Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 20236,41 грн. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Позовом мотивовано тим, що позивач з березня 1978 року працював в Тернопільському «Домобудівному комбінаті», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник»), з 26.01.1988 року на посаді слюсаря 5 розряду (наказ №16 пк від 26.01.1988 року). З жовтня 2015 року позивачу не виплачується заробітна плата. Як видно із відповіді управління держпраці в тернопільській області від 02.04.2019 року наказом ТзОВ «Домобудівник» від 14.06.2016 року №16/06/7-6 [PERSON] з 14 червня 2016 року звільнений за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Покликається на те, що за період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року (день звільнення) відповідачем не виплачено йому заробітну плату в розмірі 20236 грн. 41 коп. Крім того, у зв`язку із не проведенням розрахунку в день звільнення, на підставі статті 117 КзПП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в ньому. Пояснила, що позивачу не виплачено в день звільнення всі належні йому суми, а саме, заробітну плату за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року. В судове засідання представник відповідача повторно не з`явився, за відсутності заперечень представника позивача, суд постановив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини. Відповідно до трудової книжки позивача, [PERSON] з березня 1978 року працював в Тернопільському «Домобудівному комбінаті», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») , з 26.01.1988 року на посаді слюсаря 5 розряду (наказ №16 пк від 26.01.1988 року). Відповідно до наказу голови комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник» від 14.06.2016 року №16/06/7-6, [PERSON] звільнено з 14 червня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до відомостей, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу [PERSON] , за жовтень нараховано 0,00 грн., за листопад 933,33 грн., грудень - 933,33 грн., січень - 933,33 грн., лютий - 933,33 грн., березень 391,40 грн. квітень та травень - 0,00 грн., та в червні 2020 року - -725 грн. . Відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 10.11.2019 року №438, [PERSON] в першому кварталі 2015 року отримав в ТОВ «Домобудівник» 9470 грн., в другому кварталі 2015 року - 8591,48 грн., та в другому кварталі 2016 року - 725 грн. Відомості про виплати товариством доходів в третьому та четвертому кварталі 2015 року, та в першому кварталі 2016 року відсутні. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд доходить переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із таких міркувань. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позивач стверджує, що він працював у відповідача, та починаючи з 01 жовтня 2015 року по день звільнення - 16 червня 2016 року заробітна плата йому не виплачувалася. Тому просив стягнути заборгованість по заробітній платі з відповідача за вказаний період. У зв`язку із відсутністю будь-яких даних від відповідача, розмір заборгованості розраховує наступним чином: Заробітна плата з два останні місяці роботи відповідно до інформації Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу [PERSON] - 2336,32 грн. за серпень 2015 року та 2465,44 грн. за вересень 2015 року, разом - 4801,76 грн. Кількість робочих днів в серпні 2015 року - 20, в вересні 2015 року - 22, разом - 42 грн. Отже середньоденна заробітна плата позивача становить 4801,76 /42 =114,33 грн. За період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року, відповідно до виробничого календаря було 177 робочих днів, отже заборгованість по заробітній платі за цей період, за розрахунками позивача становить 114,33 Х 177 = 20236,41 грн. Відповідач не надав жодних доказів виплати заробітної плати за вказаний період, чи своїх розрахунків. Відповідно до ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом. Згідно ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. ст. 76, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Зважаючи на те, що судом встановлено, що за період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року позивач перебував у трудових відносинах із ТзОВ «Домобудівник», відповідач не надав будь-яких доказів на спростування того, що були законні підстави не оплачувати заробітну плату за вказаний період трудових відносин, як і доказів того, що заробітна плата за цей період виплачувалася, зокрема, відомості на виплату грошей з підписом позивача, чи докази перерахування на банківський рахунок, не надав доказів неправильності розрахунку позивача, а тому суд доходить висновку, що позов в цій частині є підставний та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що відповідачем в день звільнення не виплачено заробітної плати 20236,41 грн. У разі невиконання обов`язку передбаченого статтею 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц., а також у постанові від 26 лютого 2020 року, у справі № 821/1083/17. Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати заборгованості по заробітній платі на підставі статті 117 КЗпП України. Як уже наведено вище, середньоденний заробіток позивача становить 114,33 грн. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 15 червня 2016 року по день ухвалення рішення - 05.11.2020 року відповідно до виробничого календаря за 2015-2020 роки становитиме 1098 робочих днів (138 днів в 2016 році, 248 днів в 2017 році, 250 днів в 2018 році, 250 днів в 2019 році та 212 днів в 2020 році). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становитиме 114,22 Х 1098 = 125413,56 грн. Зважаючи на поведінку позивача, який із позовом звернувся до суду тільки через чотири роки, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а тому суд вважає, що виплати згідно статті 117 КЗпП України слід зменшити до 50000 гривень. Із вказаної суми слід вирахувати податки і збори. Таке зменшення відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому, в силу ст.141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в користь держави.

Outcome: partial