Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою до Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Комунальної установи «Служба оперативного реагування на надзвичайні ситуації» Одеської міської ради (служба «077»), за участі третіх осіб - Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування завданої моральної шкоди та просить суд стягнути з державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби України з надзвичайних ситуацій на його користь моральну шкоду в сумі 100\~000,00 (сто тисяч) гривень; стягнути з комунальної установи «Служба оперативного реагування на надзвичайні ситуації» Одеської міської ради служба «077» на його користь моральну шкоду в сумі 100\~000,00 (сто тисяч) гривень; стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконні дії відповідачів, які стали перешкодою для завчасного призначення пенсії за списком №1. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримував, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, Комунальної установи «Служба оперативного реагування на надзвичайні ситуації Одеської міської ради (Служба «077»)» - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у повному обсязі. Представник відповідача, Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, до суду не зявився про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся, згідно письмової заяви просить справу розглядати за його відсутності. При цьому посилається на те, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки [PERSON] працював в Південному регіональному спеціалізованому (воєнізованому) аварійно-рятувальному загоні. Представник третьої особи, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, до судового засідання не зявився про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся, заяв та клопотань суду не надавав про причини неяки не повідомив. Представник третьої особи, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, до судового засідання не зявився про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся, заяв та клопотань суду не надавав про причини неяки не повідомив. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд прийшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне . Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] працював повний робочій день в «Міській службі оперативного реагування на надзвичайні ситуації Одеської міської ради», з 16.02.2005 року по 13.03.2006 року; з 13.03.2006 року по 21.07.2007 року; з 21.07.2006 року по 31.05.2008 року. Згідно Довідки про підтвердження наявного трудового стажу №29 від 21.07.2014 року, [PERSON] працював повний робочій день в КУ «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради» та виконував водолазні роботи з 01 червня 2008 року. В довідці №13 від 12.05.2014 року виданої КУ «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради» зазначено час перебування під водою [PERSON], який становить 3\~148 годин. З довідки КУ «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради» від 16.12.2014 року вбачається, що робоче місце водолаза атестовано вперше згідно наказу від 16.05.13 №34. Рішенням Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси [PERSON] відмовлено у призначенні пенсії, оскільки його пільговий стаж становить 6 років при загальному стажі 27 років 2 місяці. До пільгового стажу зараховано період роботи з 01.06.2008 року по 31.05.2014 року в КУ «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради на посаді водолаза. Періоди роботи на посаді водолаза з 01.03.2004 року по 15.02.2005 року в Південному регіональному спеціальному (воєнізованому) аварійно-рятувальному загоні та 16.02.2005 року по 31.05.2008 року в КУ «Служба оперативного реагування на надзвичайні ситуації Одеської міської ради» до пільгового стажу не враховано, оскільки не провадилась атестація робочих місць. За викладених у позовній заяві обставинами, позивач вважає, що відповідачі своїми умисними діями та невиконанням своїх прямих обовязків позбавили його права на компенсацію за роботу в несприятливих умовах і пільгове пенсійне забезпечення, чим було завдано моральну шкоду у визначеному їм розмірі. Суд критично ставиться до доводів позивача про завдання йому моральної шкоди за наступних обставин. Як вбачається з наданих позивачем документів, [PERSON] працював в Південному регіональному спеціальному (воєнізованому) аварійно-рятувальному загоні з 12.01.2004року по 15.02.2005 року на посаді водолаза. В державному воєнізованому гірничорятувальному (аварійно-рятувальному) загоні державної служби України з надзвичайних ситуацій позивач не працював, доказів своєї роботи в загоні суду не надавав. Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін державної служби України з надзвичайних ситуацій було засновано 13 травня 2013 року та відповідно до статуту, загін є правонаступником Криворізького спеціалізованого воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону МНС України, Марганецького спеціалізованого воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону ДСНС України Олександрійського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону ДСНС України, Миколаївського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону ДСНС України. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимогі заперечень,крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями ч.ч. 1 та 2ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За змістом ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. Згідно положень ч. 1ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно дост. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно достатті 8\~ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред'явити позов до належного відповідача. Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Державної служби України з надзвичайних ситуацій є неналежним відповідачем, позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивачем в судовому засіданні не заявлялись, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, оскільки позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Разом з тим, суд вважає викладені у позові обставини необґрунтованими, виходячи з наступних підстав. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду пленум розяснює, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, при розгляді справи про відшкодування моральної шкоди судом всебічно з'ясовано всі обставини та не встановлено причин й умов, що на думку позивача призвели до завдання йому моральної шкоди. До того ж, суду не надано розрахунку моральної шкоди, яку просить стягнути позивач на свою користь. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю.

Outcome: dismissed