Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Харківської міської ради, в якій просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.10.1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду № 8-93-24314, йому та [PERSON], належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, заповіту не залишив. Після смерті [PERSON] протягом 20 років позивач мешкає та користується усією квартирою, сплачує комунальні послуги, проводить необхідний ремонт у квартирі. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 344 ЦК України, позивач вважає, що він добросовісно заволодів частиною вказаної квартири після смерті [PERSON] і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном до цього часу, у зв'язку з чим має право набути право власності на це майно за набувальною давністю. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, та просив суд задовольнити позов. Зокрема зазначив, що після смерті [PERSON] жодна особа не вступила в права спадкування на його майно. Позивач добросовісно заволодів частиною квартири померлого та продовжує відкрито, безперервно володіти нею вже 20 років. Відповідач - Харківська міська рада правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 13.07.2016 року до суду надійшло заперечення, в якому відповідач просив відмовити позивачеві у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту відкритого і безперервного володіння зазначеним майном протягом 10 років, та вважав, що наявність у відповідача прописки у квартирі [ADDRESS] не може бути достатньою підставою для встановлення безперервності користування (володіння) вказаною квартирою протягом 10 років. Крім того, відповідач вважав, що позивачем не доведено наявності або відсутності спадкоємців після смерті [PERSON], які прийняли спадщину, або мають право на спадщину за законом або за заповітом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.10.1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду № 8-93-24314, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з відповіддю КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.08.2016 року за вихідним № 5822, наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів, станом на 31.12.2012 року згідно архівних матеріалів приватизаційної справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду № 8-93-24314, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON] (а.с. 81). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим Харківським міським відділом цивільного стану від [INFO] року, актовий запис №9994 (а.с. 8). За життя [PERSON], згідно з Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів № 351/5 від 19.11.1991 року, було встановлено опіку над недієздатним [PERSON], [INFO], та призначено опікуном [PERSON] (а.с. 7). Згідно з листом Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 12.05.2016 року за вихідним № 1092/0/17616, за час роботи опікунської ради Адміністрації Фрунзенського району харківської міської ради звернень, скарг або інформації щодо невиконання [PERSON] обов'язків опікуна стосовно недієздатного [PERSON] не надходило (а.с. 21). Позивач наголосив, що після смерті співвласника квартири [ADDRESS] [PERSON], він продовжує проживати в цій квартирі, користуючись усією квартирою, сплачує комунальні послуги, проводить необхідний ремонт у квартирі. Листом від 23.06.2016 року завідувач Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], на виконання ухвали суду про витребування доказів, повідомила суду, що після померлого [INFO] року [PERSON] заяви про прийняття спадщини або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 59). Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої 20.05.2016 року Дільницею № 53 КП «Жилкомсервіс» № 1391, у квартирі [ADDRESS] проживає одна особа [PERSON], [INFO] (власник), дата прописки 11.10.1991 року (а.с. 9). Крім того, позивачем на підтвердження безперервного проживання у вказаній квартирі понад 10 років надані копії договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкові території, укладеного між ВР ЖЕП Фрунзенського району та [PERSON] 07.10.1993 року, згідно з яким [PERSON], який є співвласником квартири [ADDRESS], прийняв на себе зобов'язання приймати участь у витратах на виконання робіт з обслуговування та ремонту житлового будинку, а також договору на користування місцевим телефонним зв'язком та проводним мовленням за вказаною адресою, укладеного між Харківським обласним підприємством електрозв'язку та [PERSON] 22.05.1996 року (а.с. 13-14, 15-17). Також, матеріали справи містять докази сплати [PERSON] комунальних послуг, які надані йому, як мешканцю квартири [ADDRESS] (а.с. 18-19). Відповідно до частини 2 статті 112 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час реєстрації права спільної сумісної власності на вказану квартиру, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо. З урахуванням наведених норм, кожному зі співвласників квартири [ADDRESS] належало по 1/2 частині цієї квартири. 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. Отже, особа (особи) яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР 1963 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Виходячи зі змісту зазначених статей, [PERSON] не входив до кола спадкоємців за законом, а тому немає підстав вважати що володіння ним майном здійснювалось на певній правовій основі (титулі), що може бути підставою виникнення права власності на спірну частку квартири в порядку спадкування. Відповідно до роз'яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Щодо інших підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України, зокрема добросовісності, відкритості та безперервності протягом десяти років, суд виходить з наступного. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на те, що [PERSON] добросовісно заволодів майном [PERSON], та після смерті останнього з [INFO] року безперервно протягом понад 20 років, 15 з яких можуть бути зараховані до строку набувальної давності (відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України), володіє ним та будь-які відомості або рішення, які свідчили або встановлювали незаконність володіння [PERSON] спірною частиною квартири, матеріали справи не містять та відповідачем не зазначались, суд вважає, що позов в частині визнання права власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] за позивачем підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved