Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , поділити майно подружжя та визнати за ним право власності: на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 126,5 кв.м.; на 1/2 частину нежитлових приміщень підвальної частини №1,2,3,4,5 житлового будинку літ. «А-4» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м.; на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загально площею 46,6 кв.м.; на 1/2 частину автомобіля Toyota Camry номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску; усунути перешкоди в користуванні власностю шляхом вселення позивача в квартиру [ADDRESS] , зобов`язавши відповідачку [PERSON] не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.06.1989 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. За час перебування у шлюбі між сторонами виникали непорозуміння та сварки. Наприкінці грудня 2019 року шлюбні відносини між сторонами та ведення спільного господарства припинено. Позивач вважає,що збереження сім`ї та подальше спільне життя з відповідачкою неможливе та просить розірвати шлюб. За період спільного життя сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] загальною площею 126,5кв.м.; нежитлові приміщення підвальної частини № 1,2,3,4,5 житлового будинку літ «А-4» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м.; квартиру № 288 , розташовану на [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м.; автомобіль Toyota Camry номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Оскільки майно набуте подружжям під час шлюбу, то воно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та чоловік та дружина мають рівні права на його володіння, тому позивач просить розподілити вищезазначене майно порівну. Крім того, відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою [ADDRESS] , вона змінила двірні замки та виїхала з квартири. Позивач позбавлений можливості проживати за вказаною адресою, користуватися особистими речами, отримати доступ до документів, тому позивач просить усунути перешкоди в користуванні власністю, вселення його в квартиру [ADDRESS] , та зобов`язати відповідачку не чинити позивачу перешкоди в користуванні цією квартирою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником відповідачки подано відзив на позов, в якому проти розірвання шлюбу не заперечує, проти поділу майна заперечує, оскільки майно зареєстровано за відповідачкою та є її приватною власністю. Відповідачка зазначає, що не здійснює перешкод в користування позивачу квартирою [ADDRESS] , тому вважає ці вимоги безпідставними. Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи з вересня 2018р., наявність в матеріалах справи відзиву на позов та відсутність будь-яких клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін за позовами, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки [PERSON] на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший нерозгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами. Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань. Враховуючи строки розгляду даної категорії справ, а також ті обставини, що по справі подано відзив на позов, долучено докази, тобто сторони висловили свою позицію, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачки [PERSON] , яка не з`явилася в судове засідання. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 17.06.1989 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. В судовому засіданні встановлено, що сімейні відношення припиненні, подружнього господарства сторони не ведуть, шлюб існує формально, проживають окремо, збереження сім`ї не можливо. При таких обставинах, суд вважає, що підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, збереження сім`ї не можливо, шлюб фактично розпався та існує формально. Під час перебування сторін у шлюбі, подружжя придбали: -31.08.2007 згідно договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] загальною площею 126,5кв.м.; -30.03.2012 згідно договору купівлі-продажу нежитлові приміщення підвальної частини № 1,2,3,4,5 житлового будинку літ «А-4» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м.; -09.10.2014 згідно договору купівлі-продажу квартиру № 288 розташовану на [ADDRESS] загальною площею 46,6 кв.м.; -15.08.2006 автомобіль Toyota Camry номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску. Право власності на всі вищезазначені об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за відповідачкою [PERSON] , автомобіль Toyota Camry номерний знак [NUMBER] зареєстрований за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 Сімейного Кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного Кодексу України встановлено,що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя,що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 126,5кв.м.; нежитлові приміщення підвальної частини № 1,2,3,4,5 житлового будинку літ «А-4» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м.; квартира [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м.; автомобіль Toyota Camry номерний знак [NUMBER] набуті сторонами за час шлюбу, та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину кожного об`єкту вищезазначеного майна. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції того, що майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, а тому суд дійшов висновку про поділ спірного майна між сторонами саме виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Пред`явлені позивачем [PERSON] вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] задоволенню не підлягають, в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідачки [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: partial