Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позов до відповідача споживчого кооперативу «Олімпія Б», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСББ «Веста - 22» про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на те, що 26 жовтня 2005 року позивач уклав договір з ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» (далі - ТФ Будівельник). Згідно умов договору ТФ Будівельник приймає у позивача у пайове будівництво на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , планове закінчення будівництва та здача будинку в експлуатацію: 2009 рік (пункт 1.1). Попередня базова вартість квартири становить 126 800 гривень (пункт 1.2.). При складанні Договору позивач вніс суму 126 800 гривень, що становить 100 % оплати і є фіксованою до кінця будівництва (пункт 2.1.). На виконання умов вищевказаного договору позивач сплатив ТФ Будівельник 126 822 гривні. Надалі, ТФ Будівельник взятого на себе зобов`язання перед позивачем [PERSON] згідно вищевказаного договору не виконало, будинок не збудував та не здав в його експлуатацію, внаслідок чого пайовики будівництва даного будинку об`єдналися у Споживчий кооператив «Олімпія Б» з метою його добудови. На даний час вказаний будинок добудовано та введено в експлуатацію. Позивач [PERSON] на добудову будинку сплатив відповідачу СК «Олімпія Б» 22 000 гривень. Водночас позивач [PERSON] за власний рахунок у спірній квартирі облаштував вхідні двері, металопластикові вікна, інженерні комунікації (автономне опалення). Уповноважений представник відповідача СК «Олімпія Б» за зареєстрованим місцем знаходження відсутній, а відтак отримати документи необхідні для подання державному реєстрову з ціллю державної реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем [PERSON] не видається можливим. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, прийнятим державним реєстратором прав на нерухоме майно, відмовлено позивачу [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, зміст позовних вимог підтримує з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У судове засідання представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСББ «Веста - 22» не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо позовних вимог покладається на думку суду. Вказана квартира ніким не зайнята і в ній ніхто не проживає. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши та дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 26 жовтня 2005 року позивач [PERSON] уклав договір з Приватним підприємством «Тернопільська фірма «Будівельник» (надалі - ТФ Будівельник), відповідно до умов якого: ТФ Будівельник приймає у позивача у пайове будівництво на однокімнатну квартиру [ADDRESS] закінчення будівництва та здача будинку в експлуатацію: 2009 рік (пункт 1.1); Попередня базова вартість квартири становить 126 800 гривень (пункт 1.2.); При складанні Договору позивач вніс суму 126 800 гривень, що становить 100 % оплати і є фіксованою до кінця будівництва (пункт 2.1.). Згідно Додатку №1 до Договору від 21 вересня 2010 року пункт 1.1. Договору викладено в наступній редакції: 1.1. Відповідно до цього до ТФ Будівельник приймає у позивача у пайове будівництво на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (будівельна адреса). На виконання умов вищевказаного договору позивач сплатив ТФ Будівельник 126 822 гривні, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №83 від 30 січня 2007 року, від 30 січня 2007 року, 11 вересня 2007 року. Надалі, ТФ Будівельник взятого на себе зобов`язання перед позивачем [PERSON] згідно вищевказаного договору не виконало, будинок не збудував та не здав в його експлуатацію, внаслідок чого пайовики будівництва даного будинку об`єдналися у Споживчий кооператив «Олімпія Б» з метою його добудови. На даний час вказаний будинок добудовано та введено в експлуатацію. Позивач [PERSON] на добудову будинку сплатив відповідачу СК «Олімпія Б» 22 000 гривень, що підтверджується банківською квитанцією №QS624001 від 19 липня 2012 року, №QS114301 від 30 серпня 2012 року, №(QS358001 від 02 квітня 2013 року та №QS790601 від 28 травня 2013 року. Водночас, позивач [PERSON] за власний рахунок у спірній квартирі облаштував вхідні двері, металопластикові вікна, інженерні комунікації (автономне опалення), що підтверджується договорами з підрядними організаціями, квитанціями про оплату за товари та послуги. Уповноважений представник відповідача СК «Олімпія Б» за зареєстрованим місцем знаходження відсутній, а відтак отримати документи необхідні для подання державному реєстрову з ціллю державної реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем [PERSON] не видається можливим. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 9 червня 2020 року №52557535, прийнятим державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] , відмовлено позивачу [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Правовідносини, які виникли між сторонами спору, регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність», «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», Конституцією України, Цивільним кодексом України. Згідно статті 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність», захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об`єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій. Стаття 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» встановлює, що об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. У статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» зазначено, що інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] проінвестував будівництво відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», то вона на підставі договору про відступлення права вимоги має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом та результатом інвестицій відповідно до законодавчих актів України, тобто об`єкт та результат інвестиції є власністю інвестора. Спори, що виникають в результаті здійснення інвестиційної діяльності, розглядаються відповідно судом або третейським судом (частина 3 статті 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» державна реєстрація права власності на житло здійснюється забудовником своїми силами та за свій рахунок. Органи, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводять державну реєстрацію права власності довірителя на об`єкт інвестування на підставі довідки про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Випадки обмеження та звуження змісту і обсягу прав і свобод людини неодноразово були предметом розгляду Конституційним Судом України, так, у рішенні № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що звуження змісту і обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Водночас відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не. існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. В силу ч.2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Захист права власності, відповідно до ст.16 ч.2 п.1 Цивільного кодексу України, здійснюється, зокрема, шляхом його визнання. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №607/16852/15-ц (провадження №61-21179св 19), суд дійшов наступних висновків. Позивач намагалася у позасудовому порядку оформити право власності на спірну квартиру, однак відповідач її право категорично не визнає та не надає відповідні документи необхідні для реєстрації права власності на неї, тобто позивач немає іншого способу оформлення права власності на спірну квартиру, ніж визнання цього права в судовому порядку, а тому обраний ним спосіб судового захисту є ефективним. Враховуючи, що позивач позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити право власності на спірну квартиру, повне виконання зобов`язань за договором про дольову участь у будівництві, закінчення будівництва нерухомого майна, введення будинку в експлуатацію встановлено, а відповідач не визнає прав на квартиру позивача, суд може захистити порушене право саме у спосіб визнання за позивачем права власності на квартиру. Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 344/16245/13ц. Позивач [PERSON] виконав своє грошове зобов`язання за договором дольової участі у фінансуванні будівництва спірної квартири повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором. Позивач [PERSON] сплатив відповідачу СК «Олімпія Б» грошові кошти необхідні на добудову будинку. Позивач [PERSON] звернувся до органу державної реєстрації прав власності на нерухоме майно і отримав відмову у реєстрації права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, позивач [PERSON] вчинив усі дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва, але не зважаючи на це, відповідач СК «Олімпія Б», як забудовник, не вчинив жодних дій, спрямованих на оформлення права власності на спірну квартиру у позасудовому порядку, що є безсумнівним підтвердженням невизнання права особи на майно в контексті статті 392 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved