Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 лютого 2019 року загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку по [ADDRESS] було створено ОСББ «Метробудівська 8» з порушенням його прав, а саме: по-перше до протоколу загальних зборів не було додано список співвласників, які проголосували за створення ОСББ. Для його отримання він підгодовував заяву № 1 від 10.06.2019 року на ім`я відповідача, однак від підпису, який підтверджує прийняття заяви, відповідач відмовилась. Після чого він підготував заяву № 2 також на ім`я відповідача, яка була направлена замовним листом від 06.09.2019 року, однак зазначена заява залишилась без відповіді. Відповідач в усній формі пояснила, що списки співвласників, що проголосували за створення ОСББ вона здала в «Єдиний державний реєстр», а копії у неї не має. Для того, щоб зняти напруження в будинку, йому довелось звернутися в «Єдиний державний реєстр» для того щоб отримати список співвласників, що проголосували за створення ОСББ, який є невід`ємною частиною протоколу загальних зборів, у зв`язку із чим він сплатив 150 грн., які зібрали мешканці будинку. По-друге, під час створення ОСББ не затверджено кошторис та річний звіт. По-третє не затверджено розмір матеріального та іншого заохочення голові та членам правління, а також не затверджено порядок обрання та відкликання членів правління, їх кількісний склад та строки обрання. Усі вимого викладені у заяві № 3, яка була розміщена на кожному під`їзді, а копія передана члену правління [PERSON] , тому, що голова правління заяв не приймає. З 01 липня 2019 року, без підписання акту на передачу будинку на обслуговування з «Жилсервисом-2», відповідач нарахувала внески на утримання будинку за липень і серпень 2019 року. В Управлінні соцзахисту пояснили, що до підписання акту про прийняття будинку на утримання, усі пільги та доплати йому, як учаснику бойових дій, будуть нараховуватися «Жилсервісом-2». За липень і серпень 2019 року усі мешканці будинку отримали два рахунки - від ОСББ та від «Жилсервиса-2». Його заборгованість перед ОСББ за липень та серпень 2019 року складає 687 грн. без обрахування пільг і доплат як учасника бойових дій. «Жилсервис-2» листом № 92 від 17.02.2020 року відмовив у повернені коштів, сплачених мешканцями будинку, в тому числі пільг, доплат та субсидій за спожиті послуги до 01.09 2019 року, так як працював двірник, приїздила аварійна служба. 04 вересня 2019 року відповідач підписала акт про прийом будинку на обслуговування, тобто лише з вересня 2019 року внески повинні сплачувати ОСББ. Після звернення на гарячу лінію «Голові Дніпропетровської облдержадміністрації» він отримав відповідь від Департаменту житлового господарства №К-1660/1 про те, що ОСББ «Метробудівська 8» здійснює управління будинком з 01.09 2019 року. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати нараховані йому внески на утримання будинку по [ADDRESS] , за липень і серпень 2019 року недійсними і таким, що підлягають скасуванню на суму 687 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 21 січня 2021 року судом ухвалено без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 24 листопада 2020 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та зазначила, що жодним чином не порушувала прав позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17 лютого 2019 року загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку по [ADDRESS] було створено ОСББ «Метробудівська 8», де головою обрано [PERSON] , що підтверджується протоколом № 1 Установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 23). Також судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта позивача (а. с. 29) та має статус учасника бойових дій, відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] (а. с. 30). Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку, врегульовано Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 № 2866-ІІІ. Відповідно до ч. 1 Закону України\~«Про об`єднання\~співвласників багатоквартирного\~будинку» співвласниками багатоквартирного будинку є власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Згідно із ст. 4 вищевказаного Закону об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим\~Законом\~та іншими законами України. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Статтею10\~Закону України\~«Про об`єднання\~співвласників багатоквартирного\~будинку» передбачено, що органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Для керівництва поточною діяльністю об`єднання обирається правління. Правління має право приймати рішення з питань діяльності об`єднання, визначених статутом. Правління зі свого складу обирає Голову правління. Правління є виконавчим органом об`єднання і підзвітне загальним зборам. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; обрання членів правління об`єднання; питання про використання спільного майна; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту тощо. Збори вважаються чинними, якщо на них присутні співвласники, кількість голосів яких становить більше ніж 50% загальної кількості голосів. Згідно із Закону № 2866-ІІІ, існує ряд питань порядку денного, рішення яких може бути прийнято включно двома третинами (75%) голосів співвласників. До цього переліку належать: - побудова допоміжних споруд; - погодження процесів управління та користування спільним майном; - кошторис і розмір внесків та платежів співвласників; - передача в користуванні спільного майна (оренда); - реконструкція, ремонт, роботи з підвищення теплоефективності будинку. Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог статті 10 Закону № 2866-ІІІ\~рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Таким чином, жодних повноважень надавати пільги в оплаті чи позбавляти права на пільги голова правління ОСББ не має. Тому вимоги позивача повинні бути скеровані до відповідного суб`єкта, який уповноважений законом встановлювати пільги, субсидії та їх розмір. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як зазначено в ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п. 5 ч. 3\~ст.\~2\~ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність, яка відповідно до ч.1 ст.13ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Часиною другою\~статті 16 ЦК України\~встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З підстав викладених вище позивач не зазначає, яке саме особисте немайнове або майнове право та інтерес у нього порушено дією чи бездіяльністю відповідача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Отже, вирішуючи питання, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту, суд констатує той факт, що обраний ним спосіб захисту не є належним та ефективним способом захисту його порушеного права, що може застосовуватися на вимогу співвласника для відновлення його порушених майнових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за\~законом\~мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що позивач оспорює рішення щодо нарахування йому внесків на утримання будинку по [ADDRESS] , саме на нього відповідно до вимог статей\~12,\~81 ЦПК України\~покладається обов`язок обґрунтування та доказування не лише порушень вимог\~закону, на які він посилаються, а тієї обставини, що оспорюване рішення порушує його права або цивільний інтерес, однак як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх доводів. За результатами розгляду справи в судовому засіданні позивач не обґрунтував і не довів факт порушення його суб`єктивних прав. З огляду на вищевикладене, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що саме [PERSON] , яку позивач визначив відповідачем у зазначеній справі, були порушені будь-які права позивача. Вказані висновки суду ґрунтуються на тому, що відповідно до оглянутого судом протоколу загальних зборів ОСББ «Метробудівська 8» вони були проведені відповідно до вимог чинного законодавства. За положеннями частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відтак, через ненадання відповідних доказів, суд вимушений критично віднестись до посилань позивача щодо визнання правочину недійсним таким, що порушує права учасника бойових дій. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем всупереч ст.\~81\~ЦПК України не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання правочину недійсним таким, що порушує права учасника бойових дій, оскільки заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. За змістом статті 141\~ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed