Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги тим, що 22.03.2012 року рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 159570 грн. 08.06.2012 року виписано виконавчий лист по справі № 2-1296/11, за яким було відкрито виконавче провадження, яке наразі перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під № 49713171. 20.02.2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою за період з 25.12.2011 року по 24.12.2014 року, а також 3% річних та інфляційних витрат за період з 22.03.2012 року по 24.12.2014 року. 19.03.2015 року виписано виконавчий лист по справі № 127-27786/14-ц за яким було відкрито виконавче провадження, яке також перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під №49713087. Обидва виконавчих провадження обєднанні у зведене виконавче провадження № 51188740. Згідно листа ДВС від 07.12.2017 року із двох виконавчих проваджень, що перебувають у складі зведеного, кошти, що стягуються із [PERSON] зараховуються по виконавчому провадженню № 49713087. На час предявлення цього позову борг за договором позики, на примусове стягнення якого відкрито виконавче провадження № 49713171 ні у добровільному ні у примусовому порядку не повернуто. Рішення суду про стягнення із відповідача позики у сумі 159570 грн. на сьогодні не виконане та не почалось виконуватись. Просив суд стягнути з [PERSON] проценти за користування позикою за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 року у сумі 89252,09 грн., 3% річних у сумі 14242, 95 грн. та інфляційні втрати у сумі 138187,62 грн., а всього 241682,66 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме 3% річних у сумі 14242, 95 грн., решту позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у решті позовних вимог, а саме у процентах за користування позикою у сумі 89252,09 грн. та інфляційні втрати у сумі 138187,62 грн. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до виконавчого листа від 22.03.2012 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 159570 грн. (а.с.3). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобовязання задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою за період з 25.12.2011 року по 24.12.2014 року в сумі 39428, 39 грн., 3% річних в сумі 14340, 18 грн. та інфляційні втрати за період з 22.03.2012 року по 24.12.2014 року в сумі 33030,99 грн., вирішено питання судових витрат (а.с.4). 19.03.2015 року виписано виконавчий лист по справі № 127-27786/14-ц за яким було відкрито виконавче провадження, яке перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під №49713087 (а.с.5-6). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.03.2012 року встановлено, що позика була надана відповідачці на строк до 21.09.2008 року, без сплати відсотків за користування коштами (а.с.33-36). Відповідно до розрахунку наданого позивачем [PERSON] вбачається, що втрати від інфляції на суму 159570 грн. становлять 138187, 62 грн., 3% річних з 25.12.2014 року по 14.12.2017 рік складають 14242, 95 грн., загальна сума процентів від суми позики за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 рік складають 89252, 09 грн. (а.с.7-10). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, вимога позивача про стягнення 3% річних у сумі 14242,95 грн., яка була визнана представником відповідачки підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, як випливає із визначених законом обовязків боржника та прав позикодавця, останній має право на отримання процентів за користування позикою, а боржник зобовязаний їх сплачувати. Відтак незазначення у договорі обовязку сплати процентів за користуванням позики та їх розміру не є свідченням безпроцентності позики. У такому випадку діє загальне правило, згідно якого регулювання правовідносин у частині, не зазначеній у договорі, регулюється положеннями законодавства. Враховуючи вище викладене вимога позивача про стягнення процентів за користування позикою за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 року в сумі 89\~252, 09 грн. підлягає до задоволення. Що стосується вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат у сумі 138187, 62 грн., то суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Разом з тим, у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Така позиція викладена ВСУ у своїй постанові від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17. Отже, враховуючи вище викладене, вимога позивача щодо стягнення втрат від інфляції в розмірі 138\~187, 62 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 1034, 95 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial