Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Сторони мають одну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , який проживає разом з позивачем [PERSON] . Мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально дитині не допомагає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною взагалі. Таким чином, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини (а.с. 2 - 3). Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року, зобов`язано орган опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації, місцезнаходження: Одеська область, м. Кілія, вул. Миру, 44 надати суду, до судового розгляду по справі, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), яка проживає за адресою: [ADDRESS] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Витребувано з Центру матері та дитини с. Струмок Татарбунарського району Одеської області, місцезнаходження: с. Струмок Татарбунарського району Одеської області відомості щодо перебування у Центрі відповідача по наявній справі [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), яка проживає за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням того, які життєві обставини змусили [PERSON] звернутися до Центру матері та дитини. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. В судове засідання представник третьої особи - Служби у справах дітей Кілійської міської ради не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з ухиленням батька від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Як вбачається з копії характеристики, за місцем проживання позивач [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 11). Відповідно до копії акту про факт передачі дитини від 26 травня 2020 року, дитина [PERSON] , [INFO] КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області був переданий батьку [PERSON] на підставі висновку служби у справах дітей Кілійської міської ради від 22.05.2020 року № 18/234 (а.с. 12). Як вбачається з повідомлення Благодійної Організації «Фонд Милосердя, Відродження і Розвитку «Еммануїл» від 01.12.2020 року № 25, [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] , перебуваючи у складних життєвих обставинах (відсутність житла та важке матеріальне становище) була направлена 30.10.2019 року в Центр Матері та Дитини «Життя», за адресою: [ADDRESS] , постійно проживали в будівлі Центру за наданням їм окремої кімнати та знаходились на повному утриманні Центру, отримували продукти харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, ліки та усе інше необхідне для її та її дитини проживання за рахунок коштів Центру. Протягом шести місяців проживання [PERSON] в Центрі Матері та Дитини, виявилось, що вона не може самостійно дбати про свого сина. Проживаючи в центрі, багато чому навчили [PERSON] , але все одно кожного разу потрібно було їй нагадувати про всі дії стосовно готування їжі, прибирання, купання дитини та інше. Дитина не отримувала від матері, необхідної любові та материнського піклування. Вона дуже важко уживається із оточуючими людьми, окрім цього, була помітна агресія до інших дітей, які живуть у цьому центрі. Був кричущий випадок, коли вона з кухонним ножем намагалася різати собі вени. Для всіх жительок центру, це був великий стрес. На багаточисленні прохання і вмовляння, змінити своє ставлення до життя, не було з її боку ніякої позитивної реакції. Останнім часом вона вела себе дуже агресивно, кілька разів тікала з центру, без дитини, а першого травня 2020 року написала заяву про те, що вона залишає центр разом з дитиною. [PERSON] переконували ще залишитися в центрі, доки дитина трохи підросте. Але 3 травня 2020 року не взявши навіть необхідних речей, залишивши дитину [PERSON] пішла в невідомому напрямку. Дитина була направлена до служби у справах дітей Татарбунарської РДА 04.05.2020 року. Суду наданий письмовий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кілійської міської ради від 07.12.2020 року за № 268 про доцільність позбавлення батьківських прав. У висновку, зокрема, вказано, що орган опіки та піклування, дійшов висновку, що мати дитини свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання сина, не проявляє щодо нього материнської турботи, не цікавиться його життям та здоров`ям, покинула дитину. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює батько, враховуючи інтереси дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , так як це відповідає інтересам дитини. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] неналежним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, не зустрічається з дитиною, не займається його вихованням, не цікавиться його життям та здоров`ям, коштів на його утримання та розвиток не надає, тобто систематично не виконує своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу, Кілійською міською радою, як органом опіки та піклування був наданий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З наданого висновку вбачається, що на засіданні органу опіки та піклування відповідач не була присутньою. Було встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, покинула дитину, матеріально дитині не допомагає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною взагалі. Дитина проживає разом з батьком [PERSON] , яким створено всі умови для проживання дитини. Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності відомостей про свідоме нехтування відповідачем батьківських обов`язків щодо її малолітньої дитини. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Позивачем надано суду достатніх відомостей, які безумовно свідчать про злісне ухиляння відповідача від виховання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст. 164 СК України є підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про виконання нею батьківського обов`язку. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п. 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при винній поведінці когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні з досліджених судом доказів встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікуванню дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Невиконання батьківських обов`язків відповідачем підтверджується письмовими доказами по справі. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ніякої уваги дитині не приділяє. На даний час дитина проживає разом з батьком та повністю знаходиться на його утриманні. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання дитини, зважаючи на визнання відповідачем позову, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з інтересів дитини, враховуючи усі вищевикладені обставини, що мають істотне значення для справи, суд вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того в силу ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір по справі у розмірі 840,80 гривень. На підставі ст. ст. 15, 150, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 165 СК України,

Outcome: approved