Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в обґрунтування якого вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 23.01.2004 він уклав шлюб з відповідачем, з якою вони стали мешкати за вищевказаною адресою. З 22.03.2002 остання була зареєстрована у вказаній квартирі та після укладення шлюбу проживала в ній в якості члена його сім'ї. З 02.07.2016 через погіршення сімейних стосунків він з відповідачем стали мешкати окремо, він залишився проживати у вказаній квартирі, а відповідач пішла з дому та з того часу стала проживати окремо, за адресою: [ADDRESS] Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 15.08.2016 шлюб між ним та відповідачем розірвано. Всі свої речі відповідач з квартири забрала. В нього є неповнолітня донька [PERSON], [INFO], на утримання якої він сплачує аліменти. Його доходи не є значними, факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі створює для нього додаткове фінансове навантаження, пов'язане зі сплатою житлово-комунальних послуг, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, та не має можливості отримати субсидію. Відповідач участі в матеріальних витратах на утримання квартири не несе. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити; після відкладення розгляду справи у зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання не з'явилися, письмово повідомили суд про закінчення розгляду справи у їх відсутність. Відповідач [PERSON], будучи двічі належним чином сповіщеною про час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явилася без повідомлення причин, відзиву на позов не подала. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з'явилася в судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 502, що підтверджується відповідним договором, реєстраційним посвідченням Димитровського бюро технічної інвентаризації (а.с.14, 15). Шлюб, зареєстрований 23.01.2004 між [PERSON] та [PERSON], розірвано на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 15.08.2016 (а.с.16, 17). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12.10.2017 встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 18.03.2003 по 23.01.2004 [PERSON] з [PERSON] та між сторонами поділено їх сумісне нажите майно, при цьому спірна квартира не була визнана спільним майном подружжя; з тексту даного рішення також вбачається, що сторони по серпень 2016 року проживали разом, після чого відповідач пішла з квартири позивача, забравши з собою свої речі та частину сумісно нажитого майна (а.с.18-25). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 13.12.2017 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], його донька [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO] (а.с.31). Відповідно до акту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Плеханово 48» від 30.08.2017, виготовленого представником ОСББ за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], з 02.07.2016 по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с.26). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], мешканка квартири [ADDRESS], суду пояснила, що позивач [PERSON] - її сусід з першого поверху, який з літа 2016 року мешкає один, оскільки його дружина [PERSON] покинула його, пішла з квартири добровільно, ніхто її не виганяв та не чинив ніяких перепон у проживанні. Жінці захотілося свободи, один раз вона бачила відповідача у 2017 році, коли та вивозила на великій машині речі з квартири сусіда. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона зі своїм чоловіком товаришувала з сім'єю [PERSON] багато років, поки подружжя не розійшлося. Влітку 2016 року [PERSON] пішла від [PERSON], залишивши їх доньку з позивачем, який один піклувався про дитину. Пізніше мати забрала до себе дівчинку. Відповідач добровільно пішла від позивача, оскільки вона молодша за нього та забажала свободи, позивач її ніколи не виганяв. Після цього [PERSON] додому не поверталася і з позивачем стосунки не поновляла. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою проживання позивача у якості його дружини та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з літа 2016 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку її відсутності (понад одного року), суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved