Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення у квартиру. Посилалася на те, що з 14.05.1999 року була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] . У вказану квартиру вона вселилась на прохання свого чоловіка [PERSON] . Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці №727/1385/20 від 16.04.2020 року шлюб між ними було розірвано. У березні 2020 року [PERSON] повідомив її, що має намір продати квартиру, а тому вимагав, щоб вона звільнила квартиру та знялась з реєстрації за вказаною адресою. Оскільки позивач у добровільному порядку не звільнила помешкання, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про її виселення. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03.11.2020 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про її виселення. У подальшому, [PERSON] змінив замки до вхідних дверей квартири та повідомив її, що двері не відчинить, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав. Однак, 29.03.2021 року їй стало відомо, що [PERSON] продав квартиру та виселився із неї. У квітні 2021 року позивач прийшла за адресою [ADDRESS] та намагалась потрапити до свого помешкання, проте відповідач їй у цьому перешкоджала. Вказувала на те, що тривалий час проживала у квартирі [ADDRESS] , іншого житла не має. На даний час змушена проживати у друзів та родичів. Вважає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне її виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. Оскільки вона правомірно(зі згоди власника) вселилася у жиле приміщення, тривалий час зареєстрована та проживає у ньому, не має іншого житла, а тому є підстави стверджувати, що у неї є достатні триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Просила вселити її у квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2021 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідно до поданого відзиву відповідач заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вона набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, оскільки на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2021 року стала власником квартири [ADDRESS] . Колишній власник квартири, членом сім`ї якого є [PERSON] , втратив право власності, а отже вона не може вважатись такою, що має право на проживання у вказаній квартирі. Також зазначила, що позивач самостійно забрала свої речі з спірного помешкання, на даний час у неї є інше постійне місце проживання. Просила відмовити у задоволенні позову. 13.07.2021 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У зустрічній позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що являється власником квартири [ADDRESS] . 19.02.2021 року її право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] є колишньою дружиною колишнього власника зазначеної квартири [PERSON] та на даний час залишається зареєстрованою за вказаною адресою, хоча там не проживає. Відповідач за зустрічним позовом не є родичем [PERSON] , вони ніколи не були пов`язані спільним побутом, ніколи не проживали разом, її особистих речей в квартирі немає. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] у належній їй на праві власності квартирі перешкоджає у реалізації повноважень власника. Вважає, що вона як власник має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із нею та ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Просила визнати [PERSON] такою,що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було об`єднано в одне провадження з справою за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення у квартиру, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач, допитана у якості свідка, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що починаючи з 1999 року проживала у квартирі [ADDRESS] за згодою колишнього чоловіка. У грудні 2020 року вона не змогла потрапити до квартири, оскільки [PERSON] поміняв замки і не впускав її до квартири. У березні 2021 року колишній чоловік продав квартиру відповідачу. Новий власник квартири дала їй 300 доларів США на оренду житла, але вона повідомляла їм, що у неї іншого житла не має і що вона вкладала гроші у ремонт цієї квартири. Вважає, що має право проживати у цій квартирі, однак ключів від квартири їй надано не було. Просила первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічної заяви - відмовити. Представник позивача у судовому засіданні первісний позов підтримав та підтвердив, викладені у ньому фактичні обставини. Первісний позов просив задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Відповідач у судовому засіданні зустрічний позов підтримала. Пояснила суду, що придбала квартиру [ADDRESS] . Кошти за квартиру були повністю виплачені [PERSON] . Попередній власник повідомляв її, що у квартирі зареєстрована [PERSON] , однак він домовився, що остання зніметься з реєстрації за вказаною адресою. Позивач не є членом її сім`ї, до придбання квартири вони знайомі не були, усі свої речі [PERSON] у присутності поліції забрала. На даний час у двокімнатній квартирі, житловою площею 21 кв.м. проживає вона, її неповнолітні брат та сестра, а також їх мати. Просила відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічну позовну заяву - задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні первісного позову просили відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] її тітка. ЇЇ відомо, що тітку вигнали з квартири, в якій вона проживала. Їх до квартири не впускають. Іншого місця проживання тітка не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] з 14.05.1999 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується довідкою ПП «Ремжитлосервіс» №823 від 06.04.2021 року (а.с.10). У вказаній квартирі останню було зареєстровано у якості дружини власника квартири. На час реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] її власником був [PERSON] , [INFO] , який був чоловіком позивача. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16.04.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12-13). 03.11.2020 року рішенням суду у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено. У подальшому, 19.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири. За умовами договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35,30 кв.м., в тому числі житловою площею 21,00 кв.м. Продаж вчинено за 423600 гривень (а.с.30-31). Того ж дня право власності [PERSON] було зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.32). Таким чином, єдиним власником спірного помешкання є [PERSON] . У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Підстави встановлення права користування житлом, обсяг прав щодо житла, підстави, порядок і правові наслідки припинення права на житло залежать насамперед від виду житлового фонду, до якого відноситься житлове приміщення, а також від підстав користування цим житлом другого з подружжя. Враховуючи те, що спірне житлове приміщення перебуває у приватній власності, а тому при вирішенні даного спору суд керується нормами кодексу Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини та нормами Житлового кодексу в частині регулювання приватного житлового фонду. За змістом ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року та не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому саме його положення підлягають застосуванню. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користування чужим майном передбачено у Главі 32 ЦК України (статті 401-406). Аналіз положень цієї глави свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Як було встановлено судом та не заперечується учасниками справи, [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] як колишній член сім`ї колишнього власника квартири [PERSON] . Звертаючись до суду із первісним позовом [PERSON] вказувала на те, що вона правомірно(зі згоди власника) вселилася у жиле приміщення, тривалий час зареєстрована та проживає у ньому, не має іншого житла, а тому є підстави стверджувати, що у неї є достатні триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції. У свою чергу [PERSON] , звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою, посилалась на те, що [PERSON] не є членом її сім`ї, не пов`язана з нею спільним побутом, реєстрація її місця проживання у квартирі, як члена сім`ї колишнього власника, позбавляє її можливості вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Даючи оцінку наведеним аргументам сторін, суд керується правовою позицією Великої Палати Верховного суду, що викладена у постанові від 13.10.2020 року справа №447/455/17. Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення права власності колишнього власника квартири, колишнім членом сім`ї якого є [PERSON] . Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156ЖК УРСР. Так, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК. Аналіз ст.ст.64 150, 156, 162 ЖК вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Разом з цим, положеннями ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. При цьому, [PERSON] , звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою просила усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, посилаючись, зокрема на те, що вона як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю, оскільки у спірній квартирі значиться зареєстрованим відповідач, яка бажає проживати у квартирі та періодично з`являється до її помешкання, вимагаючи надати їй можливість проживати у ньому, незважаючи на те, що є сторонньою для неї особою та не є членом її сімї. Суд враховує, що [PERSON] , як новий власник квартири, не надавала дозволу на реєстрацію місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , а її реєстрація у спірному житлі була здійснена за згодою попереднього власника майна. [PERSON] , як новий власник квартири використовує житло для проживання у ньому своїх членів сім`ї. З огляду на вищевикладене, установивши, що [PERSON] є власником спірної квартири, а [PERSON] не є членом сім`ї позивача за зустрічним позовом, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] та усунення їй перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, яке є похідним від права власності на квартиру [PERSON] , який відчужив її на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, оцінюючи питання щодо втрати права користування будинком на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до її житла буде відповідати закону, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції. Зокрема, як вже встановлено судом, між сторонами відсутні будь-які родинні відносини, вони є сторонніми особами, квартира за своєю площею є незначною, а тому спільне проживання сторін у спірному будинку є неможливим. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню.

Outcome: approved