Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати житлову квартиру, яка складається з двох кімнат житловою площею 21,6 кв м., загальною площею 47,9 кв.м., що була придбана 31 січня 2014 року та знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним 1/2 житлової квартири, що була придбана 31 січня 2014 року та знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається з двох кімнат житловою площею 21,6 кв м., загальною площею 47,9 кв.м. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 31 травня 2008 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. 31 січня 2014 року він з дружиною за спільно зароблені кошти придбали у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. На початку вересня 2018 року у них виник спір, зокрема відповідач зазначає, що спірна квартира є її особистою власністю і придбана виключно за її власні кошти, відповідно його частки в даній квартирі немає. У зв'язку з тим, що він не погоджується з таким рішенням дружини, просить позов задоволити. Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, за змістом якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, настоює на визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним 1/2 частини квартири, просить позов задоволити, а розгляд самої справи проводити у його відсутності. Відповідачем також подано до суду заяву, згідно якої остання повністю визнає позовні вимоги, не заперечує щодо розподілу спільного майна подружжя у визначений позивачем спосіб, а саме визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю та визнати за позивачем [PERSON] 1/2 житлової квартири, що була придбана 31 січня 2014 року за адресою [ADDRESS], просить розгляд справи проводити у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та з врахуванням поданих учасниками справи заяв, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи рішення, суд приходить до переконання, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 31 травня 2008 року уклали шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №843 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу сторонами було набуте майно, а саме квартира [ADDRESS], загальною площею 47,9 кв.м., яка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2014 за реєстровим номером 119. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11). Згідно роз'яснень викладених у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Вирішуючи питання про визнання майна спільною сумісною власністю, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини, зокрема, сторони дійшли згоди, як щодо обставин набуття спільного майна, так і до способу його поділу між ними. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17197978 від 31.01.2014, квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2014 за реєстровим номером 119. Відповідачем визнано позов в частині, що дана квартира куплена сторонами за спільні кошти, та ними даний факт не оспорюється. За змістом положень ст.82 ЦПК України, обставини , які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, а згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Аналогічне положення закріплене також в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, згідно з якими у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивачем при поданні позову понесено витрати, пов»язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2004,80 грн., відтак останньому необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 1002,40 грн., а решту судових витрат у розмірі 1002,40 грн. стягнути з відповідача на його користь. На підставі ст.ст.60, 69-71, 72 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України та

Outcome: approved