Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що з 24.02.1969р. по 09.07.1976р. працював на підземних роботах в шкідливих умовах на ДП «Львіввугілля». 09.07.1976р. позивач звільнений у зв'язку з інвалідністю отриманою на виробництві. 27.02.1976 року під час роботи в лаві №49 шахти №4 «Великомостівська» з позивачем стався нещасний випадок в результаті якого він отримав травму голови, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві №16 від 28.02.1976р. 29.03.2001р., згідно акта №634 складеного Сокальською районною МСЕК [PERSON] було встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати професійної працездатності безтерміново, з яких 35% по трудовому каліцтву та 35% внаслідок професійного захворювання, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК серія ЛВА-2 №016260 від 29.03.2001р. та довідкою серія ЛВА-1 №069843 від 29.03.2001р. Вказує на те, що внаслідок отримання трудового каліцтва та професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди, яка полягала у значному фізичному болю та стражданнях. При визначенні розміру моральної шкоди вважає, що необхідно врахувати, характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань від професійного захворювання та тривалість лікування. Просить стягнути з відповідача ДП «Львіввугілля» на його користь 70000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. В запереченні на позовну заяву представник відповідача вказав, що відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про практику в справах про відшкодування шкоди» при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суду необхідно в кожній справі з»ясовувати характер правовідносин сторін і встановити якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначає, що позивач в обґрунтування позовних вимог покликається на ст.23 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України. Однак інститут відшкодування моральної шкоди виник після внесення у 1993р. до ЦПК 1963р. ст.440-1, згідно якої передбачено, що особа, якій заподіяна моральна шкода, має право також і на відшкодування моральної шкоди, а також «Правилами про відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», які затвердженні постановою КМУ від 23.06.1993р. №472. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного виливу, що спричинило погіршення з позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, які введені в дію з 01.07.1993 року. Відповідно до п. 38 Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрап професійної працездатності. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових випля настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Пунктом 11 Правил, передбачалося можливість відшкодування моральної шкоди в розмірі до 200 мінімальних розмірів заробітної плати, а змінами від 03.10.1997 року №1100 визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, незалежно від будь-яких виплат. Також позивачем порушено строки позовної давності. Просить у позовних вимогах [PERSON] відмовити повністю та застосувати строки позовної давності. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити в повному обсязі, в обґрунтування навів обставини, викладені у позовній заяві, вважає, що спричинення позивачу значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Ганас А.Б. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім'я [PERSON], зокрема з 24.02.1969 року по 09.07.1976 рік він працював на шахті №4 «Великомостівська» та виконував роботу підземного електрослюсара. Із дослідженого акту розслідування професійного хронічного захворювання від 08.04.1994 року встановлено, що професійне захворювання [PERSON] виникло внаслідок довготривалої та багатократної дія на організм шкідливих факторів - підвищена запиленість повітря робочої зміни. Згідно акта про нещасний випадок від 28.02.1976р. №16 форми Н-1 з [PERSON] стався нещасний випадок на шахті №4 «Великомостівська» при наступних обставинах - в процесі виконання робіт випадково впав з кусок породи та травмував [PERSON] Із виписки з акту огляду №1036/5 від 09.11.1976р. [PERSON] встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва на 1 рік. Також, згідно виписки з акту огляду у МСЕК серія 2-18 АБ №005327 від 26.04.1994р. [PERSON] вперше встановлено другу групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та 35% - внаслідок трудового каліцтва. Із виписки з акту огляду МСЕК ЛВА-2 №016260 від 29.03.2001р. [PERSON] безтерміново встановлено 35% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та 35% - внаслідок трудового каліцтва. З довідки МСЕК серії ЛВА-1 №069843 від 29.03.2001р. позивачу безтерміново встановлено другу групу інвалідності в зв'язку з професійним захворюванням. У зв'язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби. Таким чином, позивачу [PERSON] вперше встановлено 80% втрати працездатності - 26.04.1994 року. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, у позивача виникло 26.04.1994 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 80% втрати професійної працездатності (з яких 45% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та 35% - внаслідок трудового каліцтва). На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963р. позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963р. моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інш. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов»язки позивач [PERSON] отримав ушкодження здоров»я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного захворювання від 08.04.1994 р. Також, на момент встановлення [PERSON] втрати професійної працездатності 26.04.1994р. (встановлення 80% втрати професійної прцездатності) діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконання ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 р. Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993р. (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача державне підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. В свою чергу, що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. від 23.06.1993р. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи роз»яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосовує розмір мінімальної заробітної плати 1218 грн., який діє на час розгляду справи. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 70 000грн., суд задовольняє частково на суму 9 000 грн . Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача державне підприємство «Львівугілля».

Outcome: partial