Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог з урахуванням уточнень посилається на те, що 23.02.2003 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується її розпискою, відповідно до якої він передав відповідачці гроші в сумі 1950 доларів США та 10\~000,0 грн., які вона обов»язалася повернути йому вказану суму протягом 30 днів до 25.03.2003 року. По закінченню вказаного строку відповідачка йому борг не повернула, на його прохання повернути гроші відповідає відмовою. [PERSON] просить стягнути з [PERSON] борг у загальному розмірі 20\~391 грн., розмір індексу інфляції в сумі 12\~591,98 грн., три відсотки річних у сумі 1413,50 грн., а всього 40\~242,09 грн. та понесені витрати по справі. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що розписка від 23.02.2003 року не може бути договором позики, оскільки [PERSON] їй гроші не передавав, заявив що він погасив АКБ «Новий» нестачу в сумі 20391 грн., що створилася за її виною, з яким вона перебувала в трудових відносинах. Вказана розписка написана нею під погрозою з боку [PERSON], який їй та її матері погрожував, що викине їх на вулицю за борги, розправиться з нею в зв»язку з тим, що вона його гроші із обмінного пункту передала під впливом клієнта невідомій особі в сумі 20\~391 грн. 23.02.2003 року за даним фактом було порушено кримінальну справу, через декілька днів її під»їзді побили незнайомі особи, відібрали сумку та ключі, погрожували, що якщо вона не поверне борг, буде вбита. [PERSON], зазначаючи у зустрічному позові, що розписка від 23.02.2003 року була підписана нею в наслідок погрози, насилля та в в зв»язку зі спливом тяжких обставин та шахрайства невідомого клієнта та відповідача, просила визнати угоду (боргову розписку) від 23.02.2003 року недійсною. В судовому засіданні [PERSON] з представниками підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові та уточнені до нього; проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що грошові кошти за договором позики вона від нього не отримувала, зустрічний поов [PERSON] підтримала. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду листа про розгляд справи у його відсутність та вважав позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню. Вислухавши осіб, які з»явилися, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.374 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, по договору позики одна сторона (позикодавець) передає іншій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші чи речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей чи рівну кількість речей того ж роду та якості. Договір займу вважається укладений в момент передачі грошей чи речей. Згідно до ст. 375 цього Кодексу договір позики на суму понад п»ятидесяти рублів повинен бути здійснений у письмовій формі. Відповідно зі ст.161 ЦК України в ред..1963 року зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в встановлений строк відповідно із вказівками закону, акта планування, договору, а при відсутності таких вказівок у відповідності із звичайно заявляємими вимогами. Згідно до ст. 162 ЦК України в редакції 1963 року одностороння відмова від виконання зобовязання та одностороння зміна умов договору не допускається, за виключенням випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 376 ЦК України в редакції 1963 року позичальник має право оспорювати договір позики по його безгрошовості, доказуючи, що гроші або речі в дійсності не отримані ним від позикодавця чи отримані в меншій кількості, чим вказано в договорі. Відповідно зі ст. 525, 526 ЦК України в редакції 2003 року зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. У відповідності до ст. 1051 ЦК України в редакції 2003 року позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України в редакції 2003 року зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. У відповідності до ст. 204 ЦК України в редакції 2003 року правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України в редакції 2003 року підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, 23.02.2003 року [PERSON] написала [PERSON] розписку, в якій зазначила, що вона 23.02.2003 року знаходилася на робочому місці в пункті обміну валют №7 за адресою пр.Карлап Маркса, 60, що належить АКБ «Новий», відповідальним за який є старший касир [PERSON] 23.02.2003 року в 15-00 год. при здійсненні валютної операції вона по своїй вині передала комусь грошові кошти у розмірі 1950 доларів США та 10\~000,00 грн.,створивши нестачу грошових коштів в загальній сумі 20\~391,00 грн. Як зазначила [PERSON] в розписці, вона зобов»язується відшкодувати матеріальну шкоду АКБ «Новий» в особі відповідального за пункт №7 [PERSON] в розмірі 20\~391 грн. протягом 30 днів до 25.03.2003 року. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір саме з приводу укладення договору позики, зважаючи на наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON], працюючи касиром пункту обміну валют АКБ «Новий», 23.02.2003 року допустила нестачу грошових коштів у розмірі 20\~391,00 грн., які вона передала невідомій особі при здійснені операції з обміну валют, що підтверджується матеріалами справи, змістом розписки, зустрічного позову та поясненнями в судовому засіданні її представника. Про вказану нестачу [PERSON] в цей же день повідомила [PERSON], який працював старшим касиром пункту обміну валют вказаного банку та був її безпосереднім керівником. На прохання [PERSON] про отримання грошових коштів в борг 23.02.2003 року [PERSON] за рахунок власних коштів вніс до каси банку суму нестачі в розмірі 20\~391,00 грн., що не було спростовано відповідачкою. 23.02.2003 року [PERSON] власноруч написала розписку [PERSON], відповідно до якої зобов»язалася повернути грошові кошти у розмірі 20\~391,00 грн. АКБ «Новий» в особі [PERSON] до 25.03.2003 року. Як вбачається з листа АКБ «Новий», 24.02.2003 року від [PERSON] надійшла службова записка про те, що 23.02.2003 року ним була зафіксована нестача у касира пункту обміну валюти [PERSON], але вказана нестача у розмірі 20\~391,00 грн. по документам банка зафіксована не була, між банком та відповідачкою [PERSON] ніколи не укладався договір позики, гроші по договору їй не видавалися. Як вбачається із службової записки від 24.02.2003 року, яку надав АКБ «Новий» суду, [PERSON] повідомляв банк про фіксацію ним 23.02.2003 року нестачі грошових коштів в сумі 20\~391 грн. з вини касира обмінного пункту №7 [PERSON], яку він погасив за проханням [PERSON] за рахунок своїх особистих коштів. Вказане підтверджує те, що саме за кошти [PERSON] сума нестачі у вказаному розмірі була внесена до каси банку за проханням [PERSON], яка в розписці зобов»язалася повернути її [PERSON] в строк до 25.03.2003 року. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини саме з приводу укладення договору позики, які регламентуються ст.374 ЦК України в редакції 1963 року, за яким [PERSON] зобов»язалася повернути [PERSON] в строк до 25.03.2003 року отриманні від нього грошові кошти в сумі 20\~391 грн., надані на її прохання для погашення створеної нею нестачі в банку. З якою ж метою були використані зазначені грошові кошти - це справа позичальника [PERSON], яка зобов»язалася повернути борг до 25.03.2003 року. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування зазначеного [PERSON] суду не надано і посилання на свідків, що за її твердженням підтверджують факт не отримання нею грошових коштів, є безпідставним в силу положень ч.2 ст.376 ЦК України в редакції 1963 року. Не надано відповідачем [PERSON] суду будь-яких доказів того, що правовідносини, які розглядаються судом у даній справі, стосуються її перебування у трудових відносинах з банком, який як встановлено в судовому засіданні, не має відношення до спірних правовідносин та не має будь-яких претензій до [PERSON] як до працівника (на той час) банку з приводу нестачі грошових коштів. В зустрічному позові [PERSON] та в судовому засіданні її представником не оспорювався факт написання власноруч [PERSON] вказаної розписки від 23.02.2003 року. Зважаючи на те, що [PERSON] у встановлений в розписці строк та на час розгляду справи не повернула [PERSON] отримані в борг грошові кошти у розмірі 20\~391,00 грн., вони підлягають стягненню з неї на його користь. Відповідно до ст. 1050 ЦК України в редакції 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно до ст.214 ЦК України в редакції 1963 року, згідно до ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок індексу суми інфляції, а також трьох процентів річних наданий суду позивачем [PERSON] та не спростований в судовому засіданні відповідачем [PERSON] Таким чином, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу 20\~391,00 грн., інфляційні у розмірі 12\~591,98 грн., а також три відсотки річних у розмірі 1413,50 грн., а всього підлягає стягненню 40\~242 грн. 09 коп. Задовольняючи вказані позовні вимоги [PERSON], суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору позики. В зустрічному позові [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог та її представник в судовому засіданні посилалися на те, що вказана розписка від 23.02.2003 року була написана [PERSON] в наслідок погрози з боку [PERSON], насилля в зв»язку із впливом тяжких обставин та шахрайства невідомого їй клієнта та [PERSON] При цьому в зустрічному позові як на підставу своїх вимог [PERSON] посилалася на ст. 16 п.2, ст.203, ст.215, ст.225, ст.231 ЦК України в редакції 2003 року. Стаття 225 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Разом з цим, такі підстави для визнання недійсною розписки від 23.02.2003 року [PERSON] не заявлялися та про обставини вчинення правочину при таких обставинах нею не заявлялося, зважаючи на те, що згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Відповідно до положень ч.1 ст.231 ЦК України в редакції 2003 року, на яку у зустрічному позові посилається [PERSON], правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Разом з цим, [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказана розписка написана нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку [PERSON] або з боку іншої особи, а також шахрайства за її твердженням невідомого клієнта та [PERSON] Довідка Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 24.03.2003 року, яка знаходиться в матеріалах справи, вказує на звернення [PERSON] до Бабушкінського РВ по факту заволодіння її грошовими коштами та відмову в порушені кримінальної справи на підставі ст.6 п.2 КПК України. Разом з цим зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, який би підтверджував здійснення над [PERSON] будь-якого тиску з боку [PERSON] чи іншої особи щодо написання нею розписки від 23.02.2003 року, що не спростовано [PERSON] Натомість, як вбачається із розписки від 23.02.2003 року [PERSON] написала її власноруч та вказала, що ця розписка написана добровільно, без примусу і доповнень та претензій вона не має, тобто на час написання розписки вона володіла необхідним обсягом цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Будь-які докази в спростування викладеного [PERSON] суду не надано, за підставами ж, передбаченими ст.376 ЦК України в редакції 1963 року, а саме з приводу неотримання грошових коштів від [PERSON] [PERSON] договір позики не оспорює. Відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] та користь [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачені судовий збір в сумі 402 грн. 42 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved