Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування будинку удаваним, визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи в якості третіх осіб залучені: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Під час підготовчого судового засідання учасникам справи роз»яснювались норми ст. 51 ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р., що діє з 15.12.2017р. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.10.1994р. між ним та [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON], 09.06.1999р. народження. Для проживання їхньої сім»ї та за спільні кошти 24.10.2000р. був придбаний житловий будинок №89/84, що по вул. Петровського/[PERSON] (Нарбутівська/Кривалівська) в м. Черкаси. За роки спільного життя в будинку було зроблено капітальний ремонт та покращено його стан. У 2003р. на підставі рішення Черкаської міської ради від 30.01.2002р. №3-138, дод. 1 п.3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Петровського, 89 в м. Черкаси була приватизована земельна ділянка, площею 621,6кв.м., про що на ім.»я титульного власника жилого будинку [PERSON] 06.06.2003р. видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. 21.09.2008р. [PERSON] померла. Після її смерті у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі 18.11.2008р. відкрита спадкова справа. Спадщину прийняли позивач (чоловік померлої), неповнолітня дочка [PERSON], [PERSON] та [PERSON] батьки померлої. Позивач вказує, що наприкінці 2014р., при підготовці документів для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, стало відомо, що вказаний вище будинок оформлений на дружину [PERSON] на підставі договору дарування, хоча насправді він придбаний у гр.. [PERSON] за гроші, тобто оплатно. Тобто сторони договору під договором дарування фактично, з метою економії грошей на його оформлення, навмисно приховали договір купівлі-продажу. Позивачеві про такі обставини стало відомо від [PERSON] після того, як батьки померлої дружини 11.12.2014р. звернулися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, додавши такий договір дарування. Оскільки житловий будинок №89/84 оформлений не договором купівлі-продажу, а договором дарування, він включений у спадкову масу повністю, що грубо порушує права позивача як співвласника будинку, який вважає спільною сумісною власністю подружжя. Нотаріус не може видати позивачеві свідоцтво на право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а тому він звернувся до суду із даним позовом. Враховуючи, що житловий будинок був придбаний в період шлюбу за гроші сім»ї, то відповідно до ст. 60 СК України, вказане майно вважає об»єктом спільної сумісної власності подружжя і частки є рівними (ст. 70 СК). Відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, якщо на земельній ділянці, яка одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться жилий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то і вказана земельна ділянка є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому земельна ділянка по вказаній вище адресі також перебувала у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, позивач просить суд: визнати договір дарування будинку від 24.10.2000р. між [PERSON] та [PERSON] (зареєстрований за номером 5326) приватним нотаріусом ЧМНО [PERSON]Я.), що по вул. Петровського/[PERSON] (Нарбутівська/Кривалівська), №89/84 удаваним та таким, що приховує під собою договір купівлі-продажу будинку; визнати об»єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] вказаний житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, площею 621,6кв.м. (кадастровий номер 7110136-400-02-059-0013). Також, ухвалою суду від 31.10.2017р. замінено третю особу [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а також від неї було прийнято позовну заяву (в подальшому уточнена в редакції від 29.01.2018р.) до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування будинку дійсним та таким, що відбувся. Свої позовні вимоги мотивує тим, що договір дарування №5326 від 24.10.2000р. був укладений між її дочкою [PERSON] та [PERSON] і є безоплатним, який укладався в присутності позивача ([PERSON]П.). Жодних коштів [PERSON] гр.-ці [PERSON] на виконання вказаного договору не передавала, жодної дії майнового характеру не було вчинено. Всі передбачені законом умови для укладення вказаного договору, такі як державна реєстрація, безоплатність та інші були дотримані обома сторонами. Житловий будинок після укладення договору був переданий [PERSON], в якому вона із сім»єю почали проживати. Також вона дочці на ремонт будинку передала 16000грн., оскільки власних коштів сім»я [PERSON] не мала. З 24.10.2000р. пройшло майже 17 років і жодною особою за весь цей час його не було оспорено. Вважає, що [PERSON] оспорюючи договір дарування від 24.10.200р. вчиняє спроби отримати більшу частку майна після смерті дружини [PERSON] Таким чином, посилаючись на ст. 717 ЦК, просить суд, - визнати договір дарування №5326 від 24.10.2000р. дійсним та таким, що відбувся. Крім того, [PERSON] 31.10.2017р. подала заяву про застосування строків позовної давності. Вважає, що строки позовної давності щодо поданого [PERSON] позову про визнання договору дарування від 24.10.2000р. удаваним, сплинули ще 24.10.2001р., а позов ним подано лише 07.06.2017р. Жодних поважних причин пропуску цього строку позивачем [PERSON] не вказано. Ухвалою суду від 01.02.2018р. закрито підготовче судове засідання по даній справі і призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаним в якості свідка відповідно до вимог ст. 92 ЦПК України та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали повністю та просили їх задовольнити в повному об»ємі. Зазначили, що в грудні 2014р. при розгляді іншої судової справи, [PERSON] дізнався про наявність договору дарування житлового будинку, а не договору купівлі-продажу, тобто, коли дочка стала повнолітньою і почалися спори з батьками [PERSON] щодо спадкового майна. Насправді житловий будинок був придбаний у [PERSON] за гроші сім»ї позивача, а також за кошти, що були позичені у знайомих. Зазначили, що [PERSON] та [PERSON] навмисно приховали договір купівлі-продажу, щоб менше платити витрати по оформленню у нотаріуса. Коли укладався договір, то [PERSON] знав про те, що придбавається будинок, але сам текст договору він не бачив. Договір вважають удаваним, а нерухоме майно об»єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане під час шлюбу. На даний час будинком користуються він позивач та його дочка [PERSON] Крім того, просили відмовити у задоволенні позову [PERSON], оскільки він надуманий і обрано невірний спосіб захисту. Підстав для застосування строків позовної давності щодо вимог [PERSON], немає. Відповідач [PERSON]І в судове засідання не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення. Крім того, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] Заяву про застосування строків позовної давності не подавала. Зазначила, що [PERSON]І, була власником житлового будинку. З-за сімейних обставин та потребою у грошах, вона даний будинок продала [PERSON] Перед купівлею будинку, його оглядали [PERSON] разом із [PERSON] Щоб дешевше оформити факт придбання будинку, вони вирішили, що буде оформлено не договір купівлі-продажу, а договір дарування, що і зробили. Про отримання коштів [PERSON] написала розписку. Крім того, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] В судовому засіданні 11.04.2018р. суд, заслухавши думку учасників справи, відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, відмовив у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON], оскільки таке визнання може порушувати інтереси інших осіб, які беруть участь у розгляді справи і продовжив судовий розгляд. В судовому засіданні третя особа [PERSON] просила задовольнити позов [PERSON], а у задоволенні позову [PERSON] - відмовити. В судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову [PERSON], застосувавши строки позовної давності, а позов [PERSON] задовольнити. Вважають, що [PERSON] не доведено, що будинок купувався за грошові кошти сім»ї [PERSON]. Крім того, [PERSON] ще до 2014 року знав про наявність договору дарування від 24.10.2000р. Батьки померлої [PERSON] ([PERSON] та [PERSON]І.) не змогли отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування, оскільки був відсутній правовстановлюючий документ на будинок. Договір дарування житлового будинку завжди був у [PERSON], а тому він знав про такий договір. Вони, як батьки [PERSON], допомагали їй ремонтувати будинок, надавши грошові кошти дочці. Крім того, ще в 2009р. [PERSON] отримав в БТІ витяг з реєстру нерухомого майна для нотаріуса, де зазначено, що за [PERSON] зареєстровано нерухоме майно на підставі договору дарування від 24.10.2000р. В судовому засіданні третя особа [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], оскільки договір дарування був укладений ще 24.10.2000р. і про цей договір [PERSON] завжди було відомо. Позов [PERSON] просив задовольнити, оскільки від договору дарування залежать їхні спадкові права та розмір спадкового майна. Зі слів [PERSON] йому стало відомо, що [PERSON] подаровано будинок. Крім того, коли в 2002р. почалася процедура приватизації земельної ділянки, то [PERSON] ще й тоді знав про договір дарування будинку, який оформлено на [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що йому зі слів відомо, що будинок був придбаний для проживання сім»ї [PERSON]. У нього також позичались гроші, які йому повністю повернуті. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] та позов [PERSON] не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.1994р. (актовий запис №9). Від шлюбу вони мають дочку [PERSON], 09.06.1999р. народження (свідоцтво про народження І-СР №052579, актовий запис №586). Крім того, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що вбачається з довідки, виданої відділу РАЦСу 02.12.2008р. (актовий запис про народження №401 від 22.03.1977р.). [PERSON] 21.09,2008р. померла, про що свідчать дані свідоцтва про смерть від 24.09.2008р. №104186 (актовий запис №2510). За життя між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування від 24.10.2000р., що посвідчений нотаріусом [PERSON] (реєстр №5326). За умовами договору [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Петровського/[PERSON] №89/84. Цей дар сторони оцінили в сумі 17900грн. 00коп. Крім того, у п.9 абз.2 зазначено, що сторони договору підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного і не є договором зловмисним. Домоволодіння зареєстроване за [PERSON] в ЧООБТІ 10.11.2000р. за №7412. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.12.2017р. та від 18.12.2017р., житловий будинок за вказаною адресою належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 24.10.2000р. В судовому засіданні судом досліджувалась розписка, в якій вказано: «Я, [PERSON] 24.10.2000р. гроші за будинок я отримала 5450 (п»ять тисяч чотириста п»ятдесят). Претензій не маю і зобов»язаюсь не пред»являти. Паспорт УІІ-СР 553657 ОВД Соснівського РИК м. Черкаси, 10.08.1988, підпис». Як позивач [PERSON] та його представник, так і представник відповідача [PERSON] наполягають на тому, що є належним доказом дана розписка, яка підтверджує факт передачі грошових коштів [PERSON] та отримання їх [PERSON] за придбання будинку за договором дарування від 24.10.2000р. Також судом досліджено та оглянуто ксерокопію розписки, яка датована 22.10.2000р., за якою [PERSON] у присутності [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в борг в сумі 2000 доларів США. При цьому, встановлено, що оригінал розписки відсутній, про що зазначив і свідок [PERSON] Позивач [PERSON] показав, що дану ксерокопію йому дав [PERSON], коли тривали судові справи. Крім того, відповідно до даних Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.06.2003р. серія ЧР №016106, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 621,6кв.м. за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.11.2009р. зареєстрована спадкова справа №45852291. За матеріалами, наданими до суду державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори від 27.12.2017р., - після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися: [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідоцтва про право на спадщину не видавались; інформація про заповіти відсутня. Постановою про нотаріальну відмову, нотаріусом [PERSON] від 20.11.2014р. відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок за вище вказаною адресою з-за відсутності у них правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 30.06.2017р. (справа №711/13485/14-ц) вирішено спір між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], яке на час розгляду даної справи не набрало законної сили. Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №23680283 від 26.08.2009р., який замовлений та отриманий заявником [PERSON] в КП «ЧООБТІ», - за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно відповідно до договору дарування №5326 від 24.10.2000р., посвідченого нотаріусом [PERSON] Тобто, ще й в 2009 році [PERSON] також було відомо про дані обставини. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 58 Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963р., що діяв до 01.01.2004р., якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети (ст. 243 ЦК УРСР). Як передбачено ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК УРСР). Як передбачено статтею 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76ЦК УРСР). Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Порядок обчислення строків позовної давності та інших строків, встановлених цим Кодексом, визначається статтями 86 і 87 Цивільного процесуального кодексу Української РСР (ст. 85 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 9 Кодексу про шлюб та сім»ю України в редакції від 20.06.1969р., що втратив чинність 01.01.2004р., - на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 КпШС). У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 11 КпШС). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України в ред., що діє з 01.01.2004р.). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч.ч. 3-5 ЦК України). При прийнятті судового рішення по справі, суд вважає за необхідне послатися на висновки постанови Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі №372/5906/14-ц, щодо доведеності сторони спору тих обставин, на які вона посилається. Так, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач [PERSON] вважає, що ним не пропущені строки звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки він в грудні 2014 року дізнався про наявність договору дарування від 24.10.2000р. Відповідно заяву про поважність причин пропуску строку позовної давності, не подавав. Крім того, відповідач по справі [PERSON] не подавала до суду заяву про застосування строків позовної давності. За викладених обставин, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв»язку із закінченням строків позовної давності, враховуючи, що позовна заява подана до суду лише 07.06.2017р. Позивачем жодним чином належними та допустимими доказами не доведено тих обставин, що він, починаючи з 24.10.2000р. - часу укладання його дружиною [PERSON] із [PERSON] договору дарування №5326, не знав і не міг дізнатись про укладання саме такого договору, а не договору купівлі-продажу нерухомого майна. В судовому засіданні він показав, що жив з дружиною [PERSON] дружньо і постійно в цьому ж будинку, де і на даний час проживає; вони разом оглядали будинок, який мали намір придбати, витратили на його придбання спільні сімейні кошти та кошти, які позичили у знайомих. Крім того, він знав, що саме цього дня 24.10.2000р. дружина пішла до нотаріуса з приводу оформлення та укладання правочину щодо нерухомого майна; після повернення її додому, він її запитав про те, чи все пройшло нормально, на що та відповіла, що будинок вже придбаний і є їхнім. При цьому, він не виявив бажання та інтересу безпосередньо ознайомитись із текстом договору, який від нього дружиною не приховувався і, таким чином, впевнитися у відсутності обставин, які б свідчили чи могли свідчити про порушення його майнових прав. Також, відсутні докази про відсутність у нього оригіналу договору від 24.10.2000р. як правовстановлюючого документу. Слід зазначити, що такий документ у батьків [PERSON] був відсутній, про що свідчить постанова нотаріуса від 20.11.2014р. Відповідно, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] і в частині визнання нерухомого майна об»єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони є похідними від первісних позовних вимог. Що стосується позовних вимог [PERSON], то вони не підлягають до задоволення, оскільки є такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства. При поданні до суду позову [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 640грн. 00коп. (квитанція від 01.06.2017р.). Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК №542627 від 19.06.2017р. йому визначена 2 група інвалідності безтерміново, тобто вже після звернення до суду. При подачі позову [PERSON], остання звільнена від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю 2 групи безтерміново, що підтверджується даними довідки до акту МСЕК №040205. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed