Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 21 листопада 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №2339, а також здійснити поділ 1/3 квартири [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю подружжя і визнати за ним право власності на 1/6 цієї квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 21 листопада 1998 року перебуває у зареєстрованих шлюбних відносинах з відповідачем. Від спільного подружнього проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки між ними не склались, так як вони виявились різними людьми з різними поглядами на життя та сім?ю. Сторони не проживають разом з 2009 року, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. Переконаний, що сім'я розпалась остаточно, примирення між ними неможливе, шлюб існує формально. Під час перебування у шлюбі подружжя придбало чотирьохкімнатну квартиру для інтересів сім'ї за адресою: [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу від 04 січня 2008 року. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на дружину [PERSON], сина [PERSON] та матір дружини [PERSON], по 1/3 частки відповідно, проте вважає, що йому належить частка в квартирі, а саме 1/6, так як придбала сім'я цю квартиру внаслідок продажу двокімнатної квартири, що була придбана та продана під час шлюбу, а також ним було значну суму коштів сплачено для купівлі квартири, що по [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позов визнає, не заперечує проти задоволення вищевказаних позовних вимог. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 21 листопада 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №2339, проте міцної сім'ї не створили. Від подружніх відносин у них народився син [PERSON], [INFO]. [PERSON] та [PERSON] не проживають разом з 2009 року, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Відповідач в своїй письмовій заяві підтримала позовні вимоги, а тому суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам сторін, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); об'єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 04.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровано в реєстрі №15, [PERSON], яка діє від імені [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та малолітньої дитини [PERSON] продали, а [PERSON], який діє від імені малолітньої дитини [PERSON], [PERSON], яка діє від свого імені та від імені малолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] в рівних частках по 1/3 частці кожен. Отже спільною сумісною власністю подружжя є 1/3 частки квартири [ADDRESS], що належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON]. Ст.70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 ч.1 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи наведене, а також у зв'язку з визнанням позову [PERSON], суд приходить до висновку, що позовну вимогу щодо поділу спільного майна подружжя слід задовольнити, визнавши за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності по 1/3 квартири [ADDRESS], так як вказане майно куплене та набуте за час шлюбу, являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу. На підставі ст.ст. 60, 61, 70, 71, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved