Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON], яка являється донькою дружини позивача та її малолітній син, зареєстровані за вказаною адресою, однак фактично не проживають у будинку від дня реєстрації. Факт реєстрації відповідачів за зазначеною адресою створює для позивача ряд незручностей та перешкоджає повноцінно розпоряджатись власним майном, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду заяву розгляд справи за відсутності її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі Відповідачка до суду не з'явилась, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 17.09.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 17.09.2015 року. Як вбачається із матеріалів справи, з 24.11.2015 року по даний час відповідачка [PERSON] разом із сином [PERSON] зареєстровані, але не проживають в даному житловому приміщенні, що підтверджується довідкою Виконкому Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 07.10.2018 року та актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 09.11.2018 року, виданої Дроздівською сільською радою Білоцерківського району Київської області. Разом з тим, малолітній [PERSON], [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №7 «Орлятко» Білоцерківської міської ради Київської області з 15.06.2015 року по теперішній час та відповідно до книги відомостей про дітей та їхніх батьків проживає за фактичною адресою: [ADDRESS], що підтверджується листом дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №7 «Орлятко» Білоцерківської міської ради Київської області № 01-32/126 від 05.11.2018 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз ст. ст. 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, оскільки на час вирішення спору [PERSON] втратила право на користування будинком, тому відповідно не має такого права і малолітній сина [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Враховуючи, що право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. належать позивачу, який позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а реєстрація в будинку відповідачки порушує права позивача - право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачка [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON]. втратили право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] оскільки не проживають у вказаній квартирі більше одного року без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: approved