Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ТОВ «Техно Трейд [PERSON]», у якому просить: визнати недійсним договір розстрочки № 002406 від 24 лютого 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Техно Трейд [PERSON]»; стягнути з ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» у порядку реституції на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 52\~600,00 грн.; судові витрати покласти на ТОВ «Техно Трейд [PERSON]». В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 24.02.2017 року між ним та ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» укладено договір розстрочки № 002406 (далі - Договір). Товаром, який мав бути переданий ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» за договором, був автомобіль Kia Sportage 2.0 AT 2 WD Comfort 2013 року випуску вартістю 263000,00 грн. Договорм передбачено, що товар передається в користування [PERSON] протягом строку, який становить від пяти до двадцяти робочих днів з моменту сплати першого періодичного платежу, а саме 50 % від вартості автомобіля. Того ж дня позивач вніс частину першого періодичного платежу в розмірі 52600,00 грн. Однак до теперішнього часу автомобіль [PERSON] відповідачем передано не було, у звязку з чим позивач був змушений звернутись до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. У відповідності до приписів ч. 9 ст. ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.02.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» укладено договір розстрочки № 002406 з додатками № 1, 2, 3. Згідно п. 2.1 вищевказаного Договору, постачальник - ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» зобов'язується придбати та передати на умовах розстрочки у користування майно - транспортний засіб Kia Sportage 2.0 AT 2 WD Comfort 2013 року випуску, а Отримувач [PERSON] зобов'язаний прийняти товар та сплачувати періодичні та інші платежі, згідно з умовами Договору. Предметом Договору є транспортний засіб - Kia Sportage 2.0 AT 2 WD Comfort 2013 року випуску, вартість предмета Договору, згідно Додатку № 2 до Договору була визначена у розмірі 131500,00грн. На виконання умов договору [PERSON] було сплачено перший періодичний платіж у розмірі 50% від загальної суми договору в розмірі 52600,00 грн., що підтверджується квитанціями № МАВ 14642 та МАВ 14653 від 24.02.2017 року. Однак предмет договору (транспортний засіб) відповідачем не був поставлений [PERSON] Відповідно до розділу 2 спірного договору розстрочки товару постачальник зобовязується придбати та передати на умовах розстрочки у користування майно, а отримувач зобовязується прийняти товар та сплачувати періодичні платежі і інші платежі згідно умов договору, а тому ураховуючи положення статей 655, 806 ЦК України, зазначений договір за своєю правовою природою є договором лізингу. Судом встановлено, що зміст спірного договору фінансового лізингу 24.02.2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.6 договору, постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі та додатках відсутні. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З матеріалів справи вбачається, що вказаним договором від 24.02.2017 року порушено право власності [PERSON] Як зазначено вище, предметом Договору є транспортний засіб - Kia Sportage 2.0 AT 2 WD Comfort 2013 року випуску. З повідомлення Регіонального сервісного центру в м. Києві від 28.03.2017 року № 31/26-170 вбачається, що станом на 28.03.2017 року на ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» транспортний засіб не зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України \~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, на момент укладення договору між [PERSON] та ТОВ «Техно Трейд [PERSON]» позивача введено в оману щодо існування автомобіля Kia Sportage 2.0 AT 2 WD Comfort 2013 року випуску, який є предметом договору від 24.02.2017 року. Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За таких обставин, суд дійшов висновку про визнання договору від 24.02.2017 року недійсним. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року\~у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. Відповідно положень ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки на виконання даного правочину [PERSON] сплатив відповідачу перший періодичний платіж в розмірі в розмірі 52 600 грн., предмет лізингу позивачу не передавався, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені на його рахунок кошти. З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Outcome: approved