Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом із позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення. А саме просить встановити наступний порядок користування квартирою № 143, що знаходиться в будинку №10 по вулиці Вербицького в м.Тернополі: за [PERSON] залишити для користування житлову кімнату площею 16.0 кв.м., за [PERSON] визначити в користування житлову кімнату площею 11.8 кв.м. , [PERSON] виділити в користування житлову кімнату площею 9.9 кв.м.. кухню, коридор, ванну, туалет та інші приміщення залишити у спільному користуванні і та просить вселити його в квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказана квартира належить їм на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частки кожному, однак у них виникає і спір щодо користування квартирою. Відповідачі не дають йому ключа від вхідних дверей у квартиру і не впускають його в належну йому на праві спільної власності квартиру. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановлене, законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна № 51802288 від 19.01.2016 року [PERSON] належить 1/3 частина квартири №143 по вулиці Вербицько Згідно технічного паспорта трьохкімнатна квартира № 143. що знаходиться в будинку №10 по вулиці Вербицького в м.Тернополі має загальну площу 63.2 кв.м., з яких: житлові кімнати площею 11.8 кв.м., 9.9 кв.м. та 16.0 кв.м., кухня площею 8.1 кв.м., ванна площею 2.6 кв.м., вбиральня площею 1 кв.м., коридор площею 10.6 кв.м., вбудована шафа 0.9 кв.м., балкон 0.9 кв.м., лоджія площею 1.4 кв.м. Оскільки спірна квартира є спільною частковою власністю сторін, кожен зі співвласників може ставити питання про встановлення порядку користування цією квартирою. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного Кодексу України, власнику належиш право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . На підставі ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку: квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживания Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладі: укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встанови домовленістю між ними. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушені: права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідачі чинять перешкоди позивач користуванні 1/3 часткою належного йому житлового приміщенням, а саме: не впускають [PERSON] в квартиру [ADDRESS], у зв»язку з чим позивач не може безперешкодно користуватись квартирою. Позаяк позивач є співвласником спірної квартири, суд вважає, що він має право безперешкодно користуватись належним йому на праві спільної приватної власності майном, а інші особи зобов'язані не чинити йому в цьому перешкод, що також доводиться положеннями ст.ст.150,155 ЖК та ст.ст.383,391 ЦК України. В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказується, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено спільним приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушує інтереси інших співвласників, а тому суд вважає, що такий порядок користування житловими приміщеннями, кухнею та іншими приміщеннями квартири може бути закріплений судовим рішенням. При визначені порядку користування спірною квартирою судом враховано, що рішенням не порушуються житлові права осіб, що проживають та мають право проживати у квартирі, а також норми житлового законодавства. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача, які підлягають захисту шляхом встановлення порядку користування квартирою №143, що знаходиться в будинку №10 по вулиці Вербицького в м.Тернополі: за [PERSON] залишити для користування житлову кімнату площею 16.0 кв.м., за [PERSON] визначити в користування житлову кімнату площею 11.8 кв.м., [PERSON] виділити в користування житлову кімнату площею 9.9 кв.м., кухню, коридор, ванну, туалет та інші приміщення залишити у спільному користуванні та вселити позивача в квартиру [ADDRESS] Згідно із вимогами статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути 1102.4 гривень сплаченого судового збору при подачі позовної заяви до суду (по 551.2 гривень з кожного)

Outcome: approved