Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], та на нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, Карабинівська селищна рада, мотивуючи свої вимоги тим, що між ТОВ «Агрофірма ім. Мічуріна» в особі в.о. директора Романюк І.І. «Продавець» та ТОВ «Торговельний дім «Агро» в особі директора [PERSON] «Покупець» укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п.1.1. якого Продавець надає Покупцеві майно, незавершене виробництво, а Покупець зобов'язаний сплатити вартість цього майна та незавершеного виробництва. Також, 01.04.2004 року між Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області в особі першого заступника голови райдержадміністрації Голоти В.О. «Орендодавець» та ТОВ «Торговельний дім «Агро» в особі директора [PERSON] «Орендатор» укладений договір оренди землі водного фонду, відповідно до п.1.1. якого Орендодавець на підставі розпорядження голови Павлоградської райдержадміністрації від 01.04.2004р. №186-р-04 передає в оренду землю водного фонду, яка знаходиться у віданні Орендодавця, а Орендатор приймає в оренду землю водного фонду, яка розташована на території Карабинівської сільської ради. Згідно п.3.1. договору земля водного фонду надається в оренду строком 20 років з моменту реєстрації даного договору. Позивач [PERSON] за власні кошти та власними зусиллями добудував на зазначеній земельній ділянці нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, Карабинівська селищна рада. Між позивачем [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди № 01/2017 від 16 жовтня 2017 року, відповідно до якого позивач передав відповідачу у користування нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, Карабинівська селищна рада та домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.5.1.2. вказаного договору, [PERSON], зобов'язувався надати відповідачу [PERSON] не пізніше 5 днів з моменту передачі Об'єктів оренди - копії правовстановлюючих документів на зазначені вище Об'єкти оренди. Відповідач неодноразово зверталася до позивача з вимогою надати їй копії правовстановлюючих документів, однак, у зв'язку з реконструкцією та капітальним ремонтом зазначених об'єктів оренди [PERSON] позбавлений можливості виконати дане зобов'язання за договором. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с.49) в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. (а.с. 48). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достовірність, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 24.03.2004 року між ТОВ «Агрофірма ім. Мічуріна» в особі в.о. директора Романюк І.І. «Продавець» та ТОВ «Торговельний дім «Агро» в особі директора [PERSON] «Покупець» укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п.1.1. якого Продавець надає Покупцеві майно, незавершене виробництво, а Покупець зобов'язаний сплатити вартість цього майна та незавершеного виробництва (а.с.16-17). 01.04.2004 року між Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області в особі першого заступника голови райдержадміністрації Голоти В.О. «Орендодавець» та ТОВ «Торговельний дім «Агро» в особі директора [PERSON] «Орендатор» укладений договір оренди землі водного фонду, відповідно до п.1.1. якого Орендодавець на підставі розпорядження голови Павлоградської райдержадміністрації від 01.04.2004р. №186-р-04 передає в оренду землю водного фонду, яка знаходиться у віданні Орендодавця, а Орендатор приймає в оренду землю водного фонду, яка розташована на території Карабинівської сільської ради. Згідно п.3.1. договору земля водного фонду надається в оренду строком 20 років з моменту реєстрації даного договору (а.с.20-23). З наданих суду документів, зокрема договору підряду на виконання будівельно-монтажних робіт з реконструкції будівлі № 7-04/14 від 12 квітня 2014 року (а.с.50-54), та акту виконаних робіт згідно вказаного договору від 12 березня 2015 року (а.с.55) вбачається, що позивач по справі дійсно за власні кошти та власними зусиллями добудував на зазначеній земельній ділянці нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, Карабинівська селищна рада, які відповідно до технічного паспорту від 05 грудня 2017 року складаються з:нежитлова будівля літ. А-1, загальною площею 50,2 кв.м., ганок з навісом літ.а, нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 38,0 кв.м., альтанка літ. В, убиральня літ. Г, трансформаторна підстанція №1, колодязь №2, сходи №3, замощення I. Зазначене також підтверджується рахунками-факторами на виконання будівельних та монтажних робіт, квитанцією про сплату коштів за ці роботи (а.с.56-58). Технічна характеристика зазначених об'єктів відображена у технічному паспорті (а.с.12-15). Правовідносини, що склалися між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Згідно ст.15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності на нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, Карабинівська селищна рада та складаються з: нежитлова будівля літ. А-1, загальною площею 50,2 кв.м., ганок з навісом літ.а, нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 38,0 кв.м., альтанка літ. В, убиральня літ. Г, трансформаторна підстанція №1, колодязь №2, сходи №3, замощення I, оскільки наданими доказами підтверджено позовні вимоги в цій частині. Решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: partial