Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом до Державного регіонального проектно - вишукуваного інституту «Запоріждіпроводгосп» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 05 травня 2018 року по 16 вересня 2019 року [PERSON] знаходився у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 14 546,34 грн. та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 38 календарних днів у розмірі 11 849,65 грн. 16.09.2019 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 53 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 20 414,54 грн. Посилаючи на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 546,34 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 11 849,65 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 20 414,54 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 04.12.2019 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20.01.2020 року відповідачем подано відзив на позов, в якому зазначає, що у нього відсутня заборгованість з виплати заробітної плати позивачу, оскільки йому попередньо надлишково виплачено грошові кошти, відповідно до акту інспекційного відвідування юридичної особи ДРПВІ «Запоріждіпроводгосп», проведеної 23.12.2019 року Управлінням з питань праці ЗМР. [PERSON] отримував незаконно щомісячно компенсацію відпустки, при цьому вказана компенсація виплачується тільки по заяві працівника, але така заява на підприємстві відсутня. Щодо не отриманої заробітної плати, то підприємство зробило перерахунок надлишково отриманих грошових коштів [PERSON] та включило у розрахунок заробітну плату, внаслідок чого борг [PERSON] частково зменшився перед підприємством. Щодо компенсації за час вимушеного прогулу, то оскільки борг у підприємства не має, а навпаки, то дана позовна вимога є не обґрунтованою, та не підлягає розгляду. Крім того, позивач посилається на наявність заборгованості з виплати компенсації за не використану відпустку після звільнення його з посади за власним бажанням, але відповідно до наявного наказу та зазначених відомостей у ньому [PERSON] отримав компенсацію за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Посилаючись на зазначені обставини, просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 27.01.2020 року відповідачу відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строків для подання зустрічної позовної заяви, зустрічну позовну заяву Державного регіонального проектно - вишукуваного інституту «Запоріждіпроводгосп» до [PERSON] про стягнення незаконно сплачених грошових коштів - повернуто заявнику. 27.01.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач в своєму відзиві посилається на той факт, що за результатом перевірки Інституту, Управління з питань праці Запорізької міської ради складено акт від 23.12.2019 р., за результатом якого нібито встановлення порушення трудового законодавства щодо суміщення посад, виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та інше. Вказана перевірка була проведена, як результат реагування на колективну скаргу, крім того, питання порушене в позовній заяві, а саме стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні, стосується лише періоду з моменту якого виникла заборгованість по заробітній платі по день звільнення [PERSON] , з квітня 2019 року - по 16 вересня 2019 року. Разом з тим, з аналізу матеріалів, доданих відповідачем до відзиву, інститут має заборгованість перед позивачем [PERSON] у розмірі 27 983,67 грн., що включає компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 38 календарних днів у розмірі 11 849,65 грн., яку відповідач не визнає, вказуючи, що позивач її отримав, при цьому жодних документів на підтвердження не долучає. Зі змісту відзиву відповідач зробив перерахунок надлишково отриманих грошових коштів, зменшивши заборгованість перед [PERSON] , а тому вважає, що не повинен сплачувати й середній заробіток за час затримки розрахунку, що є хибним. Жодних дій, які б вказували на можливість юридично стягнути з позивача зайво виплачену грошову суму, відповідачем так і не приведено. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 05.05.2018 року на підставі наказу № 3-к від 05.05.2018 року, [PERSON] прийнято до Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» на посаду головного інженера інституту, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Відповідно до наказу Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» № 35/1-к від 16.09.2019 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. [PERSON] звертався до директора Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» із письмовою заявою від 13.11.2019 року, яку було направлено засобами поштового зв`язку, та у якій просив видати довідку про наявну заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку перед ним. 23.12.2019 року Управлінням з питань праці Запорізької міської ради було проведено інспекційне відвідування Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ОМС-ЗП4191/1757/НД/НП/АВ, в якому встановлено порушення трудового законодавства. Згідно з приписом Управління з питань праці Запорізької міської ради про усунення виявлених порушень № ОМС-ЗП4191/1757/НД/НП/АВ від 23.12.2019 року, зобов`язано директора Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» усунути порушення, зокрема, розміру доплат за суміщенням професій (посад), виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника не відповідає розмірам, встановленим колективним договором. Головним бухгалтером Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» [PERSON] здійснено перерахунок нарахування заробітної плати згідно наказу № 29 від 26.12.2019 р. по ДРПВІ «Запоріждіпроводгосп» головного інженера виконуючого обов`язки директора Коломієць О .А. , згідно з яким позивачу нараховано: за травень 2019 року - 4474,36 грн., за липень 2019 року - 1426,61 грн., за серпень 2019 року - 8203,00 грн., за вересень 2019 року - 4296,81 грн. Відповідачем згідно наданого перерахунку було виплачено: у травні 2019 року - 872,50 грн., у липні 2019 року - 1412,34 грн., у серпні 2019 року - 1599,59 грн. Статтею 38 КЗпП України визначено умови розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, тобто, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві. За цих обставин наданий позивачем перерахунок нарахування заробітної плати [PERSON] використаний як доказ наявної заборгованості із заробітної плати, свідчить та розцінюється судом як обізнаність відповідача про існуючий обов`язок розрахунку саме у визначеному ними розмірі та його невиконання. Таким чином, з наданих суду матеріалів вбачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 14 516,35 грн. за період з травня 2019 р. по вересень 2019 р., яку отримано шляхом віднімання від нарахованих грошових коштів суми виплачених грошових коштів у відповідних місяцях. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. П. 1 ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Посилання відповідача про наявність у наказі Державного регіонального проектно - вишукувального інституту «Запоріждіпроводгосп» № 35/1-к від 16.09.2019 року відомостей про отримання [PERSON] компенсації за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки не приймаються судом до уваги, оскільки не є належним доказом саме отримання такої виплати та у вказаному документі взагалі відсутня печатка юридичної особи. Відповідно до наданого відповідачем перерахунку заробітної плати [PERSON] , останньому нарахована компенсація відпуски у розмірі 11 665,62 грн., де зазначено про виплату у розмірі 8587,33 грн., а тому невиплаченої залишається сума у розмірі 3078,29 грн. Відомості надані відповідачем не оспорено позивачем, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у межах нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати у розмірі 14 516,35 грн. та компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 3078,29 грн. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середній заробіток позивача за липень - серпень 2019 року складає: 385,18 грн./день ((1426,61 + 8203) : (25 днів)). Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 20 414,54 грн. (з розрахунку: 53 р.д. х 385,18 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Норма ст. 67 Конституції України покладає обов`язок на кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 516,35 грн., компенсації невикористаної щорічної відпустки у розмірі 3078, 29 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 20 414,54 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн. за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задоволені в сумі 20 414,54 грн., з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial