Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 125-п від 16.07.2019 року про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» неправомірним (незаконним); поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування»; стягнути з державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по час винесення судом рішення у цій справі. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.10.2018 року він був призначений на посаду виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» ( далі - ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» ) з 26.10.2018 року до призначення керівника цього підприємства. 16.07.2019 року, приблизно о 16 год. 00 хв., позивачу зателефонувала з Департаменту персоналу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України [PERSON] та повідомила позивача про його майбутнє звільнення з 17.07.2019 року за ч. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивач повідомив [PERSON] , що з 16.07.2019 року знаходиться на стаціонарному лікуванні. 05.08.2019 року позивачу надали копію наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 125-п від 16.07.2019 року про його звільнення. Позивач вважає, що наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 125-п від 16.07.2019 року суперечить положенням чинного законодавства України, виходячи з наступного. Факт перебування на лікарняному підтверджується Листком непрацездатності № 805295 серія АДП, виданий Харківською клінічною лікарнею на залізничному транспорті, яким з 16.07.2019 року по 23.07.2019 рік [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні. Позивач зазначає, що залишення без роботи дуже негативно відобразилися на його здоров`ї, як наслідок він 23.07.2019 року в результаті погіршення його самопочуття звернувся до лікарні військової частини № [NUMBER] , що підтверджується листком непрацездатності № 805295 серія АДП про перебування на лікарняному з 23.07.2019 року по 02.08.2019 року включно. Вказує, що наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 125-п від 16.07.2019 року про його звільнення з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» є безпідставним, так як не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, як це передбачено нормою ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 11.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, з якого вбачається, що відповідач у задоволенні позову просить відмовити, вважаючи позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, посилаючись наступне. Стосовно наявності у Мінекономрозвитку повноважень щодо звільнення [PERSON] представник відповідача зазначає, що підпунктом 213 Положення про Мінекономрозвитку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 459, до компетенції Мінекономрозвитку віднесено утворення, ліквідація, реорганізації підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності, уповноваженим органом управління яких є Мінекономрозвитку, затвердження їх статутів (положень), здійснення контролю за їх дотриманням, в установленому порядку призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 року № 408 «Про деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» віднесено до сфери управління Мінекономрозвитку. Отже, Мінекономрозвитку, як уповноважений орган управління ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», відповідно до законодавства наділений повноваженнями щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних підприємств. Щодо правомірності звільнення [PERSON] зазначено наступне. В своїй заяві від 05.10.2018 року [PERSON] просив призначити його виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 26.10.2018 року. Наказом Мінекономрозвитку від 10.10.2018 року № 143-к [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 26.10.2018 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, тобто між Мінекономрозвитку та [PERSON] виникли певні трудові відносини, характер яких та природа визначені зазначеним наказом. Тобто, в заяві сам позивач визначив строк трудового договору як строковий, тобто такий, який має тимчасовий характер, і дія даного трудового договору буде припинена після призначення нового керівника цього підприємства. Крім того, призначення виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» Сав`юка Ю.Р. і є настанням тієї події, про яку зазначено в наказі Мінекономрозвитку від 10.10.2018 року № 143-к. Таким чином, твердження позивача, що наказ Мінекономрозвитку від 16.07.2019 року № 125-п є незаконним, відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими. Щодо звільнення позивача під час перебування на лікарняному зазначають, що [PERSON] повідомив відповідального працівника Мінекономрозвитку про те, що він перебував на лікарняному з 16.07.2019 року. Так, перебування працівника на лікарняному у зв`язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового трудового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов`язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності протягом п`яти днів хвороби. Тобто, звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливо і в період тимчасової непрацездатності. Отже, твердження позивача щодо обґрунтованих та законних підстав для його звільнення, є необґрунтованими та не можуть бути враховані судом. 15.10.2019 року позивачем [PERSON] подані заперечення на відзив Мінекономрозвитку, з яких вбачається, що наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 125 від 16.07.2019 року суперечить положенням законодавства України, оскільки Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Крім того, позивач зазначає, що посилання на постанову Верховного Суду України у справі № 645/8927/15-ц є неправомірним, враховуючу, що в данні справі взагалі звільнення позивача не відбулося. Також позивач зазначає, що відповідно до актів приймання передачі від 27-28 серпня 2019 року, якими була здійснена передача майна між позивачем та виконуючим обов`язки директора [PERSON] вищезазначене майно даного державного підприємства було прийнято лише 27-28 серпня 2019 року, тобто через 1,5 місяці з моменту звільнення позивача з займаної посади відповідно до наказу № 125-п від 16.07.2019 року. Дана обставина свідчить, що позивачем до 28.07.2019 року фактично виконувались обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». 29.11.2019 року представником Мінекономіки Харабара Т.І., який діє на підставі довіреності від 01.02.2018 року, подано заяву про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. 02.12.2019 року представником Мінекономіки Харабара Т.І., який діє на підставі довіреності від 01.02.2018 року, подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.12.2019 року та подальшими ухвалами суду постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції, проведення якого доручено Окружному адміністративному суду м. Києва. 19.02.2020 року під час судового засідання залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] 20.07.2020 року позивачем [PERSON] подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Чинною редакцією ст.237 ЦПК України визначено можливість покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позовні вимоги [PERSON] полягають у визнанні наказу № 125-п від 16.07.2019 року Міністерства розвитку\~економіки,\~торгівлі та\~сільського господарства\~України (Мінекономіки) про звільнення неправомірним (незаконним), поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вищенаведений наказ виданий Державним секретарем Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцевим О.Ю., на якого у відповідність до положень ст.237 ЦПК України може бути покладено обов`язок покрити шкоду, заподіяну відповідачу, якщо звільнення позивача буде визнано таким, що здійснено з порушенням закону. На підставі наведеного ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20.05.2020 року Державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцева О.Ю. було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки). Судом встановлено, що на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 року № 1101-р про передачу цілісних майнових комплексних державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна передано цілісні майнові комплекси державних підприємств, установ та організацій за переліком згідно з додатком із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства до сфери управління Фонду державного майна. Відповідно до наказу Фонду Державного майна України від 03.12.2019 року № 1213 про прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» наказано прийняти рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» (м. Харків, вул. Кривоконівська, 30); приватизовано єдиний майновий комплекс державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». На підставі наведеного, за клопотанням та згодою позивача ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.07.2020 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Фонд державного майна України. 23.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив Фонду державного майна України, з якого вбачається, що Голова Фону у задоволенні позову просить відмовити, вважаючи позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, посилаючись наступне. У відзиві зазначено, що предметом позову є визнання наказу\~Міністерства економічного\~розвитку і\~торгівлі України\~№ 125-п\~від 16.07.2019\~про звільнення\~ [PERSON] \~з посади\~виконуючого обов`язки\~директора ДП\~«Харківський науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування» неправомірним\~(незаконним)\~та поновлення\~ [PERSON] \~на посаді\~виконуючого обов`язки\~директора ДП\~«Харківський науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування» та\~стягнення з\~ДП «Харківський\~науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування» на\~користь [PERSON] \~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу\~з моменту\~звільнення по\~час винесення\~судом рішення\~у цій\~справі.Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~ [PERSON] \~був призначений\~виконуючим обов`язки\~директора ДП\~«Харківський науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування» з\~26.10.2018\~до призначення\~керівника цього\~підприємства в\~установленому законом\~порядку на\~підставі наказу\~Мінекономрозвитку №\~143-п\~від 10.10.2018.17.07.2019 року за наказом Мінекономрозвитку № 125-п [PERSON] був звільнений з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Фондом не готувались відповідні проекти рішень стосовно призначення/звільнення [PERSON] , оскільки органом управління ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» на момент видання наказів було Мінекономрозвитку. В своїй заяві від 05.10.2018 року [PERSON] просив призначити його виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 26.10.2018 року. Наказом Мінекономрозвитку від 10.10.2018 року № 143-к призначено [PERSON] виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 26.10.2018 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, тобто між Мінекономрозвитку та [PERSON] виникли певні трудові відносини, характер яких та природа визначені зазначеним наказом. Тобто, в заяві сам позивач визначив строк трудового договору як строковий, тобто такий, який має тимчасовий характер, і дія даного трудового договору буде припинена після призначення нового керівника цього підприємства. Крім того, призначення виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» Сав`юка Ю.Р. і є настанням тієї події, про яку зазначено в наказі Мінекономрозвитку від 10.10.2018 року № 143-к. Таким чином, твердження позивача, що наказ Мінекономрозвитку від 16.07.2019 року № 125-п є незаконним, відповідач вважає безпідставним та необґрунтованим. Щодо звільнення позивача під час перебування на лікарняному зазначають, що [PERSON] повідомив відповідального працівника Мінекономрозвитку про те, що він перебував на лікарняному з 16.07.2019 року. Так, перебування працівника на лікарняному у зв`язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового трудового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов`язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності протягом п`яти днів хвороби. Тобто, звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливо в період тимчасової непрацездатності. Отже, твердження позивача щодо не обґрунтованих та не законних підстав для його звільнення не можуть бути враховані судом. 11.11.2020 року позивач [PERSON] надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. 10.11.2020 року представником Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Стрелець В. подано клопотання про розгляд справи без участі представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у задоволенні позову просить відмовити. Представник Фонду державного майна України у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи сповіщався своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву. \~ \~ \~ \~ \~ Представник\~ДП «Харківський\~науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування»,\~ треті особи [PERSON] , Державний секретар Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцев О.Ю. у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи сповіщалася своєчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки), вивчивши зміст заяв по суті справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». Так, на підставі наказу Державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцева О.Ю. №143-п від 10.10.2018 року позивача [PERSON] було призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 26.10.2018 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку та встановлено з дня призначення на посаду за фактично відпрацьований час: посадовий оклад в розмірі 11\~619 грн.; доплату до посадового окладу за науковий ступінь доктора наук у розмірі 20 відсотків, якщо підприємство здійснює науково-дослідну, науково-виробничу т науково-технічну діяльність; премії за підсумками роботи за квартал та за підсумками роботи за рік за виконання умов і диференційованих показників, затверджених розпорядчими документами Мінекономрозвитку; матеріальну винагороду, що передбачена річним фінансовим планом, за ефективне управління державним майном за погодженням з Мінекономрозвитку рахунок частини чистого прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства, згідно з умовами, затвердженими Мінекономрозвитку, а.с. 16. Сторонами справи не заперечується, що з 26.10.2018року позивача було фактично допущено до роботи, зокрема до виконання функціональних обов`язків директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». Зі змісту відомостей про роботу, зазначених у трудовій книжці позивача, вбачається, що в минулому, починаючи з 2006 року, він працював в ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», в тому числі на посаді виконуючого обов`язки директору та на умовах укладеного з ним контракту на посаді директора вказаного підприємства, 25.10.2015 року був звільнений саме із посади директору ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» у зв`язку з закінченням строку дії контракту за п.2 ст.36 КЗпП України, а.с.7-11. Наказом Державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцева О.Ю. №125-п від 16.07.2019 року виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» Косенка В.В. було звільнено 17.07.2019 року за п.2 ст.36 КЗпП України, а.с.3. Наказом Державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцева О.Ю. №126-п від 16.07.2019 року на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» з 18.07.2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку було призначено [PERSON] , а.с.35. Відповідно до частини шостої\~статті 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення Згідно зі\~статтею 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У\~статті 23 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно із пунктом 2 частини 1\~статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частинами 2, 3 цієї статті встановлено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Судовим розглядом встановлено, що ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» - є державним підприємством та господарською структурою, яка на момент спірних правовідносин на підставі Постанови Кабінету Міністрів від 23.03.2014 року № 408-р відносилася до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) в подальшому назву міністерства змінено на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки). Відповідно до\~ Постанови\~Кабінету Міністрів\~ України\~№ 203\~від 19.03.1993\~року (із\~змінами та\~доповненнями)\~ передбачена\~можливість \~укладання \~контрактів з керівниками підприємств, що є у\~державній власності.\~Пунктом 2\~ Постанови\~ закріплено,\~що у\~такому випадку\~ контракти\~укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України,\~Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком N 2 цієї постанови. Відповідно до пункту 3 Постанови з керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. Порядок обрання\~та затвердження\~претендентів на\~посаду керівника суб`єкта\~господарювання державного\~сектору економіки визначено положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 року № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки». Відповідно до змісту вказаної Постанови та затвердженого Порядку проведення конкурсного\~відбору керівників\~суб`єктів господарювання\~державного сектору\~економіки рішення\~про необхідність\~проведення конкурсного\~відбору для\~призначення керівника\~суб`єкта господарювання\~державного сектору\~економіки приймається\~міністерством,\~Фондом державного\~майна,\~іншим органом,\~що здійснює\~управління об`єктами\~державної власності, результати конкурсного відбору оприлюднюються на офіційному веб-сайті суб`єкта управління; результати конкурсного відбору оприлюднюються на офіційному веб-сайті суб`єкта управління; рішення комісії (у передбачених випадках - рішення Кабінету Міністрів України) є підставою для укладення протягом двох тижнів контракту між суб`єктом управління та переможцем конкурсного відбору; погодження призначення керівника підприємства головою місцевої держадміністрації здійснюється в установленому порядку. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203» визначено процедуру погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих держадміністрацій призначення на посаду та звільнення з посади (крім звільнення за власним бажанням) керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - підприємство), крім керівників підприємств, установ, організацій Збройних Сил та інших військових формувань, МВС, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу. За наявності вакантної посади керівника підприємства керівник міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади (далі - центральний орган виконавчої влади) приймає у 20-денний строк рішення щодо оголошення конкурсу на її заміщення, крім керівників підприємств, зазначених в абзаці другому пункту 1\~Порядку проведення конкурсного відбору керівників державних суб`єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2008 року № 777. За результатами конкурсу керівник центрального органу виконавчої влади подає у 10-денний строк Голові Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голові відповідної місцевої держадміністрації пропозицію щодо погодження призначення на посаду керівника підприємства, який є переможцем конкурсу. За наявності вакантної посади керівника підприємства та у разі непроведення конкурсу керівник центрального органу виконавчої влади протягом місяця після утворення вакансії подає Голові Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голові відповідної місцевої держадміністрації пропозицію щодо погодження призначення на посаду керівника підприємства. За наявності вакантної посади керівника підприємства та у разі непроведення конкурсу керівник центрального органу виконавчої влади може призначити на посаду керівника підприємства за пропозицією Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови відповідної місцевої держадміністрації, що не потребує додаткового погодження призначення на посаду такого керівника Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою відповідної місцевої держадміністрації. На підставі наведеного вище суд констатує свій висновок, що з 26.10.2018 року мало місце прийняття позивача [PERSON] на роботу на ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» шляхом оформлення наказу уповноваженого органу на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, зокрема - до призначення керівника ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», що передбачено п.2. ч.1 ст.23 КЗпП України. В процесі судового розгляду судом встановлено, що посади «виконуючий обов`язки директора» не існує у штатному розкладі ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», а покладення виконання обов`язків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов`язків керівника такого підприємства в обмежений у часі термін, а саме до моменту призначення органом управління на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту. Відповідно до Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрації призначення на посади та звільнення з посад керівника підприємства, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року №818, призначення на посаду керівника державного підприємства відбувається за погодженням з головою місцевої державної адміністрації. За час\~ \~виконання \~позивачем \~трудових обов`язків\~починаючи з\~ 10.10.2018\~року \~та на\~момент \~його звільнення\~17.07.2019\~року,\~а також\~ розгляду\~справи \~судом відповідного\~ \~оголошення про\~ проведення конкурсного відбору для призначення керівника ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», оголошення результатів такого конкурсного відбору, погодження кандидатури переможця конкурсного відбору головою місцевої державної адміністрації, або пропозицій щодо його призначення, не здійснювалися, матеріали цивільної справи жодної інформації з цього приводу не містять. Встановлено, що призначення з 18.07.2019 року [PERSON] виконуючим обов`язки ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» носило аналогічні тимчасові заходи та передбачало виконання обов`язків керівника такого підприємства в обмежений у часі термін, а саме до моменту призначення органом управління на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту. Тобто на момент видання наказу про звільнення позивача 17.07.2019 року призначення процедура призначення керівника ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», передбачена чинним законодавством, здійснена не була. З огляду на те, що станом на 16.07.2019 року не було підстав для призначення керівника підприємства в установленому законом порядку, тому не було підстав для звільнення позивача в розумінні п.2. ч.1 ст.36 КЗпП України закінчення строку (п.2 і 3 ст.23 КЗпП України). Більш того, рішення щодо припинення трудового договору з позивачем за відсутності до цього будь-яких передумов та підстав, було прийнято Державним секретарем Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцевим О.Ю. в період тимчасової непрацездатності [PERSON] , зокрема перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується наданими з боку [PERSON] листами непрацездатності за період з 16.07. 2019 року по 03.08.2019 року, а.с.5,6. З відзиву на позов Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) вбачається, що про перебування на стаціонарному лікуванні на час видання наказу про звільнення [PERSON] уповноважену особу міністерства повідомив того ж дня, по одужанню на підтвердження факту тимчасової непрацездатності надав листи непрацездатності за період з 16.07. 2019 року по 03.08.2019 року. Законодавством України визначено, що тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежать від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи; тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності (Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 року № 189). У\~статті 46\~Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, тому для забезпечення конституційного права кожного на працю, встановленого\~статтею 43\~Основного Закону України, повинні бути закріплені певні гарантії, а саме заборона на звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності такого працівника. Згідно з положеннями\~частини третьої\~статті 40 КЗпП України працівникові надаються гарантії захисту від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто законодавство не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та відпустки. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини\~перша,\~друга\~статті 24 Конституції України). Відповідно до статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини\~перша,\~друга,\~шоста). Статтею 46 Основного Закону України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (частина перша). Враховуючи викладене, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 04.09.2019 року № 6-р(II)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. З огляду на це Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів\~Конституції України\~та міжнародних правових актів. У Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у\~Міжнародному пакті про громадянські і політичні права\~1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у\~Загальній декларації прав людини\~1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована\~Конституцією України\~рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци\~четвертий,\~п`ятий\~підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). Положеннями\~частини третьої\~статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Змістовно аналізуючи положення приписів\~Конституції України, міжнародних правових актів та чинного законодавства слід дійти висновку, що положення\~частини третьої\~статті 40 КЗпП України є такими, що спрямовані на виконання вимог\~частини шостої\~статті 43 Конституції України щодо гарантування захисту від незаконного звільнення працівників у ситуації, коли можуть бути зловживання з боку роботодавця, та поширюються на усі трудові правовідносини. З врахуванням наведеного вище, суд першої інстанції наголошує, що видання наказу Державного секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) О.Ю.Перевезенцева № 125-п від 16.07.2019 року про звільнення [PERSON] згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України 17.07.2019 року мало місце за відсутності будь-яких передумов та підстав для закінчення погодженого сторонами строку трудового договору. При цьому непередбачене по відношенню до працівника рішення про його звільнення уповноваженим органом було прийняте в односторонньому порядку в період його тимчасової непрацездатності,\~ таким\~положенням справ\~ сторони трудового договору були поставлені у явно\~нерівні\~умови,\~ що\~є \~порушенням \~приписів,\~передбачених \~ ч.3\~ст.40\~ КЗпП\~України та\~гарантій,\~закріплених \~ч.6\~ст.43\~Конституції України.\~ Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, як незаконно звільненого, є обґрунтованими. В зв`язку з поновленням [PERSON] на робочому місті, на його користь з підприємства відповідача підлягає стягненню оплата часу вимушено прогулу у розмірі середнього заробітку позивача на ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». Відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до положень\~п.8\~ Постанови\~ Кабінету\~Міністрів України\~ від\~08.02.1995\~року №\~100\~ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним Законодавством, - на число календарних днів за цей період. З боку бухгалтерії ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» 23.07.2020 року під час розгляду справи було складено довідку про середню заробітну плату [PERSON] у розмірі 13\~ 493,32\~грн. ( травень 2019 року - 13\~522,36 грн., червень 2019 року - 13\~464,27 грн., разом 26\~986,63 грн., 26\~986,63 : 2 = 13 493,32), а.с. 220. Розрахунок середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 674,67\~грн.\~ та відповідає наступному: (13\~522,36 грн. + 13\~464,27 грн.) : ( 22 дн. травня 2019 року + 18дн. червня 2019 року) = 674,67 грн. Розрахунок оплати часу вимушено прогулу за період з 18.07.2019 року по 11.11.2020 становить 214\~543,86\~грн. та відповідає наступному: за липень 2019 року - 10 роб/дн. 674,67 х 10 = 6746,70 грн., серпень 2019 року - жовтень 2020 року 15 міс. 13\~493,32 х 15 = 24 660,75 грн., листопад 2020 року 8 роб/дн. 674,67 х 8 = 5397,36 грн., 6746,70 грн.+ 24 660,75 грн. + 5397,36 грн.= 214\~543,86 грн. Таким чином,\~ з\~ДП \~«Харківський науково-дослідний\~інститут технології\~машинобудування» \~на користь\~ [PERSON] \~ \~у рахунок\~ компенсації\~ за\~час \~вимушеного прогулу\~підлягає стягненню\~грошова сума\~-\~214\~543,86\~грн.\~з урахуванням\~ відрахування\~з неї\~ прибуткового\~податку \~та обов`язкових\~платежів. Позов [PERSON] про поновлення на роботі розглядався більше одного року, не з вини працівника, а тому суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Підстав для покладання майнової відповідальності на Державного секретара Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) Перевезенцева О.Ю. у відповідності з вимогами ст.237 КЗпП України суд не вбачає, враховуючи, що видання незаконного наказу про звільнення [PERSON] стало можливим через некомпетентну підготовку підстав такого звільнення позивача відповідальними працівниками з правового забезпечення та кадрів. За таких обставин суд вважає можливим не стягувати цю суму з [PERSON] на користь ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» . На підставі ст.367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] , а також стягнення оплати за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць 13\~493,32 грн. підлягає негайному виконанню. Судові витрати визначаються судом виходячи з положень ст.141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням вимог позивача, який на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з підприємства відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі ставки позовні вимоги щодо поновлення на роботі, що відносяться до вимог немайнового характеру, яка подана фізичною особою, 768,40 грн., та ставка судового збору за позовні вимоги майнового характеру, що подані фізичною особою, 2 145,43 грн., а всього 2\~913,83 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved