Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 6 963 687 гривень 04 копійки. Мотивуючи позовні вимоги, зазначив, що 24.05.2014 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у позику у [PERSON] грошові кошти у розмірі 325 000 доларів США, що підтверджується відповідною розсипкою. 20.04.2015 року позивач звернувся з листом-вимогою до відповідача щодо повернення суми позики однак вказана вимога залишилась проігнорованою. Відповідач свої зобов'язання за зазначеними договорами не виконав, грошові кошти не повернув, протягом тривалого часу ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. У судове засідання представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зі змісту якої також вбачається, що позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24 травня 2014 року між сторонами у справі укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач передав відповідачу у борг 325 000 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від 24.05.2014 року. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані за письмовою вимогою позивача, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження свого право на пред'явлення вимоги до відповідача [PERSON] про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду розписку від 24.05.2014 року про отримання грошових коштів. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. 20.04.2015 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою про повернення грошових коштів, отриманих за розпискою від 24.05.2014 року, у тридцяти денний термін з дня отримання вимоги, що підтверджується копіями квитанцій про направлення поштового відправлення. Факт отримання 22.04.2015 року особисто [PERSON] зазначеної вище вимоги підтверджується довідкою з роздруківки електронного сайту «Укрпошта». Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ані у тридцяти денний термін після отримання письмової вимоги 22.04.2015 року, ані в подальшому грошові кошти, отримані у позику 24.05.2014 року, [PERSON] не повернув. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про зворотне, відповідач [PERSON] суду не надав. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеними з позивачем 24.05.2014 року, не повернув суму позики, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за вказаними договорами позики підлягають задоволенню, як обґрунтовані. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошових еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Сума основного боргу станом на 12.06.2015 року згідно офіційної інформації Національного банку України, в перерахунку становить 6 833 935 гривень 87 копійок. Згідно положень ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача проценти в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки договором позики, укладеним між сторонами, не встановлений розмір процентів. Суд погоджується та приймає розрахунок позивача щодо розміру процентів, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки такий розрахунок складено вірно, у зв'язку із чим на користь позивача підлягає стягненню сума процентів за період з 23.05.2015 року по 12.06.2015 року у розмірі 117 955 гривень 61 копійку. Крім того, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача проценти, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України, у розмірі 11 795 гривень 56 копійок за період з 23.05.2015 року по 12.06.2015 року. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 3 654 гривні.

Outcome: approved