Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування свого позову посилається на те, що ним особисто було передано в борг [PERSON] грошові кошти сумі 28 700 доларів США, на підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 30.11.2019р. із зазначенням умов їх повернення. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув отримані кошти у повному розмірі, на початку жовтня 2020 року відповідач повернув йому борг у розмірі 4 000 доларів США, а 03.12.2020р. повернув 5 000 доларів США, а усього 9 000 доларів, і розмір боргу складає 19 700 доларів США що у перерахунку на національну валюту становить 548 960,2грн. Відповідач незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає виконання зобов`язання, його прохання повернення коштів відповідачем ігноруються, відповідно до положень ст.625 ЦК України три відсотки річних від суми боргу 19 700 доларів США становить 591 доларів США. У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь в рахунок погашення боргу за розпискою від 30.11.2019р. 20 291 доларів США, що становить на час подання позовної заяви 565 429грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив що 30 листопада 2019 року він за домовленістю привіз відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 28 700 доларів США, вдома у відповідача передав йому ці кошти а відповідач [PERSON] отримав кошти і написав розписку у якій зазначив що позичив у нього 28700 доларів США і зобов`язується повернути до 28.12.2019р., але кошти не повернув ні 28.12.2019р., ні пізніше, обіцяв віддати. Наприкінці вересня або на початку жовтня 2020 року відповідач повернув йому 4 000 доларів США і 03.12.2020р. повернув ще 5 000 доларів США і обіцяв через тиждень привезти ще, але перестав зовсім відповідати на телефон. Розписки про отримання цих коштів відповідач від нього не вимагав тому він і не писав таких розписок, більше грошей відповідач не привозив, відповідач йому винен 19 700 доларів США і три відсотки річних. Борг відповідач віддавав два рази, а 15тис. доларів відповідач йому не віддавав і такі пояснення відповідача не відповідають дійсності. Оригінал розписки був у нього і він надав його суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково у розмірі 4 700 доларів США, пояснив що він у 2016 році позичив у позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 15тис. доларів США під 4 відсотки щомісячно, він два роки платив ці відсотки, також ще позивач позичав йому п`ять тисяч доларів на три місяці і він віддав їх позивачу, а потім у нього трапились проблеми зі здоров`ям і він не зміг виконувати зобов`язання і вирішили що до закінчення моменту повернення цих 15тис. доларів позивач додав ще відсотки у сумі 13700 доларів які він не платив і тому сума вийшла 28700 доларів США, так склалась ситуація у нього на роботі і партнери його не зовсім розрахувались тому він просив позивача почекати, він написав цю розписку як йому порекомендував позивач, цю суму порахував позивач разом з ним, він погодився з сумою і написав розписку на 28700 доларів і говорив що влітку-восени буде віддавати гроші. Приблизно наприкінці вересня він повернув позивачу 4000 доларів, потім в період з 10 по 15 жовтня він віддав позивачу 15тис. доларів і приблизно 3-5 грудня віддав ще 5тис. доларів, він просив позивача написати розписки про повернення коштів але позивач відмовлявся посилаючись на те що він людина порядна і чужих грошей йому не потрібно і він довіряв позивачу. Всього він повернув позивачу 24тис. доларів і залишився боргувати 4 700 доларів США. Письмових доказів у нього немає, 30 листопада розписку він писав добровільно, особисто, тому що вони так домовлялись, без тиску, без погроз, підпис на розписці його, брати таку суму на місяць у борг немає сенсу, фактично він брав у борг у позивача 15тис. доларів і розпискою підтвердив цю суму з відсотками. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала доводи відповідача [PERSON] . Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно оригіналу розписки від 30.11.2019р. (а.с.80) [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] виданий 15.11.2011р. Старобільським РВ УМВС в Луганській обл., адреса: Луганська обл., м.Старобільськ, вул.Муранова, 32-А, позичив у [PERSON] паспорт серія [NUMBER] виданий 07.09.2007р. Северодонецьким РВ УМВС в Луганській обл., гроші у сумі 28 700 (двадцять вісім тисяч сімсот доларів США), зобов`язується повернути позичені гроші у сумі 28700 дол до 28 грудня 2019р. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, н а підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18 викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18 також викладено висновок про те, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що 30 листопада 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] дійсно було укладено договір позики, за умовами якого позичальник відповідач [PERSON] отримав від позикодавця позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 28 700 доларів США у позику та зобов`язався повернути таку ж суму коштів у строк до 28.12.2019р., що підтверджується дослідженим у судовому засіданні оригіналом розписки (а.с.80), яка є письмовим доказом укладення такого договору позики та є письмовим доказом отримання позичальником відповідачем [PERSON] від позикодавця позивача [PERSON] грошових коштів у сумі 28 700 доларів США. Посилання відповідача [PERSON] на те, що фактично ним було отримано від позивача [PERSON] у позику 15 000 доларів і не у 2019р, а у 2016 році, є необґрунтованими, оскільки на підтвердження таких його пояснень відповідачем не було надано жодних належних доказів, якими відповідно до ст.1047, ч.1 ст.1051 ЦК України є відповідна розписка, і у судовому засіданні не встановлено, що 30.11.2019р. договір позики між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, оскільки у судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що 30.11.2019р. розписку ним було написано добровільно, особисто, без тиску, без погроз і підпис на розписці його. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Оскільки відповідачем [PERSON] у судовому засіданні визнано зазначені позивачем обставини про те, що частину боргу у сумі 4 000 доларів США та у сумі 5 000 доларів США ним повернено позивачу [PERSON] , і у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання відповідачем, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, суд вважає встановленою обставину того, що зобов`язання позичальника [PERSON] за договором позики від 30.11.2019р. становить 19 700 доларів США (28 700 - 4 000 - 5 000 = 19 700). Посилання відповідача [PERSON] на те, що в період з 10 по 15 жовтня він віддав позивачу 15 000 доларів, є необґрунтованими, оскільки на підтвердження таких його пояснень відповідачем не було надано жодних належних доказів, якими відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України є відповідна розписка, а також оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що оригінал розписки від 30.11.2019р. був у позивача і наданий суду саме позивачем (а.с.а.с.79-80), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Такий правовий висновок щодо застосування положень ЦК України про підтвердження виконання зобов`язання за договором позики викладено у постанові Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі №569/24347/18 провадження №61-11630св19. Таким чином, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем [PERSON] за договором позики від 30.11.2019р. у сумі 19 700 доларів США, строк повернення якої настав 28.12.2019р., що підтверджується дослідженим у судовому засіданні оригіналом розписки (а.с.80) та підтверджується визнанням сторонами обставини часткового повернення боргу у сумі 4 000 доларів США та 5 000 доларів США, а відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, і відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, у зв`язку з чим суд, враховуючи вищезазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18 про те, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, вважає позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 19 700 доларів США - законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України, суд вважає наступне: Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження №14-465цс18 викладено висновок про те, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У зв`язку з чим суд вважає правильним викладений у позовній заяві спосіб нарахування трьох відсотків річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання у валюті зобов`язання, а не у гривневому еквіваленті такої валюти. Три відсотки річних від простроченої суми за період прострочення виконання зобов`язання з 29.12.2019р. по дату подання позову - 29.12.2020р. (а.с.14), який становить рівно рік, складають 591 долар США (19 700 доларів США х 3% = 591 долар США), у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у сумі 591 доларів США є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Таким чином позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Оскільки відповідно ч.1 ст.192 ЦК України з аконним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, а відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визначити гривневий еквівалент суми, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у розмірі 20 291 доларів США (19 700 + 591 = 20 291) за офіційним курсом НБУ на день постановлення рішення, який становить 567 671 гривня 15 копійок (20 291 х 27,9765 = 567 671,15). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову у розмірі 840,80грн., а також оскільки відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судових витрат, тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави залишок суми судових витрат, належних до сплати за подання цього позову, у розмірі 4 814 гривень 29 копійок.

Outcome: approved