Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], від імені та в інтересах якого діє [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вищезазначеному будинку разом з його дружиною [PERSON] зареєстровані [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON]. Проте, фактично у вказаному будинку проживає лише дружина позивача, а відповідачі з 2013 року не проживають у будинку. Відповідачі проживають в іншому місці, та до теперішнього часу зареєстровані в будинку позивача, з реєстраційного обліку не знялися. Наявність реєстрації відповідачів у будинку порушує права та інтереси [PERSON], як власника будинку, оскільки створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач звернувся з цим позовом до суду і з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що [PERSON] є його прийомною донькою, яка в 2013 році разом з її родиною зареєструвалися за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі в теперішній час проживають в м. Москва Російської Федерації. Вони зареєстровані на території Російської Федерації. Дехто з відповідачів вже є громадянами Російської Федерації. Відповідачі жодного дня в спірному будинку не проживали. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити. Додатково суду пояснив, що [PERSON] є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку з 2013 року, але жодного дня ніколи не проживали. Вказана обставина підтверджується письмовими доказами. Реєстрація відповідачів у спірному будинку порушує права позивача як власника житла, оскільки він не може вільно розпоряджатися цим будинком. Відповідно до ст. 391 ЦК України [PERSON] має право вимагати захисту своїх прав шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористалися. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області Шарнікова І.І. в судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її чоловіком. Вони проживають разом з чоловіком в будинку за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстровані її донька [PERSON] зі своєю родиною. З 2013 року відповідачі зареєстровані, але не мешкають. Вони проживають з 2013 року в м. Москва Російської Федерації. Повертатись в Україну її дочка з родиною не будуть, оскільки вони оформлюють громадянство Російської Федерації. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у зв'язку з чим судом 19.03.2018 року на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідчення свідка дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірного житлового будинку, що знайшло своє підтвердження належними та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до копії домової книги за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Згідно із копією довідки Борівської селищної ради м. Сєвєродонецьк Луганської області від 01.12.2017 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], але не проживають з 2013 року. Як вбачається з позовної заяви [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON], з 2013 року за власним бажанням не проживають у спірному будинку, оскільки вони переїхали проживати до Російської Федерації. Відповідачі були лише зареєстровані за вказаною адресою. Вказані обставини підтверджуються свідченнями свідка [PERSON] У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачів [PERSON] та її сина [PERSON] і неповнолітнього сина [PERSON] в спірному будинку. Суд вважає, що відповідачі не мешкають в спірному будинку і покинули його без поважних причин. До спірного житлового приміщення вони не ставляться як до постійного місця проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже, виходячи з аналізу вказаних положень законів, обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в вказаному випадку на її матір. Згідно з ч. 2-3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, неповнолітній [PERSON], якому на момент реєстрації у спірному будинку виповнилося десять років, не мав права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання одного з батьків, з ким він проживає. Відповідно до акту від 16.03.2018 року, затвердженого депутатом Борівської селищної ради Луганської області Веслогузовим А.А., з метою перевірки факту проживання за адресою: [ADDRESS], встановлено, що за вказаною адресою [PERSON], [PERSON] і [PERSON] ніколи не проживали. В силу положень ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня дитина [PERSON], якому на момент реєстрації в спірному будинку було десять років, був зареєстрований у спірному будинку як за місцем проживання своєї матері [PERSON], при цьому в ній ніколи не проживав. Таким чином, право користування житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON] на момент реєстрації в спірному будинку є похідним від права його матері. При цьому, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 02.04.2018 року №1693 про заперечення проти позовних вимог щодо позбавлення неповнолітньої дитини [PERSON] права користування житлом, у зв'язку з тим що він є необґрунтованим. Враховуючи свідчення свідка [PERSON], а також з аналізу доводів, наведених позивачем [PERSON] у судовому засіданні, вбачається, що пред'явивши вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, належному позивачу на праві власності, фактично ставиться питання про захист порушеного права власності на вказаний будинок та усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном на підставі ст.ст. 386, 391 ЦК України. Враховуючи, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсно втратили право користування цим будинком. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 213 грн. 33 коп. з кожного, у зв'язку з їх документальним підтвердженням. На підставі викладеного,

Outcome: approved