Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з вимогою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні його права користування власністю та вселення в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2014 року він є власником 1/6 частини квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері. Зазначає, що вказаним рішенням суду визначені наступні частки співвласників вказаної квартири, а саме: [PERSON] належить 3/6 частини, [PERSON] належить 2/6 частини та позивачу - 1/6 частини спірної квартири, житлова площа квартири становить 39,3 кв.м., квартира складається з трьох кімнат площею 11.04 кв.м., 10 кв.м. та 17,9 кв.м. На його 1/6 частку приходиться 6,55 кв.м. житлової площі, але окремої кімнати, яка хоча б приблизно відповідача його частці немає. Площа ізольованої квартири складає 11.4 кв.м., кімнати * площею 10 кв.м. та 9 площею 17,9 кв.м. є суміжними. З оглядом на наведене позивач звертається до суду з позовною заявою про визнання порядку користування квартирою з призначенням йому ізольованої квартири з призначення йому ізольованої кімнати 7 площею 11.04. кВ.м., але рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2015 року відмовлено в задоволенні вказаного позову. Позивач зазначає, що має намір проживати в квартирі [ADDRESS] він не має, проживає разом в будинку, який належить його дружині і знаходиться у с. Цапівка Золочівського району Харківської області. Його вік та стан здоров'я не дозволяються йому надалі проживати у сільській місцевості та займатися господарством. Відповідач категорично заперечує проти його вселення у спірну квартиру, створюючи перешкоди у користування його власністю. За таких обставин, посилаючись на положення статті 391 ЦПК України статтю 150 Житлового кодексу УСРС вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі договору, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Суд, заслухавши думки присутніх учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 06.01.1994 року вбачається, що квартири, яка знаходить за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири 63,2 кв.м. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року визначено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ХМЦ ПДЖФ 06.01.1994 року кожному з співвласників, в тому числі [PERSON], належить по 1/3 частині квартири [ADDRESS] Встановлено факт родинних відносин, визнано, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], яка померла [INFO]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. З копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2014 року вбачається, що [PERSON] належить 1/6 частина 3-кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015 року залишено без змін відмолено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Згідно довідки дільниці № 14 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] прописані [PERSON] (власник), [PERSON] (син) В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON], який є сином відповідачів [PERSON], [PERSON] який підтвердив, що він дійсно після розірвання шлюбу залишив квартиру своїй дружині та проживає з батьками за адресою: [ADDRESS]. Зазначив, що між позивачем [PERSON] та його батьками існують напружені відносини, вони пропонували позивачу компенсацію його частки в цій квартирі з метою вирішення цього питання мировим шляхом, на що позивач відмовився. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Під час судового розгляду відповідачі в своїх поясненнях визнали той факт, що позивач не має вільного доступу до квартири, позовні вимоги не визнали, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивача про вселення до квартири повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач, як співвласник квартири має право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а відповідачі порушують його права власності, яке підлягає захисту у судовому порядку. Зазначені вимоги позивача ґрунтуються на нормах Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України, які регулюють цивільно - правові відносини в сфері права власності в Україні. Так, у відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про вселення його до квартири. Відповідно до ч. 1 статті 356 Цивільного кодексу України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом та проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише - з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Outcome: approved