Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом 18.02.2020 року, мотивуючи тим, що 18.06.2015 року він у присутності свідків надав громадянину [PERSON] позику, грошові кошти у сумі 25 000 грн. Він з відповідачем не обумовлювали письмо строк повернення коштів, переданих по договору позики від 18.05.2015 року та 17.01.2017 року він звернувся до відповідача з листом - вимогою щодо повернення грошових коштів, згідно договору позики від 18.06.2015 року. 19.01.2017 року відповідач отримав рекомендований лист з його вимогою. У встановлений законодавством строк, до 18.02.2017 року відповідач не повернув йому грошові кошти. Також, станом на 17.02.2020 року відповідач не виконав умови договору позики та вимоги законодавства і не повернув йому грошові кошти. На неодноразові його звернення у телефонному режимі відповідач до теперішнього часу відмовляється в добровільному порядку виконувати узяті на себе зобов`язання, що виникли на підставі Договору позики від 18.06.2015 року. Враховуючи, що відповідач вчасно не повернув йому грошові кошти за борговою розпискою, то починаючи з 19.02.2017 року він є таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо повернення йому суми позики. Отже, відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сума основної заборгованості за договором позики від 18.06.2015 року станом на 17.02.2020 року становить 25 000 грн. Сума нарахованих 3% річних, згідно ч.2 ст.625 ЦК України, за період з 19.02.2017 року по 17.02.2020 року включно становить 2 247,95 грн. Нарахування інфляційних втрат відповідно до встановлених індексів інфляції згідно ч.2 ст.625 ЦК України за період з 19.02.2017 року по 31.01.2020 року включно становить 7490,03 грн. Тому, просив стягнути з відповідача на його користь 25000 грн. основного боргу за Договором позики від 18.06.2015 року, 3% річних - 2247,95 грн., інфляційні втрати у розмірі 7490,03 грн. та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою 02.03.2020 року Голосіївського районного суду м. Києва від 02.03.2020 року постановлено ухвалу, якою передано справу №752/3573/20, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення грошових коштів, до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.07.2020 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29.12.2020 року відповідач [PERSON] подав відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги необґрунтовані. Наявний оригінал розписки у позивача не є договором позики, а являється лише підтвердженням факту отримання ним грошових коштів по зобов`язанню самого позивача в результаті господарської діяльності, яка мала місце між ними. Даний же документ (розписка) - не містить, як самого зобов`язання про повернення грошових коштів, так і строків виконання ймовірного зобов`язання, а відповідно і виключає таке поняття, як «Договір позики», закріплений у нормі ст.1046 ЦК України. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 13.01.2021 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що докази, надані відповідачем, є неналежними та недопустимими, не містять інформації щодо предмета доказування, не підтверджують, а прямо спростовують твердження відповідача. Договір оренди свинарника в селі Лобачів від 01.08.2015 року, на який посилається відповідач, укладений значно пізніше договору позики (18.06.2015 року). Договір оренди не має жодного відношення до предмету цього спору. Договір оренди не містить жодних посилань чи відомостей про надані відповідачу кошти в сумі 25 000 грн. В п.5 договору оренди погоджені всі умови по оплаті оренди та відсутні будь-які дані щодо заліку чи врахування коштів в сумі 25 000 грн. Відповіді відповідача від 26.01.2017 року на його лист тільки підтверджує ухилення відповідача від визнання свого зобов`язання. Відповідач намагається прив`язати отримані за борговою розпискою кошти в сумі 25 000 грн. до зовсім не пов`язаних з цим питанням правовідносин спільного користування кормоагрегатом «Мрія». Претензія відповідача про повернення боргу від 31.01.2017 року взагалі не містить жодних відомостей щодо предмету спору (надана відповідачу за борговою розпискою позика в сумі 25 000 грн.). Претензія містить вимоги відповідача щодо виконання сторонами договору оренди свинарника в селі Лобачів від 01.08.2015 року і не має відношення до цієї справи. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Верховний Суд в постанові від 30.01.2019 року в справі №751/1000/16-ц проаналізував нормативний зміст положень ч.1,2 ст.640 ЦК України дійшов висновку, взаємозв`язку з приписами пункту 2 частини першої ст.1046 ЦК України дійшов висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, боргова розписка підтверджує укладання договору позики навіть в тому разі, якщо не містить обов`язку про повернення переданих сум, оскільки обов`язок повернення грошових коштів презюмуються з огляду на те, що саме така презумція експліцитно (текстуально) закріплена в нормах частини першої ст.1049 ЦК України. При дослідженні боргової розписки в цій справі просив суд встановити її справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин зробити відповідні правові висновки. Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування того факту, що правова природа розписки на отримання коштів в сумі 25 000 грн. - укладений договір позики. Якщо одна із сторін не визнає факту укладання договору позики, інша сторона має доводити факт укладання договору поданням відповідних доказів. Просив суд відхилити всі доводи відповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов у повному обсязі та пояснив, що відповідач отримав від нього у борг грошові кошти у розмірі 25000,00 грн., а коли він звернувся з вимогою про повернення коштів, останній відповів щось не доречне, тому він подав позов до суду. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач орендував у нього нежитлове приміщення, використовував електроенергію і взяв в оренду кормоагрегат для тварин марки «Мрія» вартістю 45000,00 грн., який належить йому на праві особистої власності, та не повернув його і не здав по акту приміщення. Після чого він звернувся до позивача із вимогою, однак останній не відреагував на неї. Так, він писав розписку про отримання у позивача коштів у розмірі 25000,00 грн., однак ще кошти отримані в заставу за кормоагрегат для тварин марки «Мрія». Вказана розписка не є договором позики, адже він не зобов`язувався повертати кошти. Свідки, яких заявив позивач, є його родичами, а [PERSON] є його співмешканкою, яка наймалася вирощуванням свиней. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків: свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 18.06.2015 року відповідач [PERSON] власноручно написав [PERSON] розписку та поставив свій підпис про те, що 18.06.2015 року він отримав від останнього грошові кошти у сумі 25 000,00 грн., що підтверджено оригіналом розписки наданої позивачем до суду ( а.с.29). В судовому засіданні відповідач не заперечував факту написання ним вказаної розписки, однак заперечував факт отримання будь-яких коштів у борг та зобов`язання їх повернути позивачу. Написання розписки відповідач обґрунтував, тим що, між ним і позивачем обговорювала майбутня співпраця з використанням його майна. Згідно листа (а.с.5), позивач 19.12.2016 року звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення боргу, згідно розписки від 18.06.2015 року в розмірі 25 000 грн. В даному листі також зазначено, що відповідно до умов договору між ним та відповідачем була досягнута угода про те, що [PERSON] поверне передану за договором позики грошову суму протягом трьох місяців з моменту передачі [PERSON] обумовленої суми. Станом на 19.12.2016 року [PERSON] позичену суму грошей йому, [PERSON] , не повернув. Просив повернути йому суму боргу в розмірі 25 000 грн. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він син позивача. Відповідач схожий на того, хто приїздив до батька по гроші, вони спілкувалися на кухні щодо отримання коштів у борг для повернення відповідачем якихось боргів. Обіцяв, що поверне кошти через декілька місяців, строк не пам`ятає. Він не бачив, як відповідач писав розписку. Батька з відповідачем познайомив їх спільний знайомий, за півроку чи рік до цього. Не пам`ятає чи була якісь розмови про їх спільну роботу. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, він син позивача. Відповідача він бачив близько 5-6 років тому на початку літа. Він бачив його в їхній квартирі у їдальні, батько сказав, що людина хоче позичити гроші, про співробітництво вони не говорили. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона співмешканка позивача. Відповідача вона знає, він в середині літа в 2015 році позичив гроші у позивача. Відповідач приїздив додому до них у червні 2015 року. У позивача були справи у Володарському районі. Відповідач казав, що йому треба повернути якісь борги, і сказав що позичені кошти поверне в найближчі місяці. Перед тим як приїхали відповідач запитав у неї, чи може [PERSON] дати гроші, вона запитала у позивача, той погодився, і тоді відповідач приїхав. Про співробітництво ніякої домовленості не було. Вони не орендували у відповідача приміщення. З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маджерік Україна», співзасновником якого є [PERSON] , згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в особі керівника Кардашової Л.М., та підприємцем [PERSON] був укладений Договір оренди №01-08-15 (а.с.62-63). Також, 01.08.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маджерік Україна» та [PERSON] був підписаний Акт приймання-передачі об`єкту, що орендується до Договору оренди від 01.08.2015 року (а.с.63 на звороті). 26.01.2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із листом (а.с.64), з якого вбачається, що у червні 2015 року, ним [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших осіб, було передано [PERSON] кормоагрегат «Мрія» в період господарської діяльності [PERSON] на території ТОВ «Маджерік Україна», яким він користувався від червня 2015 року і не повернув його йому по закінченню ним господарської діяльності. На даний час кормоагрегат «Мрія», викрадено з території ТОВ «Маджерік Україна», даний факт зареєстровано заявою у відділенні поліції Володарського району. Загальна сума вартостікормоагрегату становить 42 000,00 грн. Сума амортизації за період користування [PERSON] вищевказаним кормоагрегатом становить 7000,00 грн. В зв`язку з тим, що усна домовленість [PERSON] не виконана в повному обсязі, кормоагрегат «Мрія» ним, [PERSON] йому не було повернуто, ним понесені значні збитки на загальну суму 49 000,00 грн. 31.01.2017 року директором ТОВ «Маджерік Україна» [PERSON] була направлена [PERSON] претензія про повернення боргу (а.с.65), з якої вбачається, що 01.08.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Маджерік Україна» підписано договір оренди приміщення свинарника до 01.01.2016 року. У січні 2016 року у зв`язку із істотною зміною обставин, даний договір було пролонговано за згодою [PERSON] до 01.05.2016 року. Загальна сума завданих збитків ТОВ «Маджерік Україна» становить 38 688,00 грн. Дану претензію [PERSON] було отримано 06.02.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с.66). При вирішенні спору суд виходить з наступного: Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18. Суд, дослідивши укладену між сторонами розписку від 18.06.2015 року не вбачає, що [PERSON] отримано від [PERSON] кошти у сумі 25000,00 грн. саме у борг за договором позики, адже не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу. Також, судом враховано, що [PERSON] не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання будь-яких коштів у борг та зобов`язання повернути їх [PERSON] , оскільки розписка була написана з метою вирішення у майбутньому питання щодо господарської діяльності між сторонами, що узгоджується з наданими відповідачем письмовими доказами. Позивач обґрунтовуючи обставини справи посилається на покази свідків, однак суд критично оцінює їх показання, враховуючи, що вони із позивачем перебувають у родинних/сімейних відносинах, крім того, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Факт виконання зобов`язання за договором позики не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка (постанова КЦС ВС від 18.07.2018 у справі № 143/280/17). Таким чином, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, тому підстави для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 25000,00 грн. і похідних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, відсутні. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed