Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Центральний-гірничозбагачувальний комбінат» (надалі відповідач, підприємство ПрАТ «ЦГЗК») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовна заява неодноразово уточнювалася позивачем під час розгляду справи. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що просить суд поновити його на посаді директора з закупівель ПрАТ «ЦГЗК» з 04.10.2015 року, стягнути на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2015 року по 04.03.2016 року у розмірі 328784 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.11.2016 року по день поновлення його на займаній посаді, та стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 гривні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на наступні пояснення. 04.11.2015 року було написано заяву про звільнення з посади директора з закупівель дивізіону за власним бажанням з 04.11.2015 року під примусом та загрозою генерального директора ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» та директору дивізіону. В зв'язку із зазначеними обставинами заява про звільнення не є віддзеркаленням його реального волевиявлення, у зв'язку із чим вона не може слугувати підставою для звільнення з посади. Окрім того, він в цей день неодноразово намагався подати заяву про відкликання заяви про звільнення шляхом подання її до канцелярії підприємства. Заяву про відкликання у канцелярії не приймали, а тому він у цей день вирішив відправити заяву про відкликання заяви про звільнення, шляхом направлення її поштовою кореспонденцією через ФОП Булівіна, який здійснює поштову та кур'єрську діяльність. 05.11.2015 року позивача не було допущено до роботи та зазначено, що він звільнений з місця роботи. Розрахунок при звільнені здійснено невчасно. Копію наказу про звільнення позивач не отримував та не був ознайомлений з ним. Вказані дії, на думку позивача, свідчать про те, що фактично з 04.10.2015 року його звільнено не було та він перебуває у вимушеному прогулі. Окрім того, вказує, що наказ № 377 від 04.11.2017 року не містить обов'язкових передбачених чинним законодавством вимог: - розміру посадового окладу; - підстави складення Наказу «про припинення трудового договору» - відсутнє посилання на заяву [PERSON] чи інший документ. Відтак з документу не можливо встановити чи існувала заява [PERSON] про звільнення на момент складання Наказу чи була складена пізніше під примусом. Після подання заяви про звільнення 04.11.2015 року, відповідач мав застосувати ст. 38 КЗпП України, тобто днем звільнення [PERSON] мало бути 18.11.2015 року, оскільки сторонами не була обумовлена дата звільнення 04.11.2015 року. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити посилаючись на обґрунтування що вказані у позовних заявах. Наголошувала, що матеріали справи не містять доказів про своєчасне отримання [PERSON] копії наказу «про припинення трудового договору» від 04.11.2015 року. Більш того наказ, з яким ніби то був ознайомлений [PERSON] не містить посилання на підстави звільнення саме з 04.11.205 року, відповідно на момент подання заяви. Окрім того, заява [PERSON] про звільнення не містила первинного прохання щодо звільнення саме з 04.11.2015 року. Позовна заява подана в межах місячного строку позовної давності передбаченого чинним законодавством. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що з позивачем розірвано трудовий договір відповідно до поданої заяви про звільнення. Заява про відкликання заяви про звільнення, яка надійшла ПрАТ «ЦГЗК» 11.11.2015р. яка не має жодного юридичного значення, оскільки позивача вже було звільнено 04.11.2015р. про що йому було відомо, оскільки він ознайомлений з наказом про звільнення, не заперечував, та отримав розрахунок при звільненні. Таким чином, звільнення відбулось на підставі заяви позивача про звільнення з роботи за власним бажанням та з дати зазначеної саме позивачем, що відповідає положенням ст. 38 КЗпП України та п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. В судове засідання 10.10.2017 року позивач, представник позивача не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили за відсутності відповідача постановити за справою заочне рішення. Представник відповідача до суду не з'явився надав суду заяву про відкладення розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, постановити за справою заочне рішення. З огляду на надані пояснення сторін, свідків, дослідження доказів, суд встановив, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та обіймав посаду директора з закупівель дивізіону, відповідно до наказу №240К від 01.08.2014 року (а.с.100 т.1). 04.11.2015 року видано наказ «Про припинення трудового договору» №337, відповідно до якого звільнено з роботи з 04.11.2015 року [PERSON] директора із закупівлі за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. (а.с.101 т.1). З огляду на вказаний наказ, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] з наказом ознайомлений 04.11.2015 року, про що мається відповідний підпис у наказі. Вказана обставина спростовує доводи позивача з приводу не ознайомлення його з наказом про припинення трудових відносин. До даного висновку суд прийшов із наступних міркувань, а саме з пояснень позивача вбачається, що після 04.11.2015 року він не мав доступу до території підприємства та робочого місця і тому позивач ознайомлений зі спірним наказом відповідно до вимог трудового права. Дані про те, що підпис у спірному наказі не належить позивачу, в судовому засіданні не доведені. Судом встановлено, що з позивачем проведено розрахунок при звільненні 05.11.2015 року ( а.с.102 т.1). Стосовно доводів позивача з приводу того, що спірний наказ оформлений з порушенням встановлених вимог, судом вказується про наступне. Припинення трудового договору оформляється наказом, за типовою формою № П-4 «Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту)», затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489 та Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року за № 1000/5. З огляду та аналіз спірного наказу, суд приходить до висновку, що він відповідає вказаним вимогам, та видано уповноваженою особою, вказано про прийняте рішення, про дату розірвання трудового договору, сформовано підстава звільнення відповідно до нормам Кодексу законів про працю України та маються інші необхідні відомості необхідні для виконання та подальшого зберігання наказу ( а.с.101 т.1). Стосовно доводів позивача що його примусили написати заяву про звільнення 04.11.2015 року, суд вказує, що під час розгляду справи не надано належних доказів, і тому вони не доведені у судовому засіданні. Стосовно доводів позивача з приводу відмови [PERSON] 04.11.2015 року о 13.00 годині канцелярією підприємства прийняти заяву про відкликання заяви про звільнення суд зазначає, що позивачем не доведено зазначену обставину. Стосовно доводів позивача з приводу передачі 04.11.2015 року о 13.20 годин [PERSON] заяви про відкликання заяви про звільнення своєму представнику, зазначає наступне. Свідок [PERSON] в судовому засіданні доповів, що він займається кур'єрською доставкою у м. Дніпро. До нього зверталася адвокат, показувала договір з клієнтом та просила відправити лист у м. Кривий Ріг, він заповнив відповідні документи та виконав заказ. На підтвердження вказаних свідчень суду надані копії свідоцтва про платника єдиного податку [PERSON], видом його господарської діяльності вказано - перевезення вантажів, кур'єрська діяльність (а.с.87 т.1), квитанції №390304 від 04.11.2015 року про доставку накладної 068895 та накладна, відправником якої вказано [PERSON], а не прізвище адвоката, як то вказував свідок та сам позивач (а.с.89 т.1), дане відправлення отримано підприємством 11.11.205 року. Суд не може прийняти як належний доказ відкликання заяви про звільнення, направлення заяви ФОП [PERSON], так як відповідно до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв'язок», послуги поштового зв'язку в України здійснюються лише національним оператором поштового зв'язку або оператором поштового зв'язку - суб'єктом підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв'язку. Кур'єрська служба ФОП [PERSON] не є національним оператором поштового зв'язку. Зазначена кур'єрська служба також не є і оператором поштового зв'язку, оскільки у реєстрі операторів поштового зв'язку Національної комісії України, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку така інформатизація не внесена. Таким чином заява про відкликання заяви про звільнення було здано не на пошту або особі, уповноваженій її прийняти, як то вимагає закон, а до сторонньої приватної кур'єрської служби , що не передбачено законом і не може вважатись як вчасне подання заяви в розумінні ч.3 ст.38 КЗпП України. Позивачем вказувалося, що у заяві про звільнення він не вказував дати звільнення з 04.11.2015 року, це є дописка, а тому розірвання трудового договору повинно було відбутися не з 04.11.2015 року, а відповідно до ст. 38 КЗпП України через два тижні - 18.11.2015 року. Висновком судово-технічної експертизи документів №11819/12831, від 23.06.2017 року (а.с.237-241 т.1), зроблено висновок, що у наданій для дослідження заяві про звільнення з роботи від імені [PERSON] основний рукописний текст заяви та рукописний текст «с 04.11.2015» виконаний різними пастами для кулькових ручок (різними кульковими ручками), та дописаний до основного рукописного тексту заяви та виконані не одночасно. Позивач у позовній заяві а.с. 2, а.с. 39 т. 1 та у судових засідання вказував, що він власноруч написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням саме з 04.11.2015 року. Тому, суд приходить до висновку, що розірвання трудового договору відбулося з дотриманням вимог ст.38 КЗпП України, порушень прав позивача при звільненні судом не встановлено. Здійснюючи у відповідності до ст. 214 ЦПК України, перевірку та надаючи юридичну оцінку дослідженим доказам, суд вказує, що оцінка обґрунтованості або ж необґрунтованості такого рішення здійснюється з урахуванням загальних принципів, засад цивільного судочинства та виходячи з лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами». Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі №6-703цс15 від 01.07.2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судом. З огляду на те, що суд клопотанням сторін витребував докази, допитував свідків, призначив експертизу, відповідно до норм ЦПК України, надав можливість сторонам довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оскільки таке рішення відповідно до ст. 57 ЦПК України є одним із доказів у справі. Проте, в порушення ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України позивач її представник не довели обставин, на які посилалися. Суд дійшов висновку, що у справі наявні всі докази на обґрунтування підстав звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗП України, а тому таке звільнення є законним. Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що при звільненні позивача за ст. 38 КЗпП України відповідачем повністю дотримано процедуру такого звільнення, визначену законодавством, й жодних порушень законних прав позивача не допущено, у зв'язку з чим підстави для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та судових витрат - відсутні. З огляду на вказане, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених вимог позивача. Стосовно розподілу судових витрат, суд вказує, що відповідно до ст. 88 ЦПК України вони повинні компенсуватися за рахунок держави.

Outcome: dismissed