Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Індустріальний районний відділ у м. Харкові Головного управління у Харківській області Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В аргументування позову [PERSON] зазначив, що він разом зі своїм сином [PERSON] та дружиною [PERSON] , є співвласниками квартири [ADDRESS] . Відповідачка у справі [PERSON] є його невісткою. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 5 липня 2019 року. Після реєстрації шлюбу та повернення з Республіки Дагестан в Україну вони допомогли [PERSON] отримати посвідку на тимчасове проживання в Україні. 29.08.2019 року відповідачка за згодою співвласників житла, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Однак подружнє життя у сина з невісткою не склалося, в них почали виникати сварки з побутових питань. В середині вересня 2019 року відповідачка зібрала свої особисті речі, забрала документи про реєстрацію шлюбу та покинула Україну, поїхала до Російської Федерації. У травні 2020 року через родичів відповідачка передала сину копію позовної заяви про розірвання шлюбу. Чи відбулось судове засідання у справі та чи розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] на теперішній час позивачу не відомо. Позивач посилається на те, що витрат з утримання житла відповідачка [PERSON] не несе, на теперішній час мешкає в республіці Дагестан, можливо вже створила нову родину. Спірну квартиру залишила майже рік назад, жодного разу не цікавилась нею з того часу, добровільно знятись з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] не бажає, видати довіреність на зняття відповідачки з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири відмовляється. Позивач просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] зі зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Ухвалою суду від 27.08.2020 року відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідач по справі [PERSON] повідомлялась про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на сайті суду та направлення судових викликів і повідомлень за адресою зареєстрованого її місця проживання. Поштова кореспонденція - судові повістки на ім`я відповідача повернуті суду за спливом строку зберігання. [PERSON] та [PERSON] - співвласники квартири позивача, подали суду заяви якими позов вважають таким, що підлягає задоволенню, проте будь яких заяв про залучення їх в якості третіх осіб до участі в справі суду не подавали. Третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради надали суду пояснення за якими просили суд розглянути справу у відповідності з положеннями закону на підставі досліджених доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази надані суду, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1998 року, виданого Харківським обласним державним сільськогосподарським підприємством «Декоративне садівництво». Відповідачка у справі [PERSON] є невісткою позивача. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 05 липня 2019 року 90500004 Відділом РАГС адміністрації міського округу «місто Ізбербаш» Республіки Дагестан РФ. 29.08.2019 року відповідачка [PERSON] за згодою співвласників житла, зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Обставина, що відповідач [PERSON] в липні 2019 року вселилась в квартиру, зі згоди власників житла і як член сім`ї власника житла позивачем не оспорюється і безпосередньо зазначена в позові. Факт реєстрації відповідачки в квартирі за адресою [ADDRESS] , співласником якої є позивач, підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за якою [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, дата реєстрації місця проживання за вказаною адресою зазначена 29 серпня 2019 року. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає , що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, навіть сам факт відсутності відповідача понад встановлений статтею 405 ЦК України строк - понад один рік, у жилому приміщенні позивача, в яке він був вселений зі згоди власників і як член сім`ї - позивачем доказово не доведено. Посилання позивача на те, що [PERSON] приблизно в вересні 2019 року залишила житло і переїхала до Російської Федерації - також доказово суду не підтверджено. Суд вважає, що позивачем, не доведено і не поважність причини не проживання відповідача в житлі, право користування яким вона має. Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишила житлове приміщення і не цікавиться житлом - квартирою, доказово не підтверджено. Більш того, самим позивачем в позові зазначено, що причиною переїзду [PERSON] послугувало те, що в неї не склалось подружнє життя з його сином, в них почали виникати сварки з побутових питань. Відповідач добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі не бажає, відмовляється видавати довіреність іншим особам на здійснення зняття її з реєстрації в квартирі позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами як факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні - понад один рік, так і обставини не поважності причин не проживання відповідача в квартирі, право користування якою остання має і отримала його зі згоди співвласників квартири як член сім`ї. А от же за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Outcome: dismissed