Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачкою по справі - [PERSON] , яка є громадянкою Республіки Молдова, 20.05.2014 року було укладено шлюб (реєстрація шлюбу відбулась на території України). [INFO] у спільному шлюбі у них народилася дитина - син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.05.2015 року, виданим бюро РАЦС м. Ришкань, Республіка Молдова. Дитина з 06.05.2015 року є громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянина України № 553 від 08.12.2017 року. Дитина з народження безперервно (не враховуючи туристичних поїздок за межі території України) проживала в Україні разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Ця адреса не є адресою реєстрації місця проживання дитини, так як дитина офіційно зареєстрована за наступною адресою проживання: [ADDRESS] . На жаль, вподальшому їхні сімейні погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. 27.07.2016 року заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними було розірвано та під час судового розгляду відповідачка погодилася з тим, що дитина проживатиме з ним. Для уникнення конфліктів та за усною домовленістю між колишнім подружжям, починаючи з 24.04.2016 року, дитина проживала з ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка після розлучення виїхала з України,та поверталась 3-4 рази на рік для зустрічі дитиною. Зазначив, що довіряв відповідачу, не порушував її права як матері дитини, та, коли остання приїжджала в Україні, передавав дитину на виховання та догляд в межах Львівської області. 08.05.2019 року відповідачка під час чергового приїзду в Україну, з метою спілкування з дитиною, зі згоди батька, взяла дитину на виховання на один день, з домовленістю не покидати територію м. Львова, так як дитина наступного дня повинна була йти в дитячий садок. 09.05.2019 року відповідачка, без отримання попередньої його згоди, вивезла дитину за межі м. Львова, а тому він був змушений звернутись до Національної поліції з заявою про викрадення малолітньої дитини. 09.05.2019 року розуміючи, що відповідачка може спробувати незаконно вивезти малолітню дитину за межі України, звернувся за телефоном довіри до Державної прикордонної служби України з заявою про можливий незаконний вивіз дитини за кордон України без відповідного дозволу батька. 09.05.2019 року працівниками Білгород-Днісгровського прикордонного загону було виявлено, що до пункту пропуску на виїзд з України прибула [PERSON] з дитиною, яка, начебто слідує по свідоцтву на повернення до Республіки Молдови, також має свідоцтво про народження, видане в Республіці Молдова. Під час оформлення відносно дитини відбулось спрацювання відповідної інформаційної системи, в якій було вказано про можливий незаконний вивіз малолітньої дитини як громадянина України без дозволу батька. Крім того, працівниками Білгород -Дністровського прикордонного загону було встановлено, що 23.12.2018 року дитина перетнула державний кордон України на в`їзд в Україну по паспорту саме громадянина України для виїзду за кордон яка громадянина України. 10.05.2019 року інспектор ПК ВПС «Старокозаче» Білгород-Дністровського прикордонного загону, старший прапорщик - [PERSON] виніс рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку за № 935 (щодо дитини). Підставою винесення вказаного рішення інспектора ПК ВПС «Старокозаче» Білгород-Дністровського прикордонного загону є відсутність у відповідача нотаріально засвідченої заяви батька [PERSON] про надання дозволу на вивезення за територію державного кордону України його дитини. Не дивлячись на зазначене вище та в порушення вказаного рішення інспектора ПК ВПС «Старокозаче» Білгород-Дністровського прикордонного загону про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, в той же день 10.05.2019 року відповідачка все ж таки змогла незаконно вивезти за територію України дитину через вказаний вище пункт пропуску. Крім того, наскільки йлму відомо з пояснень працівників Білгород-Дністровського прикордонного загону, ані відповідач, ані дитина офіційно та в встановленому порядку не перетнули державний кордон України (а фактично, перетнули його незаконно), а всі документи вказаних осіб залишились в оригіналах у працівників Білгород-Дністровського прикордонного загону. Вважає, що відповідачка своїми діями вже порушила законодавство України, створила стресову ситуацію для дитини, яка є малолітньою, та порушує його права на виховання дитини. Крім того, відповідачка не має офіційної роботи, заробляє на підробітках не в країні свого резидентства, не має власного житла та належних умов для забезпечення нормального життя для дитини, а сама дитина від народження виховується здебільшого ним. Він любить свою дитину і спроможний забезпечити її всім необхідним, що і робив чотири роки, протягом яких дитина проживала з ним, слідкував за станом здоров`я, її розвитком, виховував та піклувався про неї, у нього з дитиною добре налагоджений психологічний контакт, вони прив`язані один до одного, на даний час проживають разом. Крім того, дитина має захворювання дихальних шляхів, що потребує особливого догляду у отоларинголога та періодичних процедур, що не надаються матір`ю. Вважає, що раніше з колишньою дружиною була домовленість, про те, що дитина буде проживати в Україні з ним, а відповідачка порушила ці домовленості та незаконно вивезла дитину за територію України. А тому просить постановити рішення яким: - визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав повністю, просить його задовольнити, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а справу слухати у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. В судове засідання представник третьої особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської області не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Матеріали справи свідчать, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.07.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.05.2015 року, виданого бюро РАЦС м. Ришкань, Республіка Молдова, актовий запис № 59, убачається, що [PERSON] народився [INFO] у м. Ришкань, Республіка Молдова, його батьком записаний [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Згідно довідки № 553 від 08.12.2017 року, виданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області відомо, що [PERSON] , [INFO] , набув громадянство Українина підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» з дати народження. Рішенням № 935 від 10.03.2019 року, прийнятого інспектором ПК ВПС «Старокозаче» Білгород-Дністровського прикордонного загону, старшим прапорщиком - [PERSON] прийнято відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку (щодо [PERSON] ). Підставою винесення вказаного рішення є відсутність у [PERSON] нотаріально засвідченої заяви батька [PERSON] про надання дозволу на вивезення за територію державного кордону України його дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.07.2019 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Житло розміщено на 2-му поверсі, 9-ти поверхового будинку, складається з 3-х кімнат, коридору, санвузла та кухні. Для виховання та розвитку дитини створено належні умови: окрема кімната, окреме спальне місце, сезонний одяг, взуття, розвивальні ігри, спортивний інвентар, дитячі книжки, гігієнічні норми дотримані. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом з батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства убачається, що коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати, передусім, інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини, оскільки дитина фактично проживає разом з батьком та перебуває на повному його утриманні, для дитини створені всі належні умови для проживання та її всебічного розвитку, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved