Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON], зареєстрований 01.09.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 989. В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що з 01.09.2000 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народився син - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO]. Внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя у сторін не склалося, у зв'язку із чим сторони протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з вказаних у позові підстав. Позивач категорично наполягав на розірванні шлюбу з відповідачем. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що сімейні стосунки між сторонами у справі продовжуються, спільне господарство ведеться, сторони мають спільний бюджет, сім'я існує. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 01 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 989, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого 01.09.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу у сторін у справі народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивач категорично наполягав на розірванні шлюбу з відповідач, зазначивши, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу не є можливим. Відповідач категорично заперечувала, зазначивши, що родина продовжує існувати, сімейно-шлюбні стосунки не припинялись. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). В порядку ст. 111 Сімейного кодексу України судом вживались заходи до примирення подружжя. Однак, заходи, вжиті судом для примирення подружжя, позитивного результату не мали. Позивач [PERSON] у судовому засіданні після закінчення строку, наданого для примирення подружжя, наполягав на розірванні шлюбу. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе, з урахуванням тих обставин, що позивач категорично не бажає примирення та збереження сім'ї, у зв'язку із чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. У даному випадку, суд не може прийняти доводи відповідача про те, що сім'я продовжує існувати, оскільки вказані доводи ґрунтуються лише на усних поясненнях відповідача, а доказування в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях, інших доказів в розумінні 58,59 ЦПК України на підтвердження в4казаних відповідачем обставин та спростування доводів позивача, матеріали цивільної справи не містять. На підставі викладеного,

Outcome: approved