Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про спільну діяльність посилаючись на наступне. З метою досягнення спільних господарських цілей, а саме створення торгівельних магазинів, 18 листопада 2010 року між сторонами було укладено договір про спільну діяльність. Відповідно до умов договору позивач передав відповідачці кошти на загальну суму 146 000 гривень, а відповідачка у свою чергу зобов'язувалася, окрім іншого, приступити до здійснення комерційного проекту профінансованого позивачем, вжити заходів по найму приміщень для виконання робіт за договором, та вчинити інші дії для отримання прибутку. Позивач вважає, що відповідачка під час укладення договору ввела його в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме відповідачка обіцяла за рахунок власних зв'язків, у короткий термін та у бажаному місці розташування відкрити прибутковий бізнес з продажу ліквідного товару, але всупереч умовам договору відповідачка зазначених дій не вчинила, а також свідомо збільшила запланований прибуток задля зацікавлення позивача в укладенні договору. Вважає, що відповідачка усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам позивача та бажала шляхом обману завдати шкоду позивачу. По закінченню строку дії договору відповідачка не повернула позивачу вказаних коштів. Наявність умислу відповідача на вчинення омани також свідчить наявність кримінального провадження, де позивач визнаний потерпілим. З посиланням на вимоги ст.ст. 213, 230, 637 ЦК України позивач просить суд винести рішення про тлумачення змісту правочину, визнати недійсним договір про спільну діяльність від 18.11.2010 року, укладений між позивачем та відповідачкою, який був укладений під впливом обману, та застосувати правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та стягнути з відповідачки на користь позивача збитки у подвійному розмірі від суми у 146 000 грн., а саме стягнути з відповідачки на користь позивача 292 000 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлений ним позов у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідачка позов не визнала та показала суду, що дійсно 18.11.2010 року між сторонами було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого відповідачка отримала у позивач кошти на загальну суму 146 000 грн. Н виконання умов договору вона вийняла приміщення для здійснення підприємницької діяльності. Вказані дії були погоджені з позивачем. Під час спільної діяльності всі свої дії вона погоджувала з позивачем, та претензій з його боку не було. Разом з тим, позивач звернувся до правоохоронних органів звинувативши її у шахрайстві, та з цього часу їх спільна діяльність була фактично припинена. Все майно, яке було придбано для здійснення спільної діяльності залишилось у позивача. Вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 230 ЦК України, у зв'язку з тим, що дії відповідача відповідають вимогам законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 3, ст. 6, ст. 227, ст.ст. 627-629 Цивільного кодексу України, в Україні гарантується право свободи договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] 18 листопада 2010 року було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони даного договору зобов'язалися шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти в сфері роздрібної торгівлі для досягнення спільних господарських цілей: створення торгівельних магазинів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями глави 77 ЦК України. Статтею 1130 ЦК України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, та умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Відповідно до умов укладеного договору позивач зобов'язався передати відповідачці грошову суму (стартовий капітал) в розмірі 130 000 грн. Факт отримання відповідачкою коштів у розмірі 130 000 грн. та 16 000 грн. не оспорюється самою відповідачкою, та підтверджується письмовими доказами (а.с. 10). Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору відповідачка зобов'язалася, окрім іншого, підготувати кошторис для складення стартового капіталу, винайняти приміщення яке відповідає вимогам для здійснення торгівельної діяльності продовольчими товарами, тютюном та алкоголем, найняти працівників, та вчинити інші дії задля отримання сторонами прибутку. Заперечивши проти позову відповідачка зазначила, що вчиняла всі необхідні дії задля досягнення спільної мети, тобто отримання сторонами прибутку від спільної діяльності, та діяла відповідно до умов договору, не порушуючи його. Згідно з ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч.1 ст.229 ЦПК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З пояснень позивача видно, що відповідачка під час укладення договору навмисно ввела його в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме відповідачка обіцяла за рахунок власних зв'язків, у короткий термін та у бажаному місці розташування відкрити прибутковий бізнес з продажу ліквідного товару, але всупереч умовам договору відповідачка зазначених дій не вчинила, а також свідомо збільшила запланований прибуток задля зацікавлення позивача в укладенні договору. Вважає, що відповідачка усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам позивача та бажала шляхом обману завдати шкоду позивачу. Оцінюючи по справі докази суд вважає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідачка ввела його в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Від позивача відповідачу не надходило заяв про те, що його змусили всупереч власного волевиявлення укласти оспорюваний договір. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного судочинства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Крім того, відповідно до положень діючого законодавства, невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання угоди недійсною. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України, так як його зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України, зокрема главі 77 ЦК України, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі, договір було укладено у формі встановленої законом, правочин був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлено договором. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 18 листопада 2010 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову в цій його частині. Суд також не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача збитків у подвійному розмірі, оскільки такі позовні вимоги являються похідними від первісних позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed