Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з [PERSON] в свою користь 128\~159,0 гривень, в обґрунтування чого посилався на наступне. В лютому 2014 року [PERSON] познайомився з адвокатом [PERSON], яка обіцяла за два місяці допомогти позивачу у списанні через Національний банк України заборгованості перед ПАТ «ПрокредитБанк» за кредитом його дружини [PERSON]. Факт передачі коштів за названі послуги в розмірі 10\~000,0 доларів США, як стверджує позивач, підтверджується рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області та особистими письмовими поясненнями відповідачки. Проте, [PERSON] взятих на себе зобовязань не виконала, мотивуючи складною суспільно-політичною ситуацією в країні, а також тим, що грошові кошти передала [PERSON], втім на підтвердження цього доказів позивачу не надала. Після неодноразових вимог щодо повернення грошових коштів [PERSON] 15.11.2014 року через свого чоловіка в робочому кабінеті [PERSON] передача позивачу 5000,0 доларів США, пообіцявши повернути решту коштів протягом двох тижнів. Проте, грошові кошти [PERSON] так і не повернуті, з огляду на що останній звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Позивач у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши подані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких причин. Щодо фактичних обставин та природи правовідносин, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 05.11.2014 року [PERSON] звернувся до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області щодо дій адвоката [PERSON] Як вбачається зі змісту скарги та до доповнень до неї, у лютому 2014 року адвокат [PERSON] познайомив [PERSON] з адвокатом [PERSON] Беручи до уваги рекомендації адвоката [PERSON] щодо кваліфікації та порядності адвоката [PERSON], позивач звернувся до останньої з проханням про надання правової допомоги у позитивному вирішенні питання щодо спору з банківською установою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Письмової угоди про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] він не укладав, при цьому, на пропозицію відповідача авансом сплатити 10\~000,0 доларів США за вирішення питання про списання банком [PERSON] кредитної заборгованості останнім, як він сам стверджує, передано адвокату такі грошові кошти без будь-яких письмових підтверджень. Згодом, банк запропонував [PERSON] часткове списання боргу, проте адвокат [PERSON], як стверджує заявник, наполягала на тому, щоб позивач не давав згоди банку на такі умови, враховуючи, що [PERSON] має наміри вирішити спір щодо заборгованості у м. Києві. Проте питання щодо списання заборгованості адвокатом не вирішено, а грошові кошти повернуті позивачу частково, після втручань адвоката [PERSON] В межах дисциплінарного провадження КДКА Одеської області по справі №327/15, реєстраційний №327/1/14-2/2015, комісією встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно існували договірні відносини щодо представництва останнього у звязку з його кримінальним переслідуванням на початку 2014 року, повязаним з відчуженням заставленого в межах кредитного договору майна та окремих цивільно-правових відносин, які випливають із зазначених обставин, про що свідчить укладена між адвокатом [PERSON] та [PERSON] угода про надання правової допомоги від 28.03.2014 року. На підтвердження виконання адвокатом своїх обовязків за вказаною угодою останньою надано копії процесуальних документів. При цьому, як слідує з рішення КДКА Одеської області від 27.04.2015 року, дисциплінарною палатою встановлено, що договір про надання правової допомоги від 28.03.2014 року зі слів [PERSON] є вичерпаним, а припинення такого договору відбулось за згодою сторін. Крім того, 26.01.2014 року [PERSON] та його дружиною [PERSON] видано довіреності на представлення їх інтересів з повним обємом повноважень на імя [PERSON]. При цьому, як в ході дисциплінарного провадження, так і під час судового розгляду, позивач заявляв, що з [PERSON] він особисто не знайомий, ніколи її не бачив, проте довіреність на імя адвоката [PERSON] дійсно видавав на прохання адвоката [PERSON] Разом з цим, у своїх письмових поясненнях, наданих КДКА Одеської області, [PERSON] вказує, що дійсно наприкінці 2013 року вона отримувала від [PERSON] та його дружини [PERSON] документи за кредитними договорами, де вони є боржниками, для передачі таких документів адвокату [PERSON], яка надає допомогу з питань врегулювання спірних ситуацій з банками. Після вивчення документів, [PERSON] зазначила суму гонорару, яку згодом [PERSON] повідомила позивачу. На підтвердження обізнаності позивача, що питанням врегулювання спорів щодо кредитних правовідносин [PERSON] займатиметься адвокат [PERSON] останнім видано відповідну довіреність для представлення інтересів позивача у різних державних органах та установах тощо. За результатами розгляду скарги [PERSON] рішенням КДКА Одеської області від 27.04.2015 року закрито дисциплінарну справу відносно адвоката [PERSON] за відсутністю в її діях ознак дисциплінарного проступку. Відомості щодо оскарження цього рішення до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури України чи до суду не представлено. Отже, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON] дійсно існували правовідносини щодо надання позивачу правової допомоги відповідно до договору №1/пр від 28.03.2014 року. Проте, такі правовідносини припинені за згодою сторін, доказів існування інших правовідносин щодо надання адвокатом [PERSON] правової допомоги [PERSON] суду не надано. Щодо оцінки доводів та доказів позивача отримання адвокатом [PERSON] грошових коштів за надання правової допомоги на підставі усного договору. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, для виникнення в особи зобовязання повернути безпідставно набуте майно повинні існувати наступні умови отримання майна без достатньої правової підстави або у разі якщо такі правові підстави відпали. Суд критично ставиться до доводів позивача, якими останній обґрунтовує наявність підстав для повернення відповідачем [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів з огляду на таке. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги домовленості, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За правилами ст. 27 цього Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують обєктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. За ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Таким чином, підставою для отримання адвокатом гонорару грошової винагороди за надання правової допомоги є укладення договору про надання правової допомоги в письмовій формі відповідно до вимог чинного законодавства, яким також повинен передбачатись порядок його повернення у разі невиконання сторонами умов такого договору. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Таким чином, факт отримання грошових коштів за виконання договору з надання правової допомоги, укладеного в усній формі, на показаннях свідків, як на це вказував позивач, ґрунтуватися не може, це є неналежним способом доведення таких обставин. Крім того, отримання грошових коштів відповідачем [PERSON] не може підтверджуватись роздруківкою текстів SMS-повідомлень, ймовірно складених сторонами по справі, оскільки позивачем не доведено відносності, допустимості та належності таких доказів предмету доказування, а стороною відповідача не надано згоди на оголошення такої кореспонденції, хоча й не визнано факт його належності відповідачу. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що власне [PERSON] та [PERSON] є авторами таких повідомлень, а також, що наведені номери телефону мобільного звязку належать [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Як передбачено ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Усі доводи позивача, надані ним документи надають суду підстави зробити припущення існування між сторонами певних цивільних відносин, їх характеру, а також оплатність та її розмір. Втім, ці припущення не носять характеру прямих та незаперечних доказів, що дають підстави для обєктивних висновків на користь вимог позивача. Суд не вправі ґрунтувати свої висновки на припущеннях, вони не мають доказового значення, не можуть бути витлумачені судом на користь будь-якої зі сторін. При цьому, на позивача, звертаючись до суду з певними позовними вимогами, покладається тягар доведення тих обставин, на яких ґрунтується такий позов. Підстав для інших висновків судом не встановлено. Оцінюючи обґрунтованість вимог позивача, суд зобовязаний врахувати, що позивач був вільним у виборі та обранні контрагента у цивільних відносинах, в які вступив з власної ініціативи. Принципове значення для оцінки поведінки позивача та висновку про її неналежність є факт видачі довіреності на представництво його інтересів на імя незнайомої йому особи, з якою в позивача не існувало договірних відносин. Усе наведене свідчить про неналежну договірну практику позивача, а також про невжиття ним розумних заходів з метою унеможливлення порушення його інтересів в майбутньому, задля фіксування таких договірних відносин між сторонами з чітким визначенням взаємних прав та обовязків сторін. Особа, яка не вела свої особисті справи розумно та стримано, не надала суду належних доказів про характер та природу цивільних відносин, в які вона вступала, не може розраховувати на надання захисту своїм інтересам. Резюмуючи суд має констатувати, що позивачем [PERSON] не представлено суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, які б надали судові правову можливість задовольнити його позов. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення грошових коштів у повному обсязі. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. За правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed