Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, тим, що він є наймачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На цей час окрім нього в зазначеній квартирі зареєстрований його брат відповідач у справі, який не проживає в зазначеній квартирі більше п`яти років і його особистих речей в квартирі не має. Фактичне місце проживання відповідача йому не відоме. Відповідач на користування житловою площею не претендував, вселятися не намагався, перешкод в користуванні житловою площею йому не чинив, але станом на сьогодні відповідач залишається зареєстрованим в зазначеній квартирі. В добровільному порядку відповідач не бажає подати заяву про зняття його з реєстраційного обліку, чим перешкоджає йому в користуванні належним майном. Окрім того, що відповідач за місцем реєстрації не з`являється, квартирою не користується, він самостійно несе витрати, сплачуючи за відповідача комунальні послуги та платежі за користування квартирою, що призводить до майнових незручностей. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 31 серпня 2020 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року залучено до участі у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. 24 грудня 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 18 березня 2021 року представник позивача Зоц А.О. підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник позивача письмово підтримала вимоги позовної заяви, просила позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за відсутності позивач та його представника за наявними у справі матеріалами, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 21, 43, 48, 49, 70), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 71), заперечень проти позову суду не представила. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи і відповідно до чинного законодавства України. 27 травня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи пояснення представника позивача, показів свідків [PERSON] , [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Головним квартиронаймачем вказаної квартири є позивач [PERSON] , що підтверджується довідкою № 68 від 10 березня 2021 року, за підписом командира військової частини [NUMBER] [PERSON] та заступника командира начальника тилу [PERSON] (а. с. 53). Відповідач [PERSON] є братом позивача [PERSON] , що підтверджується наступними документами, а саме: відповіддю № 103 від 17.03.2021 року за підписом командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , де зазначено, що квартиру [ADDRESS] залізничників було надано для проживання [PERSON] ( [INFO] , 19.11.2004 р. - дата смерті) та членам його родини розпорядженням командира військової частини № [NUMBER] в 1991 році, копія зазначеного розпорядження не збереглась, через реформування військових частин та втрату документів. Після смерті [PERSON] у 2004 році головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] залізничників став його син [PERSON] на підставі свідоцтва про смерть [PERSON] . З приводу відомостей щодо зміни [PERSON] прізвища на « [PERSON] » зазначено, що у 2020 році до військової частини звернувся [PERSON] та надав документи, що підтверджують зміну ним прізвища, а саме копію паспорта на підставі чого військовою частиною було змінено дані у картці прописки (а. с. 51). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 72 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17 березня 2021 (а. с. 52). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні більше 10 років, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом про його не проживання за місцем реєстрації, складеними мешканцями квартир [ADDRESS] (а. с. 15). Також у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили обставини викладені у позовній заяві та пояснили, що відповідач мешкав в зазначеній квартирі дуже мало, потім був засуджений до кримінальної відповідальності, а після звільнення не проживає за адресою: [ADDRESS] , вже більше 10 років, його особистих речей у квартирі не має, позивач постійно мешкає в зазначеній квартирі. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Частиною четвертою\~статті 9\~\~ЖК УРСР\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із статтею 64 ЖК УРСР\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК УРСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до\~статті 72 ЖК УРСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей\~71\~та\~107 ЖК Української РСР\~є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі №209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved