Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поновлення строку для звернення до суду та визнання недійсним договору дарування 2 / 5 частин будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 22.02.2002 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. У період шлюбу, а саме 21.10.2005 року, за їхні спільні кошти було придбано 2 / 5 частки житлового будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд, що знаходиться у [ADDRESS] . При цьому, хоча договір купівлі-продажу й оформлено на його ім`я, зазначене майно є спільним майном подружжя. У період шлюбу у них народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 12.11.2012 року з нього на користь відповідача на утримання дітей було стягнуто аліменти. Відповідач запевняла поивача, що в разі укладення договору дарування, вона відмовиться від аліментів, стягнутих за рішення суду. 28.03.2013 року між позивачем та відповідачем підписано договір дарування 2 / 5 частини зазначеного будинку, при цьому він вважав, що належне йому нерухоме майно він дарує не тільки [PERSON] , з якою на той час перебував в зареєстрованому шлюбі, а й їхнім спільним неповнолітнім дітям в рахунок аліментів. Підписуючи договір дарування він його навіть не читав, оскільки довіряв відповідачу. Про те, що згідно зазначеного договору дарування обдарованою є лише відповідач він дізнався коли в квітні 2014 року отримав документи, які надійшли з Олександрійського міськрайонного суду та які свідчили про те, що [PERSON] звернулась до суду з позовом відповідно до якого просить усунути їй перешкоди в користуванні 2 / 5 частками будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати його як таким, що втратив право користування зазначеним майном. Позивач вказує, що всі документи, які необхідні нотаріусу для оформлення договору дарування, збирала відповідач, яка від його імені писала заяви та ставила підписи, при цьому не являючись власником майна. Він лише прийшов до нотаріуса на вказаний час та поставив свій підпис у договорі дарування. Копію зазначеного договору нотаріус йому не надав. Нотаріус не роз`яснив позивачу, що він має право з дозволу органу опіки та піклування укласти договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, а саме 2 / 5 частини будинку [ADDRESS] , при цьому, якщо б він про це знав, то серед обдарованих були б лише їхні спільні з відповідачем діти. Крім того, позивач зазначає, що ним пропущено строк для звернення з позовними вимогами про розірвання договору дарування, який законодавчо встановлено як один рік, однак він вважає, що пропустив його з поважних причин, оскільки копію договору нотаріусом йому вручено не було, про те, що обдарованою за договором дарування є лише його колишня дружина він дізнався у квітні 2014 року, тому просить суд також поновити йому строк для звернення до суду. Посилаючись на викладене позивач просив визнати недійсним договір дарування 2 / 5 часки житлового будинку [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С. 01.10.2014 року. У запереченні на позов відповідач зазначила, що ініціатором укладення договору дарування був саме позивач, він сам повідомив її про свій намір подарувати 2 / 5 частки будинку [ADDRESS] за умови, що вона сплатить всі витрати, пов`язані з укладенням зазначеного договору. Жодних домовленостей про те, що зазначене майно позивач відчужує не тільки на її користь а й на користь дітей у рахунок сплати аліментів, між ними не було. Отже, жодного обману з її боку не було і помилятись щодо природи правочину позивач не міг. Також відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що він договору не читав та на те, що нотаріус не роз`яснював йому його права не відповідають дійсності, оскільки, у кінці договору під підписом дарувальника зазначається, що і дарувальник і обдарований розуміють значення та правові на слідки своїх дій. Під час укладення договору нотаріус ом установлено волевиявлення позивача та його дійсні наміри, оголошено який саме договір та на чию користь укладається, при цьому, позивач зазначив, що це все розуміє і бажає укладення договору. Оскільки жодних розмов про те, що позивач дарує їй право власності на 2 / 5 частки жилого будинку в рахунок аліментів, не було, то нотаріус і не роз`яснював позивачу його право про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.05.2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Олександрійську міську раду Кіровоградської області. 16.06.2015 року позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позовних вимог щодо розірвання договору дарування та збільшення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи викладене, позивач просить договір дарування від 28.03.2013 року 2 / 5 частин будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвати, а державну реєстрацію права власності на вказану частку нерухомого майна - скасувати. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2016 року, здійсненого на підставі розпорядження керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду від 31.05.2016 року в зв`язку з звільненням судді [PERSON] , справу розподілено судді Голосеніній Т.В. 18.01.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, оскільки Державна реєстраційна служба Олександрійського міськрайонного управління юстиції в Кіровоградській області ліквідована і створене нове управління - Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради. Тому, враховуючи викладене, позивача вважає, що належним відповідачем за вказаним позовом є саме Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради. 22.03.2018 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залишення без розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про уточнення підстав позовних вимог, збільшення позовних вимог та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 22.03.2018 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] від 16.05.2015 року про зміну підстави позовних вимог та збільшення позовних вимог, залишено без розгляду. 06.07.2018 року представником позивача [PERSON] подано заяву про зміну підстав позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Клопотання мотивоване тим, що оскільки договір дарування від 28.03.2013 року 2/5 частин будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , був вчинений нотаріусом без дозволу органу опіки та піклування, що суперечить правам та інтересам спільних неповнолітніх дітей сторін, є підстави вважати його недійсним в момент вчинення та зняти з реєстрації. Крім того, відповідно до вказаної заяви, позивач вважає, що ним не пропущено строк для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки про свої порушенні права, а саме, що 2/5 частини спірного будинку він подарував лише відповідачу, він дізнався лише під час розгляду справи за позовом [PERSON] до нього про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення. 10.07.2018 року представником позивача було повторно подано аналогічну заяву про зміну підстав позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2018 року, здійсненого на підставі розпорядження керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду від 24.10.2018 року в зв`язку з закінченням повноважень судді Голосеніної Т.В., справу розподілено судді Нероді Л.М. Сторони, їх представники та представник третьої особи, належно повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від представника позивача - [PERSON] через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач, її представник та представник третьої особи причини неявки не повідомили, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляду справ за їх відсутності не подали. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Норми ст. 4 ЦПК України вказують, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами у розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 627, 628 ЦК України). За приписами ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Тобто, за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. 28.02.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Олександрійського міського управління юстиції, актовий запис №54, було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно свідоцтв про народження сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (серії [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] (серії [NUMBER] ). Згідно заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду від 09.11.20112 року, яке набрало законної сили 06.08.2013 року, шлюб між сторонами розірвано. На підставі заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду від 12.11.2012 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. 28.03.2013 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Радовою С.В. було посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за №412. Згідно зазначеного договору [PERSON] подарував [PERSON] 2 / 5 частки житлового будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд, розташований під [ADDRESS] , загальною площею 64,3 кв.м, житловою площею 46 кв.м. Зазначені часки будинку, які були подаровані, належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник А.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №3027. Право власності зареєстроване в Олександрійському КБМТІ 28.10.2005 року, реєстровий №310/113с.95. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Своїм підписом в заяві від 28.03.2013 року [PERSON] підтвердив, що він повністю розуміючи значення та правові наслідки своїх дій, без будь-якого тиску зі сторони, дарує [PERSON] 2 / 5 частки житлового будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд, розташований під [ADDRESS] . Дарування здійснюється за взаємною згодою та в інтересах їх сім`ї. Крім того, як свідчить вказана заява, [PERSON] також підтвердив, що дітей, недієздатних, частково недієздатних осіб, які б мали право проживання в будинку, 2 / 5 частки якого є предметом договору дарування, немає. Посилання позивача на те, що відповідач вступила в змову з головою квартального комітету №12 [PERSON] і остання видала довідку про склад сім`ї від 20.03.2013 року, відповідно до якої на час укладення договору дарування в спірному будинку зареєстрованих малолітніх та неповнолітніх дітей немає, спростовуються відповіддю, наданою позивачу секретарем Олександрійської міської ради від 23.06.2015 року №Д-575. Згідно вказаної відповіді довідки про склад сім`ї видаються головою квартального комітету на підставі будинкової книги та паспортів зареєстрованих за даною адресою дорослих мешканців та свідоцтв про народження. Дійсно, головою квартального комітету №12 [PERSON] було видано довідки на імя [PERSON] в серпні 2012 року та в березні 2013 року. З пояснень [PERSON] вбачається, що за період часу, який сплинув між датами видачі довідок, відбулися зміни в місці реєстрації та проживання членів сім`ї [PERSON] . Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка (ч.1, 4 ст. 722 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На момент укладення оскаржуваного правочину позивач був власником спірного майна і мав право розпоряджатися ним на власний розсуд. Спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Суд приходить до висновку, що позивач при укладенні договору дарування передбачав реальне настання правових наслідків. Укладений спірний договір дарування від 28.03.2013 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, судом не встановлено. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, позивач, використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві власності часткою будинку шляхом передачі її в дар своїй колишній дружині. Такі дії позивача, як власника нерухомого майна, не суперечить закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання договору дарування не дійсним не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача в частині поновлення йому строку звернення до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, судом встановлено наступне. Відповідно ч.1 ст. 256, ч.1 ст. 257 та ч.1 ст. 261 ЦК України, особа може звернутись до суду за захистом свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Судом встановлено, що договір дарування між сторонами укладено 28.03.2013 року, а з позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним [PERSON] звернувся до суду 14.08.2014 року, що підтверджується штампом суду про надходження вхідної документації (вх.№15022/14). Отже, в даному випадку, строк звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу, позивачем не пропущено. Судові витрати, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed