Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивував тим, що 30.08.1997 вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Позивач вказує, що впродовж останніх місяців сімейне життя між сторонами погіршувалося, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того, як зазначає позивач, відповідач нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникають сварки, відповідач не розуміє та не бажає розуміти сутності проблем, що виникають у позивача. Між сторонами відсутні спільні інтереси та їх поєднує лише спільне проживання. Відтак, позивач просив ухвалити рішення, яким розірвати між ними шлюб. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що рішення про необхідність розірвання шлюбу прийняв виважено, повідомив, що вже кілька років думав про розлучення, і тепер впевнений, що сім'ю зберегти неможливо. Зазначив, що бажає мати дітей, однак, дружина відмовилась від оперативного втручання, без якого, як повідомили лікарі, неможлива вагітність. Крім того, повідомив, що на час складення позовної заяви сторони проживали разом, однак, вже більше місяця позивач не мешкає разом з відповідачем, вони не спілкуються взагалі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Відповідно до змісту письмових заперечень, відповідач вказала, що з [PERSON] вони прожили у шлюбі 17 років, у них були нормальні сімейні відносини, однакові погляди на життя, вони підтримували одне одного. У сім'ї була нормальна атмосфера, сторони розуміли один одного, вирішували усі життєві проблеми разом та поважали один одного. Відповідач вказала, що намагається зберегти сім'ю та робить для цього усе необхідне. Відповідач наполягала на збереженні шлюбу, оскільки 17 років усе було нормально. Додатково відповідач у судовому засіданні вказала, що позивач каже неправду, що вони більше місяця не спілкуються. Коли позивач перестав жити разом з нею, то вона йому телефонувала неодноразово, вони зустрічалися та спілкувалися про своє життя. Відповідач пояснила, що відмовилась від оперативного втручання, оскільки існував ризик для неї захворіти у майбутньому, тому вона пропонувала чоловікові усиновити дитину, однак він не погоджувався. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, заперечила проти позову з підстав, що викладені у письмових запереченнях відповідача. Заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони одружилися 30.08.1997, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Барського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №20. Згідно з ст. 112 СК України на підставі пояснень сторін у судовому засіданні, судом було встановлено, що підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стало те, що за 17 років шлюбу у них з дружиною немає дітей, а позивач хоче мати власну дитину, у зв'язку цим, позивач вважає сім'ю неповноцінною, та на даному ґрунті втратив почуття любові до дружини. Судом було встановлено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, оскільки за 17 років вони не змогли дійти згоди з питання як їм стати батьками. Суд не приймає як підставу для відмови у позові доводи відповідача у запереченнях проти позову про те, що сім'ю можливо зберегти, адже 17 років між сторонами були нормальні стосунки, оскільки дані заперечення не спростовують доводів позивача про підстави звернення до суду. Відповідно до ст. 50 Сімейного кодексу України чоловік має право на батьківство, а відмова дружини від народження дитини або нездатність її до народження дитини може бути причиною розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, ураховуючи причини розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд ураховує думку позивача, який просив судові витрати залишити за ним та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі ст.ст. 50, 56, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved