Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач, 24 жовтня 2020 року з метою отримання заробітної плати та ТОВ «ЗТЛ» у відділенні акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» оформив картку для виплат в національній валюті № [NUMBER] . 04.11.2020 року на картку позивача від ТОВ «ЗТЛ» надійшла заробітна плата в сумі 1897,49 грн., про що його було повідомлено за допомогою СМС-повідомлененя від відповідача. Одразу за вказаним СМС-повідомленням його було повідомлено про списання з його картки 948,75 грн. для погашення боргу. Проте, жодних особистих розпоряджень щодо використання його коштів він не надавав. Позивач звернувся на гарячу лінію і повідомив, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2019 року по справі № 334/3278/18, яке набрало законної сили 10.01.2020 року було відмовлено відповідачу у стягнення з нього заборгованості. Починаючи з 04.11.2020 року банк проводить неправомірне автоматичне списання грошових коштів. За період з 04.11.2020 року відповідачем було списано 3044,00 грн. Звернення до відповідача та органів поліції були безрезультатними. У зв`язку із чим, позивач просить визнати дії відповідача неправомірними та стягнути з відповідача на користь позивача списані кошти у сумі 3044,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2020 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 03.02.2021 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача безпідставно списані кошти у розмірі 4408,60 грн. 08.02.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач позов не визнає у повному обсязі, вважає позовні вимоги необґрунтованими та незаконними. Вказав, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2019 року по цивільній справі № 334/3278/18 відмовлено АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] щодо стягнення заборгованості за договором б/н від 06.10.2011 року через пропуск Банком строку позовної даності, яке сторонами не оскаржувалося. Таким чином, вважає, що суд визнав обґрунтованими позовні вимоги банку та доведеними обставини, на які посилався банк, а саме наявність заборгованості [PERSON] за договором. Вважає, що списання коштів здійснюється Банком на підставі чинного законодавства та умов договору б/н від 06.10.2011 року, яким на думку банку передбачено договірне списання коштів відповідно до п.п.1.1.3.211 Умов та Правил надання банківських послуг та п.2.1.1.3.5 Умов. Проти стягнення витрат на правову допомогу заперечує та просить відмовити у зв`язку із недоведеністю, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо реальної сплати позивачем коштів за послуги адвоката. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач отримав картку в АТ КБ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати № [NUMBER] . З виписок по картці № [NUMBER] вбачається, що мало місце автоматичне списання грошей на погашення простроченої заборгованості у період з 04.11.2020 року по 16.12.2020 року, загальна сума, яка списана відповідачем складає 4408,00 грн. Позивач звернувся на гарячу лінію і повідомив, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2019 року по справі № 334/3278/18, яке набрало законної сили 10.01.2020 року було відмовлено відповідачу у стягнення з нього заборгованості. Позивачем долучено до матеріалів справи рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2019 року, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості з [PERSON] , оскільки позовна заява подана поза межами трирічного терміну звернення до суду з позовом. Вказане рішення суду набрало законної сили 11.01.2020 року. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У частині першій статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до вимог ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Примусове списання кошів з рахунків клієнтів банку здійснюється у відповідності до вимог ст.1071 ЦК України, ст.59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Глави 5 Інструкції про безготівкові розрахунки «Примусове списання коштів на підставі виконавчих документів, що видані судами», затвердженої Постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 року. Пункти 5.9 та 5.10 Інструкції передбачають, що банк платника приймає до виконання платіжну вимогу стягувача незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника. У разі недостатності коштів на рахунку платника банк виконує платіжну вимогу в межах залишку коштів згідно з главою 2 Інструкції. Часткову оплату платіжної вимоги банк оформляє меморіальним ордером, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер і дату платіжної вимоги, що її частково сплачено, суму, яка залишилась до сплати, та повторяє текст, що наведений у реквізиті «Призначення платежу» цієї платіжної вимоги. Для підтвердження часткової оплати відповідний працівник банку на першому примірнику платіжної вимоги окреслює реквізит «Сума» та зазначає на зворотному боці дату, суму, часткового платежу, засвідчуючи це своїм підписом. Перший платіжної вимоги, на підставі якого здійснено часткову оплату, залишається на зберіганні в банку платника. Згідно п. 5.11. Банк не пізніше ніж наступного робочого дня повідомляє платника про надходження платіжної вимоги на примусове списання коштів з його рахунку, якщо умова про таке повідомлення передбачена договором банківського рахунку цього платника (у порядку, передбаченому договором). В судовому засіданні не доведено, що позивач вчиняв розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків. Положенням ст.1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30.04.2010 року банку разі здійснення не дозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Отже, положення Цивільного Кодексу передбачає прямий обов`язок банку в разі виявлення незаконного списання коштів повернути їх на рахунок клієнта. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. У відповідності до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувана, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Так, згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів»: «Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (п. 8).» Згідно п.9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути незаконно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішеннях Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 202/10128/14-ц (ЄДРСРУ № 71807586), 01.02.2018 року у справі № 758/7327/14-ц (ЄДРСРУ № 72044195) та від 12.02. 2018 року у справі № 592/2386/16-ц (ЄДРСРУ № 72199299) досліджувалися питання щодо стягнення з банківської установи на користь споживача (позивача) безпідставно списаних коштів з карткового рахунку. У вказаних рішеннях Верховний суд вказував на те, що задовольняючи позов споживача суд має враховувати положення статей 1068, 1071, 1072, 1073 ЦК України, статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункту 9 розділу ІV Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, та діяти на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені. Під час розгляду справи судом встановлено, що дії відповідача, АТ КБ «Приватбанк», щодо списання в період з 04.11.2020 року по 16 грудня 2020 року з рахунку позивача, суперечать вищенаведеним нормативно-правовим актам, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 84 ЦПК України 2004 року граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу встановлювався законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діяла з 01 січня 2017 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки позивачем не надано розрахунку витрат на правову допомогу із зазначенням кількості часу витраченого на надання такої допомоги та вартості години роботи, вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн недоведені, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати за здійснення перерахування судового збору в сумі 10,50 грн. не підлягають задоволенню, оскільки не входять до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. 420,40 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову Оскільки позивач звільнений при подачі позову від сплати судового збору, відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. Окрім цього, відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 420,40 грн. судового збору, сплаченого за подання позивачем заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial