Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоду у здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з даної квартири, визнавши її такою, що втратила право користування квартирою. На підтвердження позовних вимог зазначив, що йому на підставі договору дарування від 19.10.2002 року належить квартира [ADDRESS]. На даний час в квартирі зареєстрована та проживає колишня дружина позивача - [PERSON], відповідач по справі, з якою шлюб було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду від 05.11.2012 року. Вказує, що стосунки між сторонами є неприязними, відповідач фактично забороняє йому вільно розпоряджатися своєю квартирою. Зазначає, що 09.04.2013 року звернувся до відповідача із письмовою вимогою про добровільне виселення з квартири та зняття з реєстрації. 11.04.2013 року відповідачем було отримано дану вимогу, однак виконана вона не була. Вказує також, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], тобто має у власності інше житло, однак ігноруючи вимоги позивача, продовжує користуватися житлом [PERSON] Посилається на ст.ст. 16, 316, 317, 379, 386, 391, 405 ЦК України, зазначаючи, що позбавлений можливості вільно здійснювати право власності на власне нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що на даний час позивач проживає з іншою жінкою у зв'язку із чим постійно виникають суперечки з [PERSON] Остання не бажає оплачувати позивачу своє проживання та переїздити в свою квартиру, чим створює позивачу перешкоди в користуванні власністю. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу залишилась проживати в квартирі позивача. В квартиру [ADDRESS], де вона є співвласником, переїзд жати не бажає, оскільки там мешкає її мати - [PERSON] Позивач пропонував їй оплачувати проживання в квартирі [ADDRESS] в сумі 2000 грн. щомісячно, проте вона відмовилась. Представник третьої особи - Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 16). Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10, ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі , мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 19.10.2002 р. № 5339 (а.с. 6) Згідно копії рішення Бердянського міськрайонного суду від 05.11.2012 по справі № 801/8149/2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Наявність між сторонами неприязливих відносин визнається в судовому засіданні та у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до копії довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» № 446 від 08.04.2013 року, [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі (а.с.8). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у Державному реєстрі речових прав відомості щодо наявності речових прав на нерухоме майно [PERSON] відсутні (а.с. 25). З листа Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 18.11.1994 року. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»№2 від 12.04.1985 р., з наступними змінами, Житловий кодекс регулює правовідносини, що виникають з питань користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, та не може регулювати правовідносини, що виникають у зв'язку з користуванням жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, у зв'язку з чим при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Статтею 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 19.10.2002 року. [PERSON], будучи співвласником квартири [ADDRESS] проживає в квартирі [ADDRESS]. Будь-яких угод між [PERSON] та [PERSON] про користування останньою квартирою [ADDRESS] не укладалось. Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що проживання та реєстрація відповідача в квартирі [ADDRESS], за наявності свого житла, є такими, що порушують законні права позивача на користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved