Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Посилаючись на те, що на сьогоднішній день середньомісячний дохід [PERSON] , складає 5000 грн., а тому він немає можливості сплачувати аліменти в розмірі 3 000,00 грн., щомісячно. Також він повинен допомагати своїй матері, яка є пенсіонеркою, вдовою та отримує незначну пенсію, а також його сестрі, що є інвалідом і не може працювати. Батько позивача помер, сестра [PERSON] вдова із двома дітьми, тому крім нього їм немає на кого розраховувати. Якщо він буде віддавати 60% свого доходу на аліменти, оплатить комунальні послуги за квартиру, яку він надав для проживання своїх синам, у нього не залишається засобів на існування, на елементарні речі, та ліки. Крім того відповідач не завжди витрачає отримані аліменти на дітей і тому [PERSON] часто купує дітям продукти харчування та інші необхідні речі. Оскільки заробітна плата, яку отримує позивач є стабільна та дозволяє змінити спосіб стягнення аліментів. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та змінити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.03.2020, справа №607/27396/19 на користь [PERSON] на утримання дітей, з 3000 грн. щомісячно на 1/3 частину всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідача подав відзив на позов, в якому вказав, що зміна способу стягнення аліментів регулюється ч. 3 ст. 181 СК України, а саме спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, тобто з позовом про зміну способу стягнення аліментів може звертатися тільки одержувач, тобто [PERSON] . Також долучені квитанції не підтверджують, що саме позивач є покупцем та товари куплені для дітей. Про те, що позивач є інвалідом було враховано при винесені рішення суду про стягнення аліментів. При цьому у відповідачки незадовільний стан здоров`я і вона потребує лікування. Знаходження у позивача на утриманні матері та сестри не підтверджено жодними доказами перебування їх на утриманні позивача, а тому слід відмовити у задоволенні позову. Відповідача та її представник у судовому засіданні позов не визнали та заперечила проти його задоволення з підстав та мотивів викладених у позові. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не подав доказів по судових витрат. Позивач отримує стабільний дохід, тому можливо змінити спосіб виконання рішення із твердої грошової суми на частину від заробітку, доходу батька. Із збільшенням доходу позивача збільшиться і сума аліментів, тому є усі підстави для задоволення позову. Відповідач не подав заперечення на відповідь на позов. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилися сини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.03.2020, справа №607/27396/19, вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 1500,00 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів. Відповідно до ст. 12, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що позивач не подав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що у нього суттєво погіршився матеріальний стан чи змінився сімейний стан або погіршився стан здоров`я і ці зміни є підставою для зменшення стягнутої суми аліментів з підстав, передбачених статтею 192 СК України. Посилання позивача на квитанції про купівлю товарів для дітей, оплата комунальних послуг, допомога матері та сестрі не є належними доказами, які б вказували на погіршення матеріального стану чи зміну сімейного стану. Щодо незадовільного стану здоров`я, то вказані обставини існували на час визначення розміру аліментів та були враховані судом. За таких обставин, враховуючи, що відсутні підстави для зменшення стягнутої суми аліментів, і відповідач як одержувач аліментів не погоджується на зміну способу їх стягнення, а Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів, суд вважає слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Щодо розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що оскільки позивач не оплатив судовий збір при подачі позовної заяви, слід стягнути з позивача на користь держави судовий збір. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу відповідачем подано ордер серія ТР №071016 про надання правової допомоги від 18 жовтня 2020, акт виконаних робіт від 28.12.2020. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер. Таким чином, враховуючи, що представник позивача заперечує проти розмір витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що сума гонорару в розмірі 4 500,00 грн. є не співмірною із складністю справи та ціною позову, а тому є наявність правових підстав, передбачених ч. 5 ст. 137 ЦПК України для зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 2 000 грн.

Outcome: approved