Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] та зобов`язати орган місцевого самоврядування - Ожидівську сільську раду зняти відповідача з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, являється зятем позивача, яким разом зі своєю сім`єю виїхав у 2012 році на постійне місце проживання за межі України. У ході спілкування між сторонами відповідач повідомив позивача, що не заперечує проти задоволення вимог, однак самостійно знятись із реєстрації не може, оскільки не повернеться в Україну. Крім того на підтвердження заявлених вимог позивач покликається на акт перевірки паспортного режиму Ожидівською сільською радою від 20.08.2019, з якого випливає відсутність відповідача у вищевказаному будинку на момент перевірки та непроживання останнього у даному житлі в період із 2012 року по даний час. Тобто відповідач протягом останніх семи років у спірному житловому будинку фактично не проживає, однак правом добровільного зняття з реєстрації за вказаним місцем проживання на вимогу позивача не скористався, проте формально продовжує перебувати в статусі зареєстрованої особи у згаданому житловому будинку. Крім того, відповідач не бере жодної участі в оплаті комунальних послуг, не несе будь-яких витрат по утриманню будинку в належному стані. Наведене порушує правомочності права власності позивача на вказане житло, створює для нього перешкоди у вільному користуванні майном, а також обмежує його права на отримання житлових соціальних пільг, субсидій тощо. Оскільки відповідач не є власником спірного житлового будинку, добровільно не знявся із реєстрації місця проживання, більше семи років у ньому не проживає, не бере жодної участі в обслуговуванні будинку чи в сплаті комунальних платежів, а тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в судовому порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду письмову заяву, у якій просить справу розглянути у його відсутності, а позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи заперечень не подавав. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Третя особа: Ожидівська сільська рада Буського району Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши до суду письмову заяву, у якій просить справу розглянути у їх відсутності, а щодо заявленого позову не заперечили та просили його задоволити. Згідно вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється єдиним власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.08.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15478964 від 06.08.2007 року, копії яких наявні в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою Ожидівською сільською радою за № 1041 від 20.08.2019 року, оригінал якої долучено до справи. Як вбачається із акту перевірки паспортного режиму від 20.08.2019 року, складеного комісією в складі голови Ожидівської сільської ради Шах О.Ю. та паспортиста [PERSON] , у присутності голови домогосподарства [PERSON] та за участю сусідів [PERSON] і [PERSON] , що відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але на момент перевірки відсутній. Крім того факт щодо непроживання відповідача у вказаному житловому будинку з 2012 року по теперішній час підтверджений сусідами [PERSON] і [PERSON] . Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Главою 28 ЦК України визначено житло як об`єкт права приватної власності. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Згідно положення ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням здійснюється на підставі судового рішення. Як достовірно встановлено судом, відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні протягом останніх семи років (2012 - по даний час), останній не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймає участі в спільному побуті, а тим самим такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих стороною позивача доказів вбачається, що відповідач самостійно залишив спірне житлове приміщення і протягом тривалого часу не намагався у нього вселитись. Таким чином, оцінивши доводи у їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ураховуючи непорушність права приватної власності позивача на його житло, наявність перешкод у використанні цього права, а також факт непроживання останнього у спірному житловому приміщенні. Разом із тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо зобов`язання органу місцевого самоврядування - Ожидівської сільської ради зняти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки згідно вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, суд вважає за доцільне відмовити у задоволені позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки вказане питання не є компетенцією суду. Крім цього, зобов`язання третьої особи вчинити певні дії може бути покладено лише на відповідачів, а не на третю особу, яка не може відповідати за позовом, а відтак у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial