Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] визнати за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вони 25 квітня 1980 року зареєстрували шлюб. За час шлюбу у них народилися діти: син - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO]. Під час проживання у шлюбі він з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] ними була придбана на підставі договору бронювання об'єкту нерухомості № 157к-63 від 26 березня 2008 року, укладеного між ТОВ «Будівельно-сервісна компанія «Україна» та відповідачем. Фактично у них сім'я проіснувала до кінця 2015 року та з даного часу спільного господарства вони не ведуть, кожний із них має окремий бюджет. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у відсутність позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечує, просить прийняти заочне рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, суд про причини неявки не повідомила. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача та відповідача, та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 19802 року між сторонами було укладено шлюб (а.с.17). 26 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-сервісна компанія «УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір бронювання об'єкту (-ів) нерухомості № 157к-63, за яким об'єктом будівництва є житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: Україна, місто Київ, вулиця Микільсько-Слобідська, будинок 1-А (а.с.14-15). В подальшому, 28 вересня 2009 року Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Головного управління житлового забезпечення на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності, за яким квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.18). Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, за час шлюбу, сторонами було набуто наступне майно: квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, наявні у справі письмові докази свідчать про те, що квартиру [ADDRESS] було придбано в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, при визначенні частки майна подружжя в розрізі даного спору, суд виходить з їх рівності, та вважає що [PERSON] та [PERSON] є власниками вказаного майна у рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного та

Outcome: approved