Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS]; майновий пай в СФГ «Антонівка» у розмірі 2212,00 грн.; земельну ділянку розміром 1,63 га та 42 акції ВАТ «Жидачівський спиртзавод», в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](син), [PERSON](невістка), [PERSON](внучка), [PERSON](внук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. [INFO] помер його батько, [PERSON], якому на день смерті, окрім належної частки житлового будинку належало право на майновий пай в СФГ «Антонівка» у розмірі 2212,00 грн.. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Відтак, він, його сестра та матір, успадкувала майно [PERSON](прийняли спадщину), оскільки фактично вступили в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. [INFO] померла його сестра, яка за життя заповіту не склала. Оскільки своєї сім'ї сестра не мала, відтак його матір в порядку спадкування за законом успадкувала належну померлій частку спірного житлового будинку. [INFO] померла його матір. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS](1/7 - як член колишнього колгоспного двору; 1/7 - успадкована після смерті дочки; 1/21 - після смерті чоловіка); земельної ділянки розміром 1,63 га, 42 акції ВАТ «Жидачівський спиртзавод» та частки майнового паю в СФГ «Антонівка» успадкована після смерті чоловіка. На випадок своєї смерті його матір склала заповіт, згідно якого усе своє майно заповіла своєму сину, тобто йому. Інших спадкоємців заповітом не визначила. Інші члени колишнього колгоспного двору(відповідачі по справі) відмовились від належних їм часток в спірному будинку на його користь. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримав відмову у видачі такого, у зв'язку з тим що померлий не являвся останнім членом колгоспного двору. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають, відмовляються від належних їм часток в майні колгоспного двору на користь позивача та не заперечують проти визнання за ним права власності на спірне майно. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 12 травня 1994 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 10/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією виписки з погосподарської книги с. Антонівка Жидачівського району Львівської області №67 від 25 січня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](син), [PERSON](невістка), [PERSON](внучка), [PERSON](внук)/а.с. 11/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](син), [PERSON](невістка), [PERSON](внучка), [PERSON](внук). Частка кожного члена двору становила 1/7. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER], вбачається, що батьками [PERSON] вказано: [PERSON] - батько, [PERSON] - мати. Відтак, [PERSON] приходилась дружиною [PERSON]. Також судом встановлено, що [PERSON] приходиться рідною сестрою позивачу, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] - дружиною та дітьми відповідно /а.с.4-5/. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON], помер [INFO], у віці 57 років, про що 18 квітня 1994 року складено відповідний актовий запис №10 та відділом реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції Львівської області, від 12 січня 2010 року, повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.8/. Після його смерті відкрилась спадщина на належну 1/7 частку спірного житлового будинку та на майновий пай в СФГ «Антонівка» у розмірі 2212,00 грн.. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 30 січня 2017 року за вих. №81. Окрім того, з вказаної довідки та інших відомостей наданих суду вбачається, що до дня його смерті та на день його смерті у спадковому житловому будинку по [ADDRESS], були постійно прописані та проживали з померлим - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто його дружина та діти/а.с.14/. Відтак, вказані особи, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки як спадкоємці першої черги фактично вступили в управління та володінням спадковим майном. Також встановлено та вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER], що [INFO] у віці 52 років померла сестра позивача - [PERSON], про що 03 лютого 2012 року зроблено відповідний актовий запис №7/а.с.6/. З долученої до матеріалів справи довідки №80 від 30 січня 2017 року виданої виданою виконавчим комітетом Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] сім'ї не мала, проживала з матір'ю, братом та його родиною. Заповіту спадкодавець щодо розпорядження своїми правами на належну 1/7 частку спірного житлового будинку на випадок смерті не складала/а.с.15/. Судом встановлено, що оскільки протягом визначеного ст. 1270 ЦК України, єдина спадкоємиця після смерті [PERSON] - її матір [PERSON], від спадщини не відмовилась, тому фактично спадщину прийняла. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть [NUMBER], вбачається що [INFO] у віці 79 років померла мама позивача - [PERSON], про що 14 грудня 2015 року зроблено відповідний актовий запис №23/а.с.7/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: частини житловому будинку по [ADDRESS](1/7 - як член колишнього колгоспного двору; 1/7 прийнята у спадщину після смерті дочки та 1/21 - після смерті чоловіка), частина майнового паю в СФГ «Антонівка»; земельну ділянку розміром 1,63 га та 42 акції ВАТ «Жидачівський спиртзавод». З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 18 вересня 2015 року, вбачається, що [PERSON], на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені до дня смерті і на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю своєму сину, [PERSON], [INFO]» /а.с. 12/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач з своєю сім'єю проживає за адресою: [ADDRESS], де як член колишнього колгоспного двору має визначену частку. Окрім того разом з ним за вказаною адресою до дня своєї смерті і на день смерті, що наступила [INFO] проживала його матір - [PERSON]. При таких обставинах позивач фактично прийняв спадщину за заповітом після смерті матері, оскільки в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] - дружина та діти позивача відповідно, які також мають частку у спірному майні, оскільки станом на 30 червня 1990 року являлись членами суспільної групи «колгоспний двір». Разом з тим, з долученої до матеріалів справи угоди вбачається, що останні відмовляються від належних їм часток у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на користь позивача. Окрім того не заперечують проти визнання за ним права власності на спадкове майно. З долученої до матеріалів справи відповіді приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Посацької А.О. №7/02-31 від 03 лютого 2017 року, вбачається, що [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримав відмову, у зв'язку з тим, що померлі не являлись останніми членами колгоспного двору. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved