Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь: борг за договором позики від 06.08.2018 року та від 29.10.2018 року в сумі 5000,00 гривень, три проценти річних від вказаної суми в розмірі 387,50 гривень, відсотки за користування коштами в сумі 1566,43 гривень, інфляційні збитки в розмірі 924,84 гривень, а всього 7878,77 гривень; понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 гривень, всього 2908,00 гривень. Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначила, що 06.08.2018 року відповідач позичив у неї кошти у розмірі 3000 гривень, про що написав розписку, які зобов`язався повернути протягом трьох місяців з виплатою процентів за користування позикою. 29.10.2018 року відповідач додатково позичив 2000,00 гривень та пообіцяв весь борг повернути до 06.11.2018 року, проте, свій обов`язок не виконав, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від учасників справи не надходили. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу до суду не надходило. Позивач в прохальній частині позовної заяви просила провести розгляд справи без її участі (а.с.5). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав, ухвалу про відкриття спрощеного провадження отримав 22.06.2021 року (а.с.17). Оскільки відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.08.2018 року відповідач позичив у позивача кошти у розмірі 3000 гривень, про що написав розписку, які зобов`язався повернути протягом трьох місяців з виплатою процентів за користування позикою. 29.10.2018 року відповідач додатково позичив 2000,00 гривень та пообіцяв весь борг повернути (а.с.7). Зі змісту позовної заяви слідує, що відповідач на момент звернення до суду з даним позовом кошти не повернув. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст.ст.1048, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження порушення відповідачем умов договору позики та існування заборгованості, зазначеної в позовній заяві, а відповідачем не спростовано позовних вимог позивача про наявність боргу та не оспорено його розмір. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в позику. Отже, у силу вище вказаних норм права з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5000,00 гривень, три проценти річних від вказаної суми в розмірі 387,50 гривень, відсотки за користування коштами в сумі 1566,43 гривень, інфляційні збитки в розмірі 924,84 гривень, а всього 7878,77 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до договору про надання правової допомоги №91/251//ЦС від 08.06.2021 року, квитанції № N10103752М від 10.06.2021 року, позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000,00 грн. (а.с.2, 8). Отже, надані докази підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі, дії адвоката відповідають умовам договору про надання правової допомоги, час витрачений на складання та подання документів є обґрунтованим, тому вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом в розмірі 908,00 гривень (а.с.1).

Outcome: approved