Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 624700,00 гривень. Крім цього просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 6247,00 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 травня 2014 року [PERSON] під розписку отримав від позивача [PERSON] гроші у розмірі 20 000,00 євро, що на час подання позову до суду еквівалентно 624700,00 гривень. Вказані кошти, відповідач зобов'язався повернути до 25.09.2014 року. Передача коштів в борг та написання розписки відбулось у присутності двох свідків, що підтверджується їхніми підписами. Станом на 22 вересня 2017 року позика відповідачем не повернута. Після спливу визначеного у письмовій розписці від 28.05.2014 року строку, позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак, відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, що і стало підставою для звернення до суду Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Зі згоди представника позивача, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.05.2014 року [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий 15 серпня 1997 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, що мешкає за адресою: [ADDRESS], зобов'язався повернути суму у розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) Євро, яку отримав від [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], до 25.09.2014 року в повному обсязі, в чому і розписався (а.с.3). -2- Відповідно до довідки від 09 жовтня 2017 року № 04-28/52-15 року, курс валют станом на 22 вересня 2017 року, а саме гривні до євро, складає 31,23 гривень за 01 Євро (а.с.13). Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 стаття 626 Цивільно кодексу України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція викладена в Постанові ВСУ №6-63цс13 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON], а останній належним чином не виконав умови договору та не повернув суми боргу, а тому позовні вимоги позивача є підставними і підлягають до задоволення. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON]. -3-

Outcome: approved