Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами, мотивуючи свої вимоги тим, що у липні 2014 року він звернувся до відповідача з приводу відкриття та обслуговування банківського рахунку. Приймаючи до уваги публічну діяльність банківської установи у цій сфері, йому було запропоновано відкрити за спрощеною процедурою договір про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку. На виконання домовленостей на його імя після проведення ідентифікації банком була емітована та видана банківська пластикова картка типу «Універсальна» за номером 5168 7423 2451 0399 зі строком дії до листопада 2017 року. За умовами договору банківського рахунку відповідач зобовязався здійснювати його розпорядження щодо перерахування, списання та видачі належних йому грошових коштів. З 24.06.2015 року без пояснення будь-яких причин банк в одноособовому порядку відмовився виконувати його електронні розпорядження щодо перерахування коштів по системі електронних платежів «Приват-24», а також заблоковано видачу належної йому готівки у гривнях через банкомати з його карткового рахунку. 08.09.2015 року він звернувся до банку з письмовою заявою про розірвання договору банківського карткового рахунку та вимогою про повернення належних йому грошових коштів, яку було направлено на адресу банку поштою. 22.01.2016 року банк листом №20.01.0.0.0./7-2015914/430 повідомив його про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог. Після неодноразових звернень до відповідача з проханням вирішити блокування коштів у законний спосіб, у жовтні 2015 року він звернувся до суду з позовом про розірвання договору банківського карткового рахунку за кредитно-пластиковою карткою типу «Універсальна» №5168 7423 2451 0399 зі строком дії до листопада 2017 року; стягнення з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 594 844, 50 грн. належних на праві власності грошових коштів; 59 484, 45 грн. пені, 2 776, 64 грн. інфляційних витрат, 5329,15 грн. 3% річних, а всього 662 434, 74 грн. 10.03.2016 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17.05.2016 року, позов був задоволений частково. Договір банківського карткового рахунку за кредитно-пластиковою карткою типу «Універсальна» №5168 7423 2451 0399 зі строком дії до листопада 2017 року розірвано, стягнуто з відповідача на його користь 594 844, 50 грн. заборгованості за договором; 19 035,02 грн. пені, 2 776,64 грн. інфляційних витрат, 1564,52 грн. 3% річних. Починаючи з дати розірвання договору за судовим рішенням, тобто з 17 травня 2016 року, договірні відносини між сторонами припинились, правові підстави перебування у володінні банку грошових коштів відповідача відпали, і банк з вказаної дати став особою, що безпідставно володіє та користується ними без будь яких договірних відносин. Про те, що такі правові підстави відпали саме з 17 травня 2017 року відповідачу стало відомо тому, що банк був учасником судового розгляду вищевказаної справи. Суму основного боргу 594 844, 50 грн. відповідач повернув позивачу лише 7 березня 2017 року. Таким чином за період з 17 травня 2016 року по 7 березня 2017 року грошові кошти позивача перебували у володінні та користуванні банку без будь-яких правових підстав, що є фактом безпідставного збагачення у цей період часу за рахунок позивача. Розмір процентів за користування грошовими коштами, що безпідставно перебували у володінні банку з 17 травня 2016 року по 7 березня 2017 року, сторонами не встановлено. У звязку з чим та виходячи з принципу платності користування грошовими коштами, проценти за користування ними слід нараховувати за законом, який для таких випадків встановлює проценти у розмірі облікової ставки НБУ за весь час користування, у відповідності до ст.1048 УК України. Позивач прохав стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 72 555,33 грн. процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами, судові витрати по справі поклавши на відповідача, оскільки він, як віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 чт.5 ЗУ «Про судовий збір». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою в якій прохав справу розглядати без його участі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] прохав відмовити в повному обсязі. У звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази суд вважає що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2016 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17.05.2016 року, позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського карткового рахунку за кредитно-пластиковою карткою типу «Універсальна» №5168 7423 2451 0399 зі строком дії до листопада 2017 року; стягнення з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 594 844, 50 грн. належних на праві власності грошових коштів; 59 484, 45 грн. пені, 2 776, 64 грн. інфляційних витрат, 5329,15 грн. 3% річних, а всього 662 434, 74 грн. був задоволений частково. Договір банківського карткового рахунку за кредитно-пластиковою карткою типу «Універсальна» №5168 7423 2451 0399 зі строком дії до листопада 2017 року розірвано, стягнуто з відповідача на користь [PERSON] 594 844, 50 грн. заборгованості за договором; 19 035,02 грн. пені, 2 776,64 грн. інфляційних витрат, 1564,52 грн. 3% річних. 21 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк», рішення касаційного суду в цій справі на даний час не прийнято. Суму основного боргу 594 844, 50 грн. відповідач повернув позивачу лише 7 березня 2017 року. Таким чином за період з 17 травня 2016 року по 7 березня 2017 року грошові кошти позивача перебували у володінні та користуванні банку. Надаючи правову оцінку спірним відносинам, позивач вказує на те, що банк без достатніх правових підстав утримував його кошти. Такі дії банку слід кваліфікувати за ст.1212 ЦК України. Відповідно до положень ст. 1214 ЦК України банк зобовязаний заплатити відсотки за користування безпідставно одержаними грошами. При розрахунку відсотків слід застосувати ст.ст. 536, 1048 ЦК України і визначити їх розмір на рівні облікової ставки НБУ. З такою позицією позивача суд не погоджується. 10 квітня 2018 року [PERSON] Верховного Суду у справі №910/10156/17 розглянула питання застосування аналогії закону (ст.1048 УК України) у справах про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами та зазначила: «Відповідно до статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.» Виходячи з вищенаведеної Позиції [PERSON] Верховного Суду, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] щодо стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» відсотків за користування безпідставно набутими коштами, визначеному за ст.1048 ЦК України. При цьому суд не вбачає можливим застосування у спірних відносинах ст.625 ЦК України, оскільки такі вимоги не предявлялися позивачем, а суд не має права виходити за межі предявлених вимог. Судові витрати щодо сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 чт.5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: dismissed