Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, набутого подружжям за час шлюбу. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 25.02.2005 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, від якого в них народились двоє дітей, син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] 21.07.2010р. за договором купівлі-продажу подружжям придбано земельну ділянку, площею 0.0463 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Того ж дня, 21.07.2010 року за договором купівлі-продажу, за реєстровим номером 2283, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Мостовою Р.С., подружжям придбано житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа 51,1 кв. м, житлова площа 31,3 кв. м. У січні 2016 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до нього про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що спільне життя не склалось, шлюбні стосунки між ними припинені з грудня 2015 року через суттєві суперечки на побутовому ґрунті. Вважала, що примирення та збереження сім`ї неможливо, спору щодо місця проживання дітей та спільного майна не має. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу він виїхав зі спірного будинку та наразі проживає окремо, створив нову сім`ю. За час шлюбу та після його розірвання спору щодо спільно нажитого майна не виникало. Він завжди вважав, що вказана нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ними за час шлюбу за спільні грошові кошти для проживання сім`ї. Однак, останнім часом, приїжджаючи до спірного будинку відвідати дітей ним помічено, що на спірній земельній ділянці та будинку хазяйнує сторонній чоловік, який пояснив, що хазяйнує на законних підставах, і не вважає, що [PERSON] має жодне відношення до даного будинку. Ту ж саму думку висловила й відповідачка. За таких обставин , у зв?язку з тим ,що його право власності не визнається з боку відповідачки, у нього виникла потреба звернутись до суду за захистом свого невизнаного права. Позивач просить суд визнати земельну ділянку, площею 0,0463 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1412300000:02:011:0117, за цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа 51.1 кв. м, житлова площа 31.3 кв. м., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за ним право власності: на 1/2 частини вказаної земельної ділянки та на 1/2 частини вказаного житлового будинку. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі довіреності, до суду надав заяву, якою просив справу розглянути за його відсутністю та за відсутністю позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов [PERSON] просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] до відкритого судового засідання не з`явилася, 22.01.2020р. надала до суду заяву, якою просила розглянути дану справу без її участі, за участю її представника адвоката Васильєвої Н.В. Заперечувала проти задоволення позову [PERSON] Представник відповідача адвокат Васильєва Н.В., яка діє на підставі ордеру, до відкритого судового засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи призначені на 25 червня 2020 року об 11год. 30 хв. та 20 липня 2020 року о 10 год. 00 хв., повідомлена належним чином, про що свідчить її підпис у розписці, яка містяться у матеріалах справи, телефонограма, причини не явки суду не повідомила. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 31.08.2018р. (головуючий суддя Сараєв І.А.) провадження у справі відкрито, призначено підготовче засідання. 26.11.2018р. представник відповідача [PERSON] до суду надала заперечення на позовну заяву. Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області №3 від 14.01.2019 року вказана позовна заява була перерозподілена та обрано головуючим суддею Федотову В.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 18.01.2019р. провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. 18.04.2019р. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна, що є сумісною власністю подружжя, визнання права особистою на Ѕ частку майна та стягнення компенсації Ѕ частки вартості автомобіля. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 18.04.2019р. позови об`єднано, закрито підготовче провадження, призначено цивільну справу за основним та зустрічними позовами до судового розгляду. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 18.04.2019р. заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 20.07.2020р. зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, що є сумісною власністю подружжя, визнання права особистою на Ѕ частку майна та стягнення компенсації Ѕ частки вартості автомобіля, залишено без розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівні. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно до розділу 4 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 29.01.2016р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25 лютого 2005 року, розірвано (а.с. 13-14). Згідно зі свідоцтвами про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , записано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20-21). Відповідно до довідок ПрАТ «МК «Азовсталь» [PERSON] отримав дохід: в 2005р. - 36463,10грн.; в 2006р. - 33382,53грн.; в 2007р. - 22247,35грн.; в 2008р. - 52916,52грн.; в 2009р. - 81766,29грн.; в січні-жовтні 2010р. - 141159,16грн.; в жовтні-грудні 2010р. - 47537,75грн. (а.с. 22-28). Згідно з договором купівлі-продажу від 21.07.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Мостовою Р.С., за реєстровим номером 2286, [PERSON] придбала земельну ділянку, площею 0.0463 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1412300000:02:011:0117, за цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка належала продавцям [PERSON] , [PERSON] на підставі державного акту на земельну ділянку (а.с. 99-103). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що спірну земельну ділянку, площею 0.0463 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , було набуто сторонами за час шлюбу, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки. Вирішуючи питання, щодо визнання житлового будинок [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з договором купівлі-продажу від 21.07.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Мостовою Р.С., за реєстровим номером 2283, [PERSON] придбала житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 31,3 кв. м., який зареєстровано МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 28.07.2010р. (а.с. 91-95). Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , станом на 03.12.2018р. , та довідкою ДКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» № 4228 - власник вказаного домоволодіння [PERSON] , побудовала самовільно: житлову прибудову літ А1-1, нежитлову прибудову літ. А2-1, убиральню-душ літ. Е-1, житловою площею 50,4 кв. м (а.с.65-69). Вказаний житловий будинок побудований самовільно, і за своїм правовим статусом є самочинно збудованим. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав щодо об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Проте до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року по справі 488/508/15 суд дійшов аналогічного висновку. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням того, що позивач звертаючись до суду обрав неефективний спосіб захисту свого порушеного права, а саме визнання житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 51.1 кв. м, житлова площа 31.3 кв. м., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який є самочинно збудованим майном та має іншу площу, та у зв?язку з тим,що [PERSON] не просить поділити об`єкт незавершеного будівництва - відмовляє у задоволенні цієї позовної вимоги, і відповідно визнання за ним права власності на Ѕ його частини . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, тому з урахуванням часткового задоволення позову, стягує з відповідача на користь позивача половину суми сплаченого судового збору, яка становить 1409,60грн.

Outcome: partial