Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики від 02.06.2016. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що фактично грошові кошти [PERSON] [PERSON] передані не були, тобто договір позики вважається неукладеним. [PERSON] перебував за межами України в період часу з 28.02.2015 по 03.03.2015. Датою укладання договору позики [PERSON] зазначав 01.03.2015. Представник відповідача проти позову заперечує оскільки позовні вимоги, викладені у позові є безпідставними. Розписка підтверджує факт передання коштів. [PERSON] писав власноруч розписку про те, що були отримані кошти та він їх поверне у певний час. Заслухавши сторони та вивчивши матеріали цивільної справи 2/326/147/17 та докази по справі, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 02.06.2016 [PERSON] написав розписку, в якій зобов`язався сплатити борг в розмірі 125 350 грн. з відсотками на кінець року за договором депозиту з 01 березня 2015 по грудень 2016 року, сплатити [PERSON] всю суму боргу в строк до 31 грудня 2016 року (а.с.5). Вказану розписку позивач вважає договором позики, який просить визнати недійсним. Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 20.07.2017 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми залишено без розгляду (а.с.6). Згідно з витягом бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», [PERSON] з 28.02.2015 по 03.03.2015 перебував за межами України (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Так, згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кілька документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-50цс16 від 24.02.2016 р., №309/3458/14ц від 13.12.2017 р. Доводи представника позивача, про те, що позивач не отримував грошові кошти від відповідача, так як при розгляді цивільної справи 2/326/147/17 датою укладення договору позики та фактичного передання коштів [PERSON] зазначав 01.03.2015, в цей період [PERSON] знаходився за межами території України, не заслуговують на увагу. Так представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідач не пам'ятає точної дати передачі коштів. Крім того, розписка складена іншою датою 02.06.2016, яка підтверджує саме факт отримання грошових коштів, що повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України. Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано. В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З розписки від 02.06.2016 вбачається, що вона підписана позивачем без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне його волевиявлення при її складанні. За таких обставин, суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 02.06.2016. Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, тому суд це питання не вирішує. На підставі ст.ст. 203, 215, 628, 638, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed