Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому вказав, що він з відповідачем, на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10\~січня 2018 року, є співвласниками квартири [ADDRESS]. Йому належить 2/3 частин квартири, а відповідачці 1/3. На теперішній час квартирою користується лише відповідач, і створює перешкоди для користування позивачу, в тому числі, змінивши замок на вхідних дверях. Оскільки квартира двокімнатна, просить виділити йому в користування ізольовану кімнату №7 площею 17,3 кв.м., та балкон площею 1,83 кв.м., а відповідачу ізольовану кімнату №6 площею 10,8 кв.м. Інші приміщення залишити в загальному користуванні. Також просить вселити його в квартиру. 25 травня 2018 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 30 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій зазначила, що позов визнає в повному обсязі. Просить розглянути справу за її відсутності, та задовольнити позовні вимоги. Представник позивача адвокат [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 200 ч.3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 10 січня 2018 року у справі ЄУН №337/4500/17, Провадження №2/337/188/2018 (а.с.5-6), за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини квартири за адресою: м.\~Запоріжжя, вул. Світла, буд.4, кв.№267, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 23 травня 2016 року. За [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Світла, буд.4, кв.№267, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 23 травня 2016 року. Рішення набрало законної сили 10 лютого 2018 року. Право власності за вказаним рішенням зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.9), та відображено в технічному паспорті на квартиру (а.с.7-8). Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Суд вважає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Оскільки в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, то застосування критерію необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення з забезпеченням відповідності ідеальних часток реальним, суд вважає не обовязковим. Суд вважає необхідним виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно і вважає допустимим відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При визначенні конкретного порядку користування суд виходить з того, що частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, на ідеальну частку у праві спільної власності на спірну квартиру [PERSON]\~(2/3\~частини)\~припадає 18,73\~кв.м. житлової площі, а [PERSON] (1/3 частини) 9,37 кв.м. житлової площі. Кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожної зі сторін, в квартирі немає. Разом з тим, згідно з технічним планом спірної квартири в ній є дві ізольовані житлові кімнати №7 площею 17,3 кв.м., і №6 площею 10,8 кв.м. Таким чином, відхилення від ідеального розміру часток не перевищуватиме 1,5 кв.м. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не призведе до суттєвого порушення прав та законних інтересів відповідача, як співвласника квартири. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проте, як вбачається з викладених у позові обставин, проти яких не заперечила відповідач, [PERSON] не має можливості користуватися належною йому часткою приміщення у спірній квартирі. Таким чином, права позивача у користуванні належним майном порушені, а їх поновлення можливе шляхом вселення позивача в спірну квартиру. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved