Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати заповіт недійсним. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на ті обставини, що [INFO] помер його батько [PERSON] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Софіївського ного управління юстиції Дніпропетровської області. За життя, [PERSON] , склав заповіт, посвідчений секретарем Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області Піддубною Л.І. 21.02.2013 року та занесений до реєстру за № 24, згідно якого [PERSON] , 1930 року народження, все своє майно заповів [PERSON] [INFO] . Позивачу не було відомо про заповіт батька, оскільки він бажав аби спадкове майно вони з [PERSON] поділили порівну без сварок, йому незрозуміло з яких підстав та мотивів спадкодавець незадовго до смерті нв свою думку щодо спадкування його майна і склав заповіт на користь [PERSON] . Чому заповіт посвідчувався у Першотравенській сільській раді, а не посвідчений нотаріально незрозуміло. Дана ситуація хвилює позивача ще й тим, яким саме чином його батько склав заповіт, якщо стан його здоров*я був нестабільний та сам батько хворів і потребував постійного стороннього догляду. Вважає заповіт на користь [PERSON] сфальсифіікованим шляхом маніпуляцій відносно спадкодавця та підробки його підпису з метою протиправного заволодіння його майном. Згідно вищезазначеного вбачається протиправність посвідчення заповіту [PERSON] , а саме, спадкодавець [PERSON] , будучи в похилому віці, практично в недієздатному стані, в зв*язку з похилим віком, які спричинили серйозні зміни в організмі, які в свою чергу вплиули на його здатність усвідомлювати власні дії та їх наслідки. Представник позивача в судовому засіданні просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності.. З огляду на подання позивачем достатніх матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності безпосередньо позивача та відповідача.. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Софіївського ного управління юстиції Дніпропетровської області. За життя, [PERSON] , склав заповіт, посвідчений секретарем Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області Піддубною Л.І. 21.02.2013 року та занесений до реєстру за № 24, згідно якого [PERSON] , 1930 року народження, все своє майно заповів [PERSON] [INFO] . Позивачу з його слів, не було відомо про заповіт батька, оскільки він бажав аби спадкове майно вони з [PERSON] поділили порівну без сварок, йому незрозуміло з яких підстав та мотивів спадкодавець незадовго до смерті нв свою думку щодо спадкування його майна і склав заповіт на користь [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1216-1218, ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно з ч.2 ст.1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Відповідно до ч.2-5 ст.267 ЦК України, 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності; 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Враховуючи, що позивач був обізнаний про відкриття спадщини після смерті його батька [PERSON] та не реалізував своє право на спадкування суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права без поважних для суду причин а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed