Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В позові вказав, що 16.06.2019 року він надав у борг відповідачеві кошти в сумі 8000 доларів США, які останній мав повернути до 15.12.2019 року. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, і на його неодноразові звернення останній не реагує. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, відповідач повинен сплатити відсотки за користування коштами в сумі 25874,38 гривень Також, відповідно до ст.625 ЦК України, він вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за невиконання зобов`язання в розмірі 3% річних від простроченої суми та сплатити відсотки за користування коштами, які з 15.12.2019 року до дня подачі позову до суду, складають 29536,96 гривень. Позивач прохає суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 8000 доларів США, а також 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та відсотків за користування позикою на загальну суму 29536,96 гривень. Крім цього, позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2469,10 гривень та 13000 гривень за надання правничої допомоги. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ринденко О.А. позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідов, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження, заслухавши представника позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 16.06.2019 року укладено договір позики, згідно якого позивач надав у борг відповідачеві кошти в сумі 8000 доларів США, які останні зобов`язався повернути у строк до 15.12.2019 року, що підтверджується відповідною розпискою, написаною власноруч відповідачем, яка мається в матеріалах справи (а.с.9) Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Таким чином, позика підлягає стягненню в валюті позики - доларах США. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тож, між сторонами існують договірні відносини з позики, і позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 16.06.2019 року слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача 8000 доларів США. Також суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України та погоджується з розрахунком позивача (а.с.11) про стягнення з відповідача нарахованих 3% річних в сумі 3662,58 гривень. Щодо стягнення відсотків, нарахованих в порядку ст.1048 ЦК України в сумі 25874,38 гривень (а.с.11), суд зазначає наступне. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У зв`язку з викладеним, позовна вимога про стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами в сумі 25874,38 гривень задоволенню не підлягає. Щодо судових витрат за надання правничої допомоги та сплати судового збору суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Згідно з положенням пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, згідно з квитанцією №10 від 11.07.2020 року (а.с.1) сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2469,10 гривень. Дані судові витрати слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2210 гривень 26 копійок. Крім цього, представником позивача по справі був адвокат Ринденко О.А., який діяв на підставі ордеру серії КС № 120789 та договору про надання правничої допомоги від 27.02.2020 року (а.с.14-15). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано акт виконаних робіт та розрахунок суми гонорару адвоката за представництво у суді та правничу допомогу від 07.07.2020 року (а.с.16), а також квитанцію б/н від 03.07.2020 року про сплату коштів у адвокату в сумі 13000 гривень (а.с.17). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Аналогічні правові висновки викладені у Додатковій постанові Велика Палата Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реально підтвердженими витратами на правничу допомогу є представництво в суді в межах одного судового засідання та правнича допомога, пов`язана з написанням позовної заяви. Такі витрати, на думку суду, складають 5000 грн 00 коп. В зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, в сумі 4476 гривень 04 копійки.

Outcome: partial