Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він на праві приватної власності є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному йому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який фактично не проживає за вказаною адресою з 2012 року, та є онуком натепер померлої [PERSON] , колишнього власника вказаного житла, яка його за життя заповіла позивачу. Речей відповідача у належному позивачу будинку немає, станом будинку відповідач не цікавиться, не сплачує комунальні платежі та не приймає участі у ремонті вказаного житла. Відповідач на теперішній час проживає на території м.Луганська за адресою, невідомою позивачу. Відповідач не є членом сім`ї позивача та не є наймачем. А тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності. На позовних вимогах наполягав та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні присутнім не був, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки від 28 жовтня 2020 року №07.6.1-10/37 із погосподарської книги № 7 на 2016-2020 роки, особовий рахунок № [NUMBER] села Лимарівка Кононівського старостинського округу Біловодської селищної ради Луганської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , була власником житлового будинку, розташованого за адресою - [ADDRESS] . З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Біловодського районного нотаріального округу Доброскоковою А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 822, слідує, що позивач [PERSON] , який прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на якій розташована малоповерхова будівля (житловий будинок, що значиться в погосподарській книзі). Згідно довідки №508, виданої позивачу [PERSON] виконавчим комітетом Біловодської селищної ради Луганської області 02 листопада 2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але там не проживає з 2012 року. Актом обстеження від 01 грудня 2020 року, складеного депутатом Біловодської селищної ради Брус Ю.В. за підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , в житловому будинку за адресою - [ADDRESS] , не проживає з 2012 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] не є членом його сім`ї та з 2012 року не проживає у належному йому будинку, тому втратив право користування вказаним житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловм. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. У відповідності до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом родини позивача, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2012 року, особистих речей там не має, обов`язки щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, а отже, своєю реєстрацією в цьому житловому приміщенні чинить перешкоди власнику позивачу [PERSON] у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved