Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Драпата Ольга Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна, про встановлення факту родинних відносин, визнання правочинів недійсними, визнання права власності в порядку спадкування та витребування спадкового майна. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що [INFO] померла його тітка [PERSON] , після смерті якої залишилася спадщина, а саме квартира [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А.. 05 вересня 2016 року позивач звернувся за місцем проживання у м.Стрий, Львівської області до приватного нотаріуса Палінської О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON] . 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. відкрито спадкову справу після [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою від 05.10.206 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої [INFO] [PERSON] , оскільки зазначене спадкове майно відсутнє та було відчужене після смерті спадкодавця. У подальшому з реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2016 року (суддя Мороз В.П.) по справі №202/3677/16-ц було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] за його позовом про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання за ним права власності. 14.07.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстровано в реєстрі №2960, продав вищевказану квартиру відповідачу [PERSON] . 12.08.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., зареєстровано в реєстрі №9089, продав квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . 26 жовтня 2016 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №202/3677/16-ц заочне рішення по справі від 10.06.2016 року було скасоване. Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року (суддя Мороз В.П.) позовну заяву [PERSON] по цивільній справі №202/3677/16ц залишено без розгляду. Оскільки у подальшому було з`ясовано, що існують розбіжності в документах на підтвердження родинних стосунків позивача із померлою тіткою, тому він вимушений звернутися до суду з приводу доведеності та встановлення даного факту. Так, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року встановлено, що позивач є племінником [PERSON] , яка померла [INFO] . 05 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду винесла постанову, якою рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року по справі 202/2886/17 про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] скасувала. Заяву [PERSON] , де заінтересована особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Драпата Ольга Миколаївна, про встановлення факту родинних відносин було залишено без розгляду, через наявність спору про право, у винесеній постанові роз`яснено [PERSON] право звернутися до суду з позовом про встановлення юридичного факту на загальних підставах. Позивач зазначає, що факт родинних відносин між ним - [PERSON] та тіткою [PERSON] підтверджується наступними документами: - свідоцтвом про народження [PERSON] , де батьком зазначений [PERSON] (рідний брат [PERSON] ); - відповіддю на запит державного архіву Дніпропетровської області, відповідно до якої у Книзі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського бюро ЗАГС є актовий запис від 05 травня 1938 року за №2238 про народження [INFO] дитини чоловічої статі на прізвище, ім`я « [PERSON] », батько « [PERSON] , українець, 31 року, мати [PERSON] », українка, 28 років, постійне місце проживання батьків м.Дніпропетровськ (ПІБ та відомості записано відповідно до тексту документа російською мовою). - свідоцтвом про смерть [PERSON] ; - відповіддю на запит державного архіву Дніпропетровської області, якою надано копію актового запису про народження дитини жіночої статті на прізвище « [PERSON] » з Книги реєстрації актів цивільного стану Поливанівської сільської ради Магдалинівськго району, де зазначено, що батьками дитини народженої [INFO] є [PERSON] ., вік 24 роки, проживає в сел. Поліванівка, мати [PERSON] ., вік 23 роки, проживає в сел. Поліванівка (дані відображені мовою оригіналу та зі збереженням орфографії та скороченнями відповідно до даних актового запису). Таким чином, через розбіжність у написанні прізвища рідних брата та сестри [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) у актових записах про народження, позивач не має можливості отримати у досудовому порядку дублікат свідоцтва про народження своєї тітки, а тому просив суд встановити факт родинних відносин за ступенем споріднення «тітка-племінник» між ним [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , та прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Спадкове майно - квартира [ADDRESS] на момент смерті спадкодавця було зареєстровано за нею. Інших спадкоємців, окрім позивача, [PERSON] не мала. Оскільки вказана квартира [ADDRESS] була за рішенням суду зареєстрована за [PERSON] , однак заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року було скасоване, тому і реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] була безпідставна та, відповідно, і подальші договори купівлі-продажу спірної квартири від 14.07.2016 року та від 12.08.2016 року №9089 є незаконними. Посилаючись на те, що спадкове майно належить спадкодавцю з моменту його прийняття та позивач, як єдиний спадкоємець після тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , прийняв спадщину, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса через шахрайські дії відповідача [PERSON] , який зареєстрував право власності на квартиру на підставі заочного рішення суду, яке у подальшому було скасоване, тому позивач просив суд: - встановити факт родинних відносин, що [PERSON] , [INFO] , є племінником [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; - визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на підставі заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , та покупцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , посвідчений 14.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушенською Інною Романівною, зареєстровано в реєстрі 2960; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , та покупцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , посвідчений 12.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Златовою Наталією Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за №9089. - визнати за [PERSON] , ІПН [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] ; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] , ІПН [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] , на користь спадкоємця [PERSON] - [PERSON] , ІПН [NUMBER] ; - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] ; - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав відзив на позов, у якому зазначив, що родинні стосунки між [PERSON] та померлою [INFO] [PERSON] не підтверджуються жодними належними доказами, оскільки у витягу №00017137542 від 23 вересня 2016 року із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо запису про смерть, що був наданий Амур-Нижньодніпровським районним у м.Дніпропетровську відділом Державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, на запит приватного нотаріуса Драпатої О.М. вих. №77/02-14 від 08 вересня 2016 року вказано, що померла [PERSON] [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 23 квітня 2016 року, копію якого позивач долучив до первісного позову. Отже дата народження [PERSON] - [INFO] , що підтверджується її паспортом та витягом і Державного реєстру актів цивільного стану. При цьому дата народження « [PERSON] », яка, як вказує позивач, є рідною сестрою його батька, - [INFO] , що підтверджується копією актового запису. Вказана розбіжність позивачем не доведена. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , це дві зовсім різні особи. Крім цього, як вказує позивач, [PERSON] була рідною сестрою його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Із свідоцтва про народження позивача вбачається, що його батьком є [PERSON] . Згідно з архівною довідкою №Б-218-2106 від 23 вересня 2016 року батьком [PERSON] є [PERSON] , якому на момент народження [PERSON] було 31 рік. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , якій на момент народження було 28 років. Тобто різниця у віці батьків [PERSON] становить три роки. Проте, із актового запису про народження [PERSON] вбачається: що вік її батька та матері складає 24 та 23 роки відповідно, тобто різниця у їх віці складає 1 рік. Таким чином, батьки [PERSON] не можуть бути батьками [PERSON] , а тому [PERSON] не може бути рідним братом [PERSON] . За таких обставин [PERSON] не є родичем [PERSON] , як не є і її спадкоємцем, отже не має ніяких майнових прав на квартиру, що їй належала. \~ \~ \~ \~ Що стосується незаконності реєстрації права власності за [PERSON] , то, як зазначає представник відповідача, він набув право власності на квартиру на підставі заочного рішення суду. Подальше його скасування в порядку перегляду заочних рішень не встановлює його незаконність. Таким чином довід позивача про неправомірне заволодіння квартирою [PERSON] не ґрунтується на фактах. Правочини щодо продажу квартири [PERSON] [PERSON] та у подальшому [PERSON] не порушують публічний порядок. На момент продажу квартири [PERSON] вказане рішення суду було ще не було скасоване та він законно заволодів квартирою. Таким чином, на момент відчуження квартири [PERSON] , продавець [PERSON] був її законним власником, а тому [PERSON] є добросовісним набувачем. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Також у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] .. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він був особисто знайомий із [PERSON] , яка розповідала що у Львівській області проживає її рідний брат та племінник, які раніше приїздили до неї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була сусідкою [PERSON] та бачила, що до неї приїздили в гості брат та племінник [PERSON] . Інших родичів у неї не було. Оскільки її квартира була навпроти квартири [PERSON] , то племінник інколи їй телефонував та цікавився станом здоров`я тітки. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні 12.03.2021 року, проведеному в режимі відеоконференції із Стрийським міськрайонним судом Львівської області позивач [PERSON] пояснив, що [PERSON] є рідною сестрою його батька [PERSON] , який народився у м.Дніпропетровську, згодом переїхав до м.Стрий Львівської області та помер [INFO] . За життя батька приблизно у 1995-1996 роках вони удвох відвідували тітку [PERSON] , вона не мала сім`ї та проживала одна у двокімнатній квартирі. З тіткою спілкувався шляхом листування та про її стан здоров`я цікавився по телефону у сусідки [PERSON] , яка жила навпроти. Оскільки він є інвалідом загального захворювання та пересувається на милицях, тому за станом здоров`я не міг провідувати тітку у м.Дніпропетровську. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, додатково зазначивши, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , їх батьками були [PERSON] та [PERSON] . У написанні прізвищ вказаних осіб при вчиненні запису у органах РАЦС були допущені помилки, а саме: Бережна(ий) та [PERSON] (ий), що, на її думку, виникло через неправильний правопис та переклад. Також надала суду надану на її адвокатський запит копію господарської книги Поливанівської сільської ради за 1950-1952 р.р. по домогосподарству [PERSON] , 1908 р.н., колгоспниці колгоспу «Гігант», до складу сім`ї якої входили: дочка [PERSON] , 1931 р.н., та син - [PERSON] , 1938 р.н.. Представник зазначила, що [PERSON] є сином [PERSON] та єдиним спадкоємцем після [PERSON] , про смерть якої він дізнався від сусідів уже після її поховання. \~ \~ \~ \~Квартира [ADDRESS] , яка є спадковим майном, на час смерті [PERSON] була її власністю та через два місяці після її смерті перереєстрована на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська (суддя Мороз В.П.) на [PERSON] , який у подальшому продав квартиру [PERSON] , а той, у свою чергу, продав її [PERSON] .. Оскільки вказане спадкове майно належить спадкоємцю [PERSON] з часу відкриття спадщини, то воно є таким, що його вибуло із володіння спадкоємця поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню на його користь із чужого незаконного володіння [PERSON] .. Також просила скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані відомості у Реєстрі права власності на нерухоме майно будуть перешкоджати реєстрації права власності за позивачем у порядку спадкування за законом, бо власником майна вважається саме та особа, про яку містяться відомості саме у Реєстрі. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали даної справи, копію спадкової справи та матеріали цивільної справи 2/202/3677/18-ц, 202/350/2017 (Індустріального районного суду), суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Згідно з копією актового запису про народження дитини на прізвище, ім`я, по батькові « [PERSON] » з книги реєстрації актів цивільного стану Поливанівської сільської ради Магдалинівського району, народилася [INFO] , батько [PERSON] , 24 роки, с.Поливанівка, мати - [PERSON] , 23 роки, с.Поливанівка (т.2, а.с. 68, 69). Згідно з фотокопією паспорта (не завіреною) [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Поливанівка Магдалинівського району Дніпропетровської області (т.1, а.с.12). Згідно з архівною довідкою від 23.09.2016 №Б-218-2016, виданою Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського бюро є актовий запис від 05 травня 1938 року №2238 про народження дитини чоловічої статі на прізвище « [PERSON] », батько « [PERSON] », українець, 31 рік, мати « [PERSON] », українка, 28 років; постійне місце проживання батьків м.Дніпропетровськ (т.2. а.с.67). [PERSON] помер [INFO] у м.Стрий Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.2, а.с. 66). Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Стрий Львівської області, є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого міським бюро ЗАГС м.Стрий Львівської області, актовий запис 267, яке знаходиться у спадковій справі після [PERSON] , померлої [INFO] (т.1, а.с.245). 05 вересня 2016 року [PERSON] звернувся за місцем проживання у м.Стрий, Львівської області до приватного нотаріуса Палінської О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON] (т.1, а.с. 239). 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. відкрито спадкову справу після [PERSON] , яка померла [INFO] (т.1, а.с. 238-260). Позивач зазначає, що через розбіжність у написанні прізвища рідних брата та сестри [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) у актових записах про народження, позивач не має можливості отримати у досудовому порядку дублікат свідоцтва про народження своєї тітки, а тому просив суд встановити факт родинних відносин за ступенем споріднення «тітка- [PERSON] » між ним [PERSON] та [PERSON] . У матеріалах справи міститься надана на адвокатський запит представника [PERSON] копія господарської книги Поливанівської сільської ради за 1950-1952 р.р. по домогосподарству [PERSON] , 1908 р.н., колгоспниці колгоспу «Гігант», до складу сім`ї якої входили: дочка [PERSON] , 1931 р.н., та син - [PERSON] , 1938 р.н.. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у їх сукупності, поясненням позивача, показанням свідків, наявним архівним довідкам, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що [PERSON] , 1931 року народження, та [PERSON] , 1938 року народження, є рідними братом та сестрою, батьками яких були: батько [PERSON] , мати - [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги в частині встановити факту родинних відносин за ступенем споріднення «тітка- [PERSON] » між ним [PERSON] та [PERSON] , підлягають задоволенню. На думку суду, написання прізвища « [PERSON] » - « [PERSON] » у актових записах про народження за 1931 рік та 1938 рік, виникли через неправильний правопис, написання прізвища дитини через сприйняття на слух, без підтвердження документу про посвідчення особи, оскільки паспортизація була відсутня. Що стосується розрахованої різниці у віці батьків при народженні дітей, то в даному випадку зазначення кількості років не може бути точним, бо, зазвичай, вказується кількість повних років. Крім того, на думку суду, саме такі дані не можуть бути спростовані усіма іншими доказами, які беззаперечно підтверджують факт родинних стосунків між позивачем та його тіткою. Також суд звертає увагу на те, що у архівній копії актового запису про народження « [PERSON] » зазначена дата народження [INFO] , а в копії паспорту [INFO] . Вказані розбіжності на теперішній час можна довести тільки наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності, які підтверджують дійсний родинний зв`язок між нею та її братом [PERSON] , 1938 року народження, як між рідними братом та сестрою, батьками яких були: батько [PERSON] , мати - [PERSON] . Вказана помилка (різниця) у написанні дати народження, на думку суду, виникла в результаті паспортизації через неправильні дані, які допущені певними особами при заповненні документів. \~ \~ \~ \~Усі вищевказані розбіжності не спростовують висновків суду з приводу встановлення факту родинних стосунків, оскільки при наявності інших доказів суд дійшов до переконливих висновків. Відповідно до п.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення родинних відносин, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. У разі, якщо існує спір про право, позови про встановлення юридичного факту розглядаються у порядку позовного провадження. \~ \~ \~ \~Так, після померлої [INFO] [PERSON] залишилася спадщина, а саме квартира [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. (архівна фотокопія знаходиться в матеріалах справи 2/202/3677/18-ц, 202/350/2017 Індустріального районного суду, а також підтверджується відповіддю КП «ДМБТІ» на ім`я приватного нотаріуса ДМНО Кейтельгіссер О.М., а.с.8, 1-0-11). \~ \~ \~ \~05 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся за місцем проживання у м.Стрий, Львівської області до приватного нотаріуса Палінської О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON] (т.1, а.с. 239). 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. відкрито спадкову справу після [PERSON] , яка померла [INFO] (т.1, а.с. 238-260). Постановою від 05.10.2016 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої [INFO] [PERSON] , оскільки зазначене спадкове майно відсутнє та було відчужене після смерті спадкодавця (т.1, а.с. 239). Відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві із часу відкриття спадщини. В силу ст.1296 ч.3 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зважаючи на те, що позивач прийняв спадщину у встановленому законом порядку, однак не може у нотаріуса отримати свідоцтво про право на спадщину із вищевказаних причин, тому суд вважає визнати за [PERSON] , ІПН [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] . Також судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2016 року (суддя Мороз В.П.) по справі №202/3677/16-ц було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , за його позовом про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання за ним права власності (справа 2/202/3677/18-ц, 202/350/2017 Індустріального районного суду, а.с. 17-19). Ухвалою Індустріального районного суду (суддя Мороз В.П.) від 26.10.2016 року вказане заочне рішення від 10.06.2016 року скасовано (справа 2/202/3677/18-ц, 202/350/2017, а.с. 27). Ухвалою Індустріального районного суду (суддя Мороз В.П.) від 25.10.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання за ним права власності, залишено без розгляду на підставі п.3, ч.1 ст.207 ЦПК України, у зв`язку з повторною н6еявкою позивача у судове засідання. (справа 2/202/3677/18-ц, 202/350/2017, а.с. 42). 14.07.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстровано в реєстрі №2960, продав вищевказану квартиру відповідачу [PERSON] (т.2, а.с. 84-85). 12.08.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н. А., зареєстровано в реєстрі №9089, продав квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] (т.1, а.с. 155-156). Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу положень ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Враховуючи вищезазначене та положення ст.1269 ЦК України судом встановлено, що після смерті померлої [INFO] [PERSON] її племінник [PERSON] успадкував нижчезазначене нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. Як зазначалося вище, відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві із часу відкриття спадщини, та згідно зі ст.1296 ч.3 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. В силу ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до положень ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За нормами ст.388 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача. Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Як роз`яснено у п. 2.15 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов`язок повернення майна за цим правочином. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387-390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Отже, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 05.10.2016 року у справі №916/2129/15 та від 25.01.2017 року у справі №916/2131/15 про те, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Таких висновків дійшов і Верховний Суд України в постановах від 29.06.2016 у справі №6-1376ц16, від 11.02.2015 у справі №6-1цс15, від 03.12.2014 у справі №6-183цс14 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 29.07.2015 у справі №6-14412св15, 10.02.2016 у справі №6-30539ск15, 03.02.2016 у справі №6-26151ск15. Так, згідно зі ст.ст. 13, 15, 16 ЦК України право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Таким чином, виходячи з аналізу встановлених обставин справи та враховуючи положення ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ст.387, п.3 ч.1 ст.388, ч.5 ст.1268, ч.3 1296 ЦК України, також зважаючи на те, що заочне рішення від 10.06.2016 року, яким за [PERSON] визнано право власності, - скасовано, тому є усі підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , та покупцем [PERSON] , ІПН [NUMBER] , посвідченого 14.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушенською Інною Романівною, зареєстровано в реєстрі 2960. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 свого Листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24-150/0/4-13 роз`яснив, що власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача [PERSON] квартиру, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, закріплена вимогами ст.1218 ЦК України, згідно з якою до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, спірна квартири була відчужена поза волею позивача, то позивач має право вимагати відновлення свого порушеного права на неї, як єдиний спадкоємець після смерті своєї тітки [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , на користь спадкоємця [PERSON] - [PERSON] . Згідно зі\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - визнається офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки речове право відповідачів на спадкове майно є припиненим, тому суд вважає: скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Посилання представником відповідача [PERSON] [PERSON] у відзиві на те, що родинні стосунки між [PERSON] та померлою [INFO] [PERSON] не підтверджуються жодними належними доказами, а також правочини щодо продажу квартири [PERSON] [PERSON] та у подальшому [PERSON] не порушують публічний порядок, оскільки на момент продажу квартири [PERSON] вказане заочне рішення суду було ще не було скасоване та він законно заволодів квартирою, у зв`язку з чим на момент відчуження квартири [PERSON] продавець [PERSON] був її законним власником, а тому [PERSON] є добросовісним набувачем, спростовуються наявними у справі доказами та не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже,\~суд вважає\~за необхідне\~стягнення з\~кожного із\~відповідачів на\~користь позивача\~суму понесених\~судових витрат\~у\~рівних частках,\~а саме\~по 1724 (одна тисяча сімсот двадцять чотири) гривні 20 копійок.

Outcome: partial