Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 57 952 гривні 05 копійок. Мотивуючи позовні вимоги, зазначив, що 16.12.2013 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 79 446 гривень. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2014 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 79 446 гривень, вказане судове рішення набрало законної сили 21.10.2014 року, однак до цього часу залишається невиконаним відповідачем. З урахуванням викладеного, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року у розмірі 53 387 гривень 71 копійку, а також 3% річних за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року у розмірі 4 564 гривні 34 копійки. У судове засідання представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зі змісту якої також вбачається, що позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики віл 16.12.2013 року у розмірі 79 446 гривень, а також судові витрати у розмірі 794 гривні 47 копійок. За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти,встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. 29.09.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/2036/14-ц на підставі заочного рішення суду від 18.06.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 79 446 гривень. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. У частині 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, зробленого постановою Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: 79446 (сума боргу)*3% / 365 * 365 ( 365 днів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року) = 2 383,38 грн.; 79446 (сума боргу)*3% / 365 * 334 (334 дні за період з 01.01.2015 року по 01.12.2015 року) = 2180,96 грн. Таким чином загальна сума 3% річних складає 2383,38+2180,96 = 4 564,34 грн. Загальна сума інфляційних витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 53 387,71 грн. та вираховується наступним чином. Індекс інфляції за період з 01.01.2014 року по 01.01.2015 року склав 124,9%, за період з 01.01.2015 року по 01.12.2015 року - 142,3%. 79446*124,9% = 99 228,054 - 79 446 = 19 782,054 грн. за період з 01.01.2014 року по 01.01.2015 року. 79446*142,3% = 113 051,66 грн. - 79 446 = 33 605,66 грн. за період з 01.01.2015 року по 01.12.2015 року. Таким чином, загальна сума інфляційних витрат становить 53 387,71 грн. (19 782,054 +33605,66). З урахуванням вказаних вище обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 663 грн. 21 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 625 ЦК України,

Outcome: approved