: закордонними паспортами, дозволом на працю, фотографіями. У 2012 році у родини виникли боргові зобов'язання. Для того, щоб погасити борги, сторони за обоюдною згодою, вирішили продати авто, та частину грошей направити на погашення боргів. Про продаж автомобілю знала уся родина, у тому числі і донька та син [PERSON] - [PERSON] Автомобіль Фіат Скудо не може бути предметом спору, так як ще коли сторони перебували у шлюбі, вказаний автомобіль було продано [PERSON], яка у свою чергу продала авто іншій людині. Що стосується інших рухомих речей, то [PERSON] заперечує повністю факт придбання усіх речей, які перелічені у зустрічному позові. Доказів того, що саме вказане майно, саме сторонами придбане у шлюбі не має. Що стосується усунення перешкод користування квартирою, то представник позивача вказала, що [PERSON] постійно мешкає у Росії, на території України у 2013 році була на протязі двох тижнів. [PERSON] зареєстрована у квартирі, квартира оформлена на її ім'я. На теперішній час [PERSON] мешкає у своєї матері, ніяких перепон у користуванні спільною квартирою, позивач відповідачу не чинить. Дійсно на вхідних дверях було зламано замок, після чого його змінили. Ключи у [PERSON] є у наявності. Пояснення доньки позивача та [PERSON], про те, що нібито він не пускає їх до квартири до уваги прийматися не можуть, адже вони не є стороною у справі, позови до батька не подавали. Просила задовольнити позов, у задоволенні зустрічного позову відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON], позовні вимоги не визнав у повному обсязі, підтримав зустрічні позовні вимоги. Суду пояснив, що в період з 1993 року по 2013 року сторони перебували у шлюбі. Дійсно квартира та гараж були придбані у період шлюбу, однак вони не можуть бути визнані сумісним майном, так як шлюб носив формальний характер. За час шлюбу сторонами було придбано майно вказане у зустрічному позові, яке повинно бути розділене. Вказане майно або вже реалізовано, або знаходиться в квартирі. Про те, що спірне авто продано, [PERSON] не знала, свою згоду не давала. [PERSON] просила свого сина зробити висновок щодо вартості автомобілю. Вона йому пересилала гроші. Висновок робився заочно. [PERSON] змінив замки, у квартиру [PERSON] не допускає. [PERSON] приїздила на Україну у грудні 2013 року, але потрапити у свою квартиру не змогла. Після подачі [PERSON] позову про розірвання шлюбу, [PERSON] продав автомобіль, повністю заволодів квартирою та забрав інше майно. В зв'язку з вказаним, [PERSON] зверталася до жеку, міліції. [PERSON] у період шлюбу ніяких доходів не мав, все, що було придбано, було придбано за гроші [PERSON] Спочатку сторони бажали розділити все добровільно, але потім [PERSON] відмовився від цього. Усі його дії незаконні. Просив відмовити у задоволенні позову, повністю задовольнити зустрічні позовні вимоги. У судовому засіданні у якості свідків були опитані: - [PERSON], яка суду пояснила, що вона є матір'ю [PERSON] Чоловік доньки ніде не працював, ображав її та дітей. Працювала вона та донька. Донька постійно мешкає та працює у Росії. Вона приїздила на Україну на 10 днів, [PERSON] не пустив її додому. Коли стало питання про розділ майна, донька та [PERSON] говорили про те, щоб розділити машину, квартиру та гараж. Вони придбавали меблі, піч, пральну машинку, холодильник, телевізор, мікрохвильову піч, посуд, постильну білизну, килими, люстри, караоке, дитячі меблі, комп'ютер, дзеркало. Разом все придбавали, за гроші її доньки. Добровільно вони нічого не розділили. Вони разом усе купували. Зараз [PERSON] живе у своєї матері. Про те, що [PERSON] буде продавати машину він говорив і їй, і доньці. У 2013 році донька приїхала 30.10.2013, а уїхала 10.11.2013 року. У грудні приїхала 22.12.2013 року, уїхала 25.12.2013 року. Вона це дуже добре пам'ятає, бо сама проводжала її. Донька сказала, що більше приїздить не буде, щоб ділили майно, як забажається. Борги у дітей були і в Росії, і на Україні. - [PERSON], яка суду пояснила, що вона донька сторін. У 1993 році батьки розписалися. У 2014 році вони розвелися. Коли приїхала на Україну мати, вони разом із батьком вирішили все мирно поділити. Але потім батько їх прогнав. Вони зверталися до міліції. На протязі 2013 року мати приїздила на два тижні. Батько не працював. Машину купували разом сім'єю. Крім того, батьки купували меблі, люстри, килими, дитячі меблі, побутову техніку, посуд. Батьки бажали квартиру, гараж та авто поділити навпіл. Мати зараз також не проти все розділити. Про те, що батько продав авто, мати не знала. - [PERSON], яка суду пояснила, що вона цивільна дружина [PERSON] Знає родину біля 7 років. Батько живе у бабусі, мати працює в Москві. Батько ображав [PERSON], він зловживав спиртним, грав у автомати. [PERSON] змінив замки, нікого в квартиру не пускає. Їй відомо, що разом родина придбала автомобіль, вона бачила побутову техніку, меблі, килими, люстри, посуд. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного: Так, судом встановлено, що згідно паспортних даних позивача [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 30.11.2005 року (а.с.10- 13). Згідно відповіді адресного бюро [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 30.11.2005 року (а.с.36) Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] обрав шлюб з [PERSON] 9 червня 1993 року, прізвище дружини після одруження - [PERSON] (а.с.14). Згідно договору купівлі - продажу квартири від 11.11.2005 року [PERSON] придбала квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15- 17). Згідно договору купівлі - продажу гаражу від 05.11.2010 року [PERSON] придбала гараж [ADDRESS], гараж з погрібом (а.с.18-20). Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 102). До матеріалів справи додані: - закордонний паспорт [PERSON], з відміткою візи 20.03.2001 року РФ, [ADDRESS] та дозвіл на працю іноземцю, дата видачі 12.04.2007 року, територія дії РФ (а.с.151,153); - закордонний паспорт [PERSON], з відміткою візи 20.03.2001 року РФ, [ADDRESS] (а.с.152); - згідно ощадної книжки № 21/01 на ім'я [PERSON] та документальної інформації № 355 від 11.02.2014 року з розрахунку [PERSON] 05.12.2005 року були списані грошові кошти на погашення комунальних платежів за адресою: [ADDRESS] (а.с.154-155); - фотографії родини сторін (а.с. 157- 159). Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України, 368 Цивільного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 Сімейного Кодексу України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 65 Сімейного Кодексу України говорить про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України, 372 Цивільного Кодексу України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи викладене, а також той факт, що [PERSON] не заявила вимоги, щодо визнання спірної квартири та гаражу особистою власністю дружини, суд вважає, доведеними, обґрунтованими та законними вимоги позивача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розділ майна, відповідно до ст.ст. 60, 63, 69,70 Сімейного Кодексу України. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні житловою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], шляхом вселення, суд зазначає наступне: На підтвердження своїх вимог [PERSON] до матеріалів справи додані квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 97-98). Акт від 26.12.2013 року виданий ТОВ «Факторія», згідно якого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не мешкає біля двох років. Чоловік [PERSON] самовільно змінив замки на вхідній двері квартири, що перешкоджає проникненню [PERSON] і членів сім'ї в квартиру [ADDRESS] (а.с.99). Суд критично відноситься до вказаного документу, адже з пояснень свідка з боку [PERSON] - її матері [PERSON] встановлено, що її донька [PERSON] постійно мешкає у Російській Федерації, в Україну приїздить декілька разів на рік, на короткий термін. Так, у 2013 році, донька була з 30.10.2013 по 10.11.2013 року, з 22.12.2013 року по 25.12.2013 року. Акт датовано 26.12.2013 роком. В зв'язку з вказаним, зовсім не відомо за чиєю вимогою наданий вказаний акт, з чиїх пояснень, хто його отримував, і на підставі чиєї заяви. Не може вважатися належним доказом вчинення перешкод у користування квартирою, матеріал наданий Артемівським МВ, адже він містить заяву та пояснення тільки самої [PERSON] Опитаний [PERSON] не був. За результатами проведеної перевірки, будь-яких неправомірних дій з боку [PERSON] встановлено не було. Крім того, згідно пояснень самої [PERSON], її матері та доньки, [PERSON], [PERSON] постійно працює та мешкає у Російській Федерації. У місті Артемівську буває вкрай рідко та не довше двох тижнів. Вказаний факт, побічно також підтверджується довідкою б/н та б/д, наданої ТОВ «Тарасовське», згідно якої [PERSON] на протязі 15 років торгує на сільскогосподраському ринку ТОВ «Тарасовське» саджанцями і розсадою (а.с. 101) та заявами (а.с. 103-107). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,7 та 11 до Конвенції»,закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з цим, згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.3 ЦПК України - особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні було достовірно встановлено факт того, що [PERSON], з урахуванням факту мешкання у своєї матері, за адресою іншою, ніж спірна квартира, [PERSON] постійно мешкає у Російській федерації, позивач фізично не може чинити перешкод [PERSON] в користуванні та розпорядженні майном, а також можливості вселитись у спірну квартиру. В зв'язку з вказаним суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаних вище позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання сумісною власністю автомобілю Фіат Скудо та стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації, рівної половині вартості спірного транспортного засобу, суд зазначає наступне: Згідно ст. 65 Сімейного Кодексу України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. До матеріалів додана копія фотографії спірного автомобіля Фіат Скудо, державний номер [NUMBER] (а.с.96). Згідно висновку № 17/02/01 про оцінку транспортного засобу середня ринкова вартість автобусу Фиат Скудо на дату оцінки складає 118380 гривень (а.с. 145- 146). У судовому засіданні допитаний [PERSON] пояснив, що договір з ним укладав [PERSON], оплату також проводив він. (а.с.148). Угоду було укладено на підставі звернення. В зв'язку з тим, що авто було відсутнє, в зв'язку з чим, висновок надавався на підставі методики оцінки ринкової вартості автомобілю. Вказану у висновку вартість він підтверджує. Рік автомобілю вказував [PERSON], про те, що авто було у користуванні, та було у ДТП [PERSON] не говорив. Факт придбання спірного автомобілю в період шлюбу, та належність даного майна подружжю, стороною [PERSON] не оспорюється. Однак згідно документальної інформації № 5189 від 13.02.2014 року наданої ЦНППВАЗ з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області: транспортний засіб Фіат Скудо, номерний знак [NUMBER] 23.11.2010 року був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки - рахунку КІМ 408569 від 22.11.2010 року. 26.11.2013 року транспортний засіб перереєстровано на [PERSON] на підставі довідки - рахунку ВІА 232075 від 26.11.2013 року. З 10.12.2013 року транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки - рахунку ВІА 232095 від 10.12.2013 року (а.с.132, 136 -138). Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 102). То б то спірне авто було продано сторонами у період шлюбу. Суд критично відноситься до пояснень [PERSON] щодо незаконності продажу автомобілю, адже вимог щодо визнання угоди купівлі - продажу автомобілю недійсною [PERSON] не заявлялися. Таким чином, на час розгляду справи, автомобіль Фіат Скудо, про розділ, якого заявляє вимоги [PERSON] з володіння подружжя вибув, та належить іншій фізичній особі. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні вказаних вище вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання сумісним майном рухомих речей та їх поділ, суд зазначає наступне: До матеріалів справи додана копія титульного листа посібника користувача телевізора «Бравіс», з надписом власноруч [PERSON], яка не може бути визнана належним доказом наявності спірного майна (а.с.94). Суд критично відноситься до відеозапису, який було надано до матеріалів справи, адже з вказаного запису, зовсім не ясно хто його проводив, де саме та коли його здійснювали. Крім того, на відеозапису зовсім не виявляється можливим встановити характерні риси (марку, рік випуску, вартість, назву і т. інш.) майна. Враховуючи викладене, вказаний доказ не може бути розцінений судом як належний. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні вказаних вище позовних вимог, в зв'язку з їх недоведеністю. При винесенні рішення, судом не аналізувалися докази, які стосуються залишених без розгляду вимог [PERSON] до [PERSON] (а.с.35, 59-60, 63-90, 123-124; 180, 188-190)

Outcome: approved