Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із батьком, без згоди та супроводу матері. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що він та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Він бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Також, вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, він має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу матері. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив суд надати дозвіл дитині [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з батьком [PERSON], [INFO], який буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO], на строк три роки, а саме з 21 серпня 2015 року по 21 серпня 2018 року. Також просив суд розглянути справу без його участі та проти винесення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, про причини неявки до суду не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. На підставі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. 07 жовтня 2015 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. На підставі п. 2 ст. 4 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 2-4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та вїзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитині видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки, або до досягнення нею 18-річного віку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють,мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці, а тому на підставі ч.ч.1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві, в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved