Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, вказавши, що 12 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Правобережна», за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] . Згідно реєстраційного посвідчення вищевказаний договір купівлі-продажу від 12.03.1998 року був зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі за № К.13 № 1746 від 12.03.1998 року, і внесені зміни до технічного паспорту на квартиру з відповідними змінами про власника. Відповідач отримавши кошти за будинок виїхала з нього в невідомому напрямку, на даний час посвідчити нотаріально цей договір не представляється можливим. Підставою звернення до суду з позовом стала та обставина, що позивач на даний час позбавлений можливості зареєструвати право власності на нерухоме майно, та реалізувати своє право по вільному розпорядженню майном на свій розсуд, оскільки договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, тому державна реєстрація права власності на квартиру може бути проведена лише на підставі рішення суду. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися за місцем реєстрації, поштовий конверт повернений у зв`язку з неможливістю вручення поштового відправлення. Суд вважає можливим розглянути справу без участі осіб, що не з`явилися у судове засідання. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Правобережна», за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] . Згідно реєстраційного посвідчення вищевказаний договір купівлі-продажу від 12.03.1998 року був зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі за № К.13 № 1746 від 12.03.1998 року, і внесені зміни до технічного паспорту на квартиру з відповідними змінами про власника. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який в подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Спірний договір купівлі-продажу відповідно до цивільного законодавства, що діяло на момент його укладання, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки положеннями ст.227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину. Але, як встановлено судом, вказана вимога закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку при укладенні договору не була дотримана, так як договір був оформлений та зареєстрований у Товарній біржі «Контакт» відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, про що зазначено у тексті договору. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений Позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору міни нерухомого майна від 30 вересня 1998 року, будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до положень ст.328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч.3,4 ст.334 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону,виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача [PERSON] , оскільки в судовому засіданні встановлено, що при укладенні правочину договору купівлі-продажу спірної квартири сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, якими є вищезазначена біржова угода, відбулося повне виконання договору та вище вказаний житловий будинок переданий позивачу, за договором купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вищевказану квартиру, здійснена державна реєстрація зазначеного договору купівлі-продажу. З моменту укладення договору і по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу квартири. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину договору купівлі-продажу квартири дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості.

Outcome: approved