Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 11 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 28 000 доларів США строком до 11.04.2019 року. Крім того, 11.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. Вказані кошти [PERSON] не повернула, а тому просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] в його користь кошти в розмірі 28 000,00 доларів США заборгованості за Договором позики від 11.01.2017р. в гривневому еквіваленті по курсу гривні щодо долара США встановленого Національним Банком України на день погашення заборгованості. Возивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідачів не надходило. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що згідно з ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач в поданій заяві не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 26 липня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 02 серпня 2019 року у даній справі було вжито заходів забезпечення позову. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 11 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 28000 доларів США строком до 11 квітня 2019 року. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 ; від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16. У відповідності до п. 3 Договору позики від 11.01.2017 року передача грошових коштів за договором була здійснена до підписання даного договору. За нормами ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У встановлений договором строк до 11 квітня 2019 року відповідач [PERSON] борг не повернула. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики 11 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки. Відповідно до п.1.1. договору поруки Поручитель ( [PERSON] ) поручається перед позикодавцем ( [PERSON] ) за виконання зобов`язань [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (надалі іменується «Позичальник») перед Позикодавцем за Договором позики від 11 січня 2017 року, укладеним між Позикодавцем та Позичальником, у розмірі 28 000,00 (двадцять вісім тисяч) доларів. У відповідності до п. 2.1 договору поруки уразі порушення Позичальником обов`язків за Договором позики Поручитель відповідає перед Позикодавцем солідарно за виконання зобов`язань за Договором позики в повному обсязі в тому числі сплату відсотків, пені, штрафу тощо. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У відповідності до ч.1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. 24 вересня 2019 року відповідачу [PERSON] була направлена вимога щодо добровільного повернення коштів в розмірі 28000 доларів США, що підтверджується вимогою від 23.09.2019 року та належно завіреними копіями довідки, накладної укрпошти та описом вкладення у лист. Проте, відповіді позивачем так і не було отримано. На даний час в добровільному порядку відповідачами кошти в розмірі 28000 доларів США не повернуті. Згідно з вимогами ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі за № 373/2054/16ц. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в даному випадку порушені права позивача відповідачами, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом солідарного стягнення з відповідачів в користь позивача 28000 доларів США. Позовна вимога щодо стягнення з відповідачів в користь [PERSON] коштів в гривневому еквіваленті по курсу гривні щодо долара США встановленого Національним Банком України на день погашення заборгованості до задоволення не підлягає, оскільки вказана вимога стосується майбутніх правовідносин між сторонами, що не може бути предметом розгляду в даній справі. В силу вимог ст. 141 ЦПК України в користь позивача слід стягнути сплачену суму судового збору пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог з кожного з відповідачів по 3664 грн. 20 коп.

Outcome: partial