Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської Ради; Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у м. Харкові по вул. Родникова, 94, укладений 22 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], та застосувати наслідки недійсності даного правочину. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував ти, що З 2003 року він проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу зі [PERSON]. 27 травня 2005 року за спільні кошти вони придбали у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Родникова, 94. 03 березня 2008 року у них народилась дочка [PERSON], яка з часу народження мешкала за адресою: м. Харків, вул. Родникова, 94. Позивач наголосив, що 22 вересня 2011 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Родникова, 94, проте наміру продавати житловий будинок він не мав, а лише мав намір позичити грошові кошти, однак на вимогу чоловіка [PERSON] був вимушений укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку. Укладений між сторонами договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] без надання дозволу органу опіки та піклування на його укладення, чим порушені права неповнолітньої дитини [PERSON] [PERSON]. В звязку з чим [PERSON] вважає вказаний договір недійсним. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та посилались як на доказ, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року, яким встановлений факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 2008 року (справа № 645/5678/14-ц, провадження № 2/645/1904/14). Також [PERSON] не заперечував, що він стверджував під час укладення договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, що неповнолітні діти не мешкають та не зареєстровані в житловому будинку № 94 по вул. Родникова в м. Харкові та при укладенні цього договору прав та законних інтересів неповнолітніх осіб порушено не буде. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно 22 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Родникова, 94. Вказаний будинок [PERSON] продавав у звязку з необхідністю повернути борг, який в нього виник за договором позики. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], яка вже посвідчувала правочини, які раніше укладались [PERSON] Представник стверджує, що позивачем були надані приватному нотаріусу документи, необхідні для укладання договору купівлі-продажу. При посвідченні вказаного договору саме [PERSON] власноручно були подані заяви про те, що під час укладення вказаного договору не порушуються права неповнолітніх осіб, таке ж твердження міститься і в п. 5 оскаржуваного договору. Крім того, під час укладення договору приватному нотаріусу ХМНО [PERSON] була надана прибудинкова книга, відповідно до якої станом на час укладення договору в домоволодінні були зареєстровані лише [PERSON] та його мати [PERSON]. Відповідно до п. 5 договору від 22 вересня 2011 року [PERSON] зобовязувався в строк до 22 жовтня 2011 року звільнити будинок та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб. Проте вказані умови договору з боку [PERSON] були порушені, в звязку з чим [PERSON] звернулась до суду з позовом про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] та осіб, які були зареєстровані та мешкали в житловому будинку. Після отримання копії позовної заяви [PERSON] та члени його родини стали звертатися до суду з позовними заявами про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Також, представник відповідача пояснила, що в липні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями № 94 по вул. Родникова в м. Харкові. Вказані договори посвідчувались приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] В грудні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом яких був житловий будинок з надвірними будівлями № 94 по вул. Родникова в м. Харкові. Вказані договори посвідчувались приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], та під час посвідчення всіх вказаних договорів, [PERSON] власноручно складав та надавав заяви про те, що майно належить йому на праві особистої власності, на момент придбання цього майна він не перебував ані в зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах, також [PERSON] письмово підтвердив, що неповнолітні особи в спірному домоволодінні не мешкають та не зареєстровані. Крім того, представник [PERSON] також наголосила, що аналогічний позов вже розглядався Фрунзенським районним судом м. Харкова та рішенням суду від 08 травня 2014 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON], у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 22 вересня 2011 року. Проте [PERSON] звернувся до суду з аналогічним позовом з тих же підстав. Також, представник відповідача звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON], посилаючись на те, що з даним позовом він звернувся до суду лише у лютому 2016 року, а договір, який він просить суд визнати недійсним, був укладений між сторонами 22.09.2011 року. В обґрунтування вказаної заяви представник наголосила, що позивач особисто був присутній при укладенні та нотаріальному посвідченні вказаного договору, протягом пяти років приймав участь в якості відповідача та позивача в інших цивільних справах стосовно цього ж договору купівлі-продажу, був відповідачем по справі за позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним з тих самих підстав, тому на думку представника відповідача, ним пропущений встановлений законом строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявились, 26.07.2016 року від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В ході розгляду справи представник [PERSON] позов не визнав та пояснив, що [PERSON] власноручно підписав заяви про те, що майно належить йому на праві особистої власності, на момент придбання цього майна він не перебував ані в зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах, також [PERSON] письмово підтвердив, що неповнолітні особи в спірному домоволодінні не мешкають та не зареєстровані. Також представник пояснив, що [PERSON] мав достатньо часу для ознайомлення з текстом договору та йому були розяснені наслідки укладення цього договору. Крім того, [PERSON] була надана нотаріусу довідка КП БТІ, з якої вбачається, що ця довідка отримана ним для укладення договору купівлі-продажу, а не іншого правочину. Також, представник третьої особи у письмових поясненнях від 26.07.2016 року наголосив, що при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.09.2011 року р. № 3269 [PERSON] приватному нотаріусу надавались: паспорт серії МН № 978985, виданий Фрунзенським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 19.03.2008 року, в якому були відсутні відмітки щодо укладення шлюбу або наявності дітей, домова книга на майно, згідно з якою за адресою предмету правочину були зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON], [INFO], заява щодо відсутності будь-яких прав на майно малолітніх, або неповнолітніх дітей. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменті Праці та соціальної політики Харківської міської Ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Матеріали справи містять заяву представника третьої особи за довіреністю [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. В ході розгляду справи представник [PERSON] позов підтримала та вказала, що батьки дитини [PERSON] повинні були отримати дозвіл на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку № 94 по вул. Родникова в м. Харкові. У письмових поясненнях, які надійшли до суду 25.07.2016 року, представник, зокрема, наголосила, що дозвіл органу опіки та піклування необхідний і у разі, коли у дітей є лише право користування нерухомим майном, наприклад, дитина постійно проживає та зареєстрована у житловому приміщенні. Документом, за яким встановлюється склад сімї, може бути довідка Ф-3, що видається житлово-експлуатаційною організацією. Представник вважала, що оскільки під час укладення договору купівлі-продажу нотаріусом не було витребувано довідки про склад сімї [PERSON], було грубо порушено порядок оформлення договору купівлі-продажу. Також, вказала, що оскільки дитина з народження мешкає разом з батьками за вищевказаною адресою, місце проживання не змінювала, за іншою адресою зареєстрована не була, іншого житла у користуванні чи власності не має, укладення будь-якої угоди без дозволу органу опіки і піклування є порушенням чинного законодавства в частині порядку укладення угоди, що є підставою для визнання правочину недійсним. Прокурор Осадча Л.О. у судовому засіданні вказала, що хоча прокурор і вступив у справу з метою забезпечення представництва інтересів малолітньої [PERSON], проте прокурор не підтримує позовні вимоги позивача [PERSON] та покладається на розсуд суду під час ухвалення рішення у цій справі. Крім того, прокурор просила врахувати, що позивач навмисно приховав факт існування у нього малолітньої дитини під час укладення спірного договору купівлі-продажу житлового будинку та просила суд постановити окрему ухвалу за даним фактом з метою вжиття заходів, спрямованих на проведення перевірки правомірності дій батька малолітньої дитини під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третіх осіб, а також думку прокурора, допитавши свідків, суд встановив наступне. [PERSON] був власником житлового будинку з надвірними будівлями № 94 по вул. Родникова в м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу р. № 4562 від 27.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] (а.с. 29). 03 березня 2008 році у [PERSON] народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ВЛ № 118298 від 15.04.2008 року (а.с. 17). 22 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Родникова, 94, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р.№ 3269 (а.с. 28). Відповідно до п. 4 вказаного договору, за домовленістю сторін продаж вчинено сторонами за суму еквівалентну 26000 доларів США, що в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становить 207220 грн. Згідно з п. 5 вказаного договору, [PERSON] (Продавець) стверджував, що внаслідок відчуження вищевказаного майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких Продавець зобовязаний утримувати за законом чи договором; а також що неповнолітніх та малолітніх осіб, які б були зареєстровані та мали право на проживання у відчужуваному майні, немає. Крім того, судом встановлено, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні, що під час укладення договору [PERSON] письмово підтвердив, що майно належить йому на праві особистої власності, на момент придбання цього майна він не перебував ані в зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах, неповнолітні особи в спірному домоволодінні не мешкають та не зареєстровані. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/10739/13-ц за позовом [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус ХМНО [PERSON], Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменті Праці та соціальної політики Харківської міської Ради про визнання договору недійсним, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.07.2014 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Слід зазначити, що підстави, на які посилається [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог, вже були предметом судового розгляду вказаної цивільної справи 645/10739/13-ц, та відмовляючи [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], у задоволенні позовних вимог, Фрунзенський районний суд м. Харкова, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з положень статей 10, 11, 60 ЦПК України, статей 203, 215 ЦК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних осіб» з врахуванням правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року № 6-44 цс11 та тих обставин, що матеріали справи не містять доказів про те, що неповнолітня дитина була зареєстрована чи проживала у спірному будинку саме на момент укладання оспорюваного правочину, тоді як захист прав дітей на право користування жилим приміщенням відбувається на стадії укладання договорів щодо розпорядження майном, яким можуть бути порушені їхні права. Ухвалюючи вказане рішення у справі № 645/10739/13-ц, суд виходив з того, що згідно з ксерокопією паспорту № МН 978985 на імя [PERSON], та з врахуванням інших доказів, які містяться у матеріалах справах, а саме: копії форми А і В (без зазначення дати реєстрації дитини); домової книги для прописки громадян проживаючих у [INFO], згідно з якою з 22 вересня 2005 року в будинку були зареєстровані лише [PERSON] та його матір [PERSON]; заяви [PERSON] про відсутність будь-яких прав малолітніх дітей на будинок; довідки про склад сімї; відповіді Фрунзенського РВ у м. Харкові за № 23/1325 від 19.04.2014 року, - донька позивачки [PERSON] була зареєстрована у будинку після укладання оспорюваного договору. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судом рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили. Не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлені ці обставини. Не надано таких доказів і позивачем [PERSON] в ході розгляду даної цивільної справи. Крім того, суд приймає до уваги пояснення позивача [PERSON] у судовому засіданні 06.06.2016 року стосовного навмисного приховування факту існування у нього малолітньої дитини під час укладення договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Позивач вказав, що він не планував продавати будинок, а мав намір отримати у позику грошові кошти, а укладений між сторонами договір був фіктивним, та він був впевнений, що його з будинку ніхто не зможе виселити, оскільки він має малолітню дитину. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона з 2003 року проживає однією сімєю з позивачем. У 2008 році вони придбали житловий будинок по вул. Родниковій, 94 у м. Харкові. У 2008 році у них народилась дитина [PERSON], яка з народження проживала за вказаною адресою. Свідок стверджує, що у 2011 році їй стало відомо, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вказаного будинку, проте він фактично не мав наміру продавати будинок, а мав намір отримати грошові кошти від гр. [PERSON]. Свідок стверджує, що їй не було відомо про те, що [PERSON] надавав нотаріусу заяви про те, що він не перебуває у шлюбних відносинах, а також, що внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх дітей. Суд приймає до уваги, що свідок [PERSON] проживає з позивачем однією сімєю та може мати особисту зацікавленість у сприятливому для позивача результаті розгляду даної цивільної справи. Крім того, свідок наголосила, що на час народження її дитини [PERSON], вона була зареєстрована у [INFO], та після продажу належної їй 1/2 частини будинку у м. Чугуїв, у 2009 році вона була знята з реєстрації у м. Чугуїв. Згідно з паспортом громадянина України серії СТ 024373, [PERSON] з 11.01.2002 року була зареєстрована за адресою: Харківська область, м Чугуїв, вул. Чехова, 31, та знята з реєстраційного обліку 16.12.2009 року. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON], яка є дільничною медичною сестрою у Міській дитячій поліклініці № 15, повідомила суду, що дитина [PERSON] перебуває на обліку у вказаній медичній установі з народження і до цього часу. Свідком надано для огляду у судовому засіданні медичну картку дитини [PERSON], в якій містяться ксерокопії паспортів її батьків. Позивач наголосив, що вказані копії паспортів були долучені саме на час заведення медичної картки дитини, та у його паспорті міститься відмітка про народження дитини. Суд критично оцінює посилання позивача на вказані обставини, та приймає до уваги те, що за твердженням свідка [PERSON] до 2014 року батьки мали змогу отримувати медичні картки своїх дітей на руки, тому встановити коли саме ксерокопія паспорта позивача з відміткою про народження дитини була вклеєна до цієї медичної картки неможливо. Крім того, суд приймає до уваги, що в ході розгляду цивільної справи № 645/10739/13-ц, приватним нотаріусом [PERSON] суду була надана повна ксерокопія паспорта № МН 978985 на імя [PERSON], яка була залучена до матеріалів нотаріальної справи при посвідченні приватним нотаріусом 21 липня 2010 року договорів позики грошей та іпотеки, укладених між [PERSON] та [PERSON], де на сторінці № 8 відсутній запис про дитину. Вказані обставини також були досліджені в ході розгляду цивільної справи № 645/10739/13-ц, та додаткового доказування не потребують. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що є предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Судом встановлено, що не заперечувалось позивачем [PERSON], що він не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні та взагалі вказав на відсутність у нього малолітніх та неповнолітніх дітей, про що повідомив приватного нотаріуса [PERSON] під час укладення спірного договору купівлі-продажу будинку № 94 по вул. Родниковій у м. Харкові. Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], була зареєстрована чи проживала у спірному будинку саме на момент укладання оспорюваного правочину. З урахуваннями наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Представником відповідача [PERSON] подана заява про застосування позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, та зважаючи, що у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення сторін у початковий стан відмовлено за його безпідставністю, суд відхиляє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed