Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, який підтримала в судовому засіданні його представник [PERSON] і просила поновити позивачу строк для звернення до суду, пропущений з поважних причин, поновити позивача на посаді сторожа [PERSON] [PERSON] ступенів с. Липянка, Шполянського району, Черкаської області з 30.11.2013 р., стягнути з [PERSON] [PERSON] ступенів на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.11.2013 року по день поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та судові витрати за надання юридичної допомоги. Позовні вимоги представник позивача мотивувала тим, що 02 квітня 2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду сторожа в [PERSON] загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів. На вказаній посаді позивач пропрацював до 30.11.2013 року та був звільнений з роботи наказом №32 від 30.11.2013 р. В наказі зазначено, що позивач звільнений за власним бажанням. Про звільнення з роботи позивачу не було відомо, з наказом про звільнення його ніхто не ознайомлював. Крім того, заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням позивач не писав. З наказом позивач не згідний, поскільки на день звільнення він перебував на лікуванні в неврологічному відділенні Шполянської ЦРЛ з 11.11.2013 року по 30.11.2013 року, а в інфекційному відділенні - з 02.12.2013 р. по 13.12.2013 р. Наказ про звільнення був виданий в період непрацездатності позивача, тому процедура звільнення була проведена з грубим порушенням трудового законодавства. З 8 грудня 2013 року по 07 квітня 2014 року позивач лікувався в комунальному закладі «Черкаський обласний протитуберкульозний диспансер». Позивач не памятає коли йому видали трудову книжку, поскільки знаходився в хворобливому стані. Внаслідок грубого поводження директора школи під час звернення позивача за документами, в позивача стався нервовий зрив, тому він ще деякий час лікувався в м. Сміла в психіатричній лікарні. В січні 2014 року позивач звертався до територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області з приводу незаконного звільнення. Після проведеної перевірки позивачу надійшло повідомлення, в якому була рекомендація звернутися з позовом до суду за захистом порушених прав, а матеріали перевірки були направлені до правоохоронних органів. В звязку з тривалим перебуванням позивача на лікуванні, він пропустив строк звернення до суду, тому просить його поновити. Позивач вважає, що відповідач зобовязаний поновити його на роботі та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, поскільки він був звільнений незаконно. Враховуючи вказані обставини, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позов, який підтримала в судовому засіданні його представник і просила позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав і пояснив, що 30 листопада 2013 року позивачем [PERSON] була подана заява про звільнення його із займаної посади за власним бажанням. В звязку із поданою позивачем заявою, 30.11.2013 року був виданий наказ про звільнення [PERSON] з роботи сторожа з 30 листопада 2013 року за власним бажанням. Позивач був ознайомлений із наказом про звільнення під особистий підпис. Трудова книжка була видана [PERSON] 16 грудня 2013 року. Трудову книжку йому вручав завгосп [PERSON] Він вважає, що керівництвом школи було дотримано вимоги трудового законодавства під час звільнення [PERSON] із займаної посади. Позивачем пропущений строк звернення до суду, однак підстави для його поновлення відсутні. Крім того зазначив, що позивачем не було доведено завдання йому моральної шкоди, тому враховуючи вказані обставини просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що 02 квітня 2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду сторожа [PERSON] загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Шполянської районної ради Черкаської області, на якій працював до 30 листопада 2013 року, що підтверджується записами в трудовій книжці [PERSON] серія АФ №237871. 30 листопада 2013 року [PERSON] був звільнений з посади сторожа за власним бажанням згідно наказу №32 від 30.11.2013 року. Як вбачається із змісту наказу №32, підставою для звільнення була заява [PERSON] від 30.11.2013 р. Однак, відповідачем не було надано суду належним чином завірену копію заяви [PERSON] від 30.11.2013 р. про звільнення його за власним бажанням, мотивуючи тим, що її на даний час немає. Слід зазначити, що згідно довідки Шполянської районної центральної лікарні імені братів М.С. і [PERSON] №315 від 18.04.2014 р., [PERSON], [INFO], житель [INFO], перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 11.11.2013 р. по 30.11.2013 р. та в інфекційному відділенні з 02.12.2013 р. по 13.12.2013 р. Тобто, наказ про звільнення [PERSON] був виданий в період перебування позивача на стаціонарному лікуванні в Шполянській ЦРЛ. Позивач в судовому засіданні стверджував, що заяви про звільнення за власним бажанням не писав, поскільки знаходився в той час на стаціонарному лікуванні. На даний час заява [PERSON] відсутня і суду не була надана. Крім того, згідно відповіді територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області №23-К010/26-16 від 05.02.2014 року з приводу розглянутого звернення [PERSON] щодо законності його звільнення, в ході проведення перевірки директором [PERSON] [PERSON] ступенів заяву на звільнення для ознайомлення та перевірки посадовій особі ТДІзПП у Черкаській області не було надано, відповідно до наданих адміністрацією школи первинних документів, заява про звільнення зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції 03.12.2013 р., тобто після самого фактичного звільнення, наказ директором [PERSON] [PERSON] ступенів виданий у вихідний день (субота) та в період тимчасової непрацездатності [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП України). Враховуючи зазначені положення, а також відсутність заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням, реєстрацію вказаної заяви після фактичного звільнення 03.12.2014 р., видачу наказу у вихідний день та в період непрацездатності працівника, роботодавцем було грубо порушено вимоги ст. 38 КЗпП України. Позивач пропустив місячний строк для звернення до суду, поскільки тривалий час перебував на лікуванні, а саме: з 11.11.2013 р. по 30.11.2013 р. в неврологічному відділенні Шполянської районної центральної лікарні та з 02.12.2013 р. по 13.12.2013 р. в інфекційному відділенні, що підтверджується довідкою Шполянської районної центральної лікарні імені братів М.С. і [PERSON] №315 від 18.04.2014 р., а також з 09.01.2014 року по 07.04.2014 року у відділенні легеневого туберкульозу №1 комунального закладу «Черкаський обласний протитуберкульозний диспансер», що підтверджується довідкою комунального закладу «Черкаський обласний протитуберкульозний диспансер» №532 від 23.04.2014 р. Суд вважає причини пропуску позивачем строку для звернення до суду поважними, в звязку з чим, у відповідності до ст. 234 КЗпП України, вказаний строк підлягає поновленню. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно довідки про доходи №255 від 19.05.2014 р., середньомісячний заробіток [PERSON] становив 1605,80 грн. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Слід зазначити, що позивачем не було обґрунтовано завдання йому відповідачем моральної шкоди та в чому ця шкода полягала. Заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 3000 грн. нічим не підтверджена, будь-яких пояснень з приводу вказаного розміру моральної шкоди не було надано. Позивач не обгрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VІ визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто позивач, який заявив вимогу про компенсацію витрат на правову допомогу, повинен надати суду відповідний розрахунок часу, протягом якого йому надавалася така допомога та в чому ця допомога полягала. В матеріалах справи розрахунок та квитанція про оплату витрат за надання правової допомоги відсутні. З урахуванням вказаних обставин, заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат за надання правової допомоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, поскільки сторони заявили про те, що ними надані всі наявні докази, яких достатньо для вирішення спору між ними, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, враховуючи відсутність заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням, реєстрацію вказаної заяви після фактичного звільнення 03.12.2013 р., видачу наказу у вихідний день (суботу) та в період непрацездатності працівника (перебування на стаціонарному лікуванні), суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, пропущений позивачем строк для звернення до суду підлягає поновленню, в звязку з поважністю причин його пропуску, позивача необхідно поновити на посаді сторожа [PERSON] загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Шполянської районної ради Черкаської області з 30 листопада 2013 року та стягнути з відповідача [PERSON] загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Шполянської районної ради Черкаської області на користь позивача [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 1605,80 грн. з 30 листопада 2013 року по 03 червня 2014 року. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, в звязку з недоведеністю завдання позивачу моральної шкоди та сплати ним витрат на правову допомогу. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 38, 234, 235 КЗпП України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VІ, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: approved