Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про вселення до квартири. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 квітня 1992 року йому, як квартиронаймачу, та членам його сім?ї, яка складалася з: дружини - [PERSON]; дочки - [PERSON]; дочки - [PERSON] виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів було видано ордер на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] де вони всі були зареєстровані. Продовжуючи постійно проживати у зазначеній квартирі разом зі своєю сім?єю, він на прохання своєї дружини у 1998 році знявся з реєстрації та прописатися в належному його дружині на праві приватної власності в порядку спадкування житловому будинку, який знаходиться за адресою: с. Рубанка, Козятинського району, Вінницької області. Дане прохання його дружина мотивувала тим, що їй необхідно оформити субсидію, так-як в той час грошей на сім?ю не вистачало. Він погодився на її пропозицію, але постійно продовжував проживати разом з нею та дітьми у вищевказаній квартирі, заробляв гроші, навчав доньок у вищих навчальних закладах, повіддавав їх заміж. В 2012 році його молодша донька - [PERSON] переїхала жити до свого чоловіка у м. Київ і з того часу в квартирі залишилися проживати він з дружиною та старша донька зі своїм чоловіком. В червні 2014 року він з дружиною дуже посварився, в результаті чого, вона викликала міліцію. Після повернення додому, його дружина змінила замки і заявила йому, що він бомж, так як їхня спільна квартира йому більше не належить. З часу сварки потрапити до квартири він не може. З цього приводу він вимушений був звернутися до голови виконкому Козятинськоі міської ради з проханням створити комісію та скласти акт по факту його проживання. 06 серпня 2014 року створена комісія відвідала їхню квартиру, поспілкувалася з його дружиною та сусідами, про що було складено акт по факту проживання. Як з'ясувалося в ході перевірки, квартира, яку він отримав у 1992 році на сім?ю була приватизована на його дружину та двох доньок і йому не відомо, коли саме вони змогли це зробити, а тому, у свої 53 роки він залишився на вулиці без житла та даху над головою. Вважає свої житлові права порушеними і просить їх захистити судовим рішенням. В судовому засіданні позивач - [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали і підтвердили обставини викладенні в ньому. Відповідачка - [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала і суду пояснила, що дійсно 30 квітня 1992 року їхній сім'ї, яка складалась із чотирьох осіб, виконавчим комітетом Козятинської міської ради було видано ордер на користування трьохкімнатною квартирою [ADDRESS] Їхні сімейні стосунки з [PERSON] були не зовсім вдалими. Вона займалась доглядом, вихованням та утриманням дітей, а чоловік ніде не працював і займався своїми якимись особистими справами. В 1998 році [PERSON] сам з особистої ініціативи, виписався із квартири, забрав всі свої речі і переїхав на постійне проживання в с. Рубанку, Козятинського району, Вінницької області до її батьків, де і прописався, оскільки вирішив, що там йому буде жити спокійніше і краще. Залишати квартиру, виписуватись з неї і постійно проживати в селі чоловіка вона не просила. Таке рішення він прийняв самостійно. Про якісь субсидії не було ніякої мови і не могло бути, оскільки [PERSON] ніде не працював і ніяких доходів не мав. [PERSON] за її згодою, особисто із власної ініціативи займався приватизацією вказаної квартири на неї та їхніх дочок і його твердження про те, що він не знав про приватизацію квартири є неправдивою. Після смерті її батьків, вона в 2004 році прийняла у спадщину житловий будинок з господарськими будівлями в с. Рубанка, де постійно з 1998 року і до нині проживає [PERSON], з яким вона також там періодично проживала та вела господарство. Проживаючи постійно в с. Рубанка Козятинського району, [PERSON] інколи приїздив до неї в м. Козятин і тимчасово деякий час перебував в квартирі, однак, такі його відвідування, як правило, закінчувались сварками в сім'ї. [PERSON] ніколи не цікавився сім?єю, діти навчались за державні кошти, і нині він навіть не знає, де вже декілька років проживає їхня дочка в м. Києві, а тому, його твердження, що він вивчив дітей і утримував їх, також неправдиві. Із-за поведінки [PERSON] який постійно провокував сварки та не працював, їхні шлюбні стосунки вже повністю припинились. Останній раз [PERSON] був квартирі в кінці червні 2014 року і сильно побив її та дочку. Оскільки їхні шлюбні стосунки з [PERSON] повністю припинились, і явно неможливо з його вини зберегти сім'ю, то в липні 2014 року вона подала до Козятинського міськрайонного суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Із-за неприязних стосунків, які склались, поява [PERSON] в квартирі може привести до фатальних наслідків. [PERSON] має постійне місце проживання, тому його твердження, що він не має постійного місця проживання, і його вимоги про, надання йому права користування квартирою є безпідставними. Як на підставу своїх заперечень послалась на вимоги ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 107 ЖК України та п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового законодавства». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та представник всіх трьох відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні позову також не визнали і дали суду аналогічні пояснення, що і відповідачка [PERSON] Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що 30 квітня 1992 року [PERSON], як квартиронаймачу, та членам його сім?ї, яка складалася з: дружини - [PERSON]; дочки - [PERSON]; дочки - [PERSON] виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів було видано ордер на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] де вони всі були вчотирьох і були зареєстровані. Продовжуючи постійно проживати у зазначеній квартирі разом зі своєю сім?єю, [PERSON] на прохання своєї дружини у 1998 році знявся з реєстрації та прописатися в належному [PERSON] на праві особистої приватної власності в порядку спадкування будинку, який знаходиться в [ADDRESS] В кінці червня 2014 року [PERSON] посварився [PERSON] та старшою дочкою - [PERSON], в результаті чого, залишив квартиру. Після повернення до квартири, [PERSON] змінила замки і не допускає позивача до квартири, мотивуючи, що дана квартира є її спільною власністю та власністю їхніх дочок. Твердження відповідачів та допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON], що позивач з 1998 року вибув з квартири [ADDRESS] та почав постійно проживати в будинку належному [PERSON] за адресою: адресою: [ADDRESS] спростовуються наданими суду письмовими доказами, а саме: актом по факту проживання від 06.08.2014 року, який був складений комісійно представниками Управління ЖКХ Козятинської міської ради із залученням сторін та сусідів сторін, з якого вбачається, що [PERSON] постійно проживав з 1992 року до червня 2014 року в житловій квартирі [ADDRESS]. Після сімейного конфлікту, з червня 2014 року не проживає у вищевказаній квартирі. Також, такий висновок комісії підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків сусіди сторін, а саме: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] Також, твердження відповідачів, що про те, що позивач з 1998 року почав постійно проживати в будинку належному [PERSON] за адресою: адресою: [ADDRESS] спростовуються довідкою Флоріанівської сільської ради Козятинського району № 228 від 15.10.2014 року, з якої вбачається зі свідчень сусідів, що [PERSON] за вищевказаною адресою був лише зареєстрований і не проживав, а вів будівництво та домашнє господарство. Крім цього, даний факт підтвердили допитані в якості свідків громадяни [PERSON] та [PERSON] Попередні довідки вищевказаної сільської ради суд до уваги не бере, оскільки остання, яку бере до уваги суд, видання після перевірки даного факту. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, кореспонденції. Відповідно до статті 64 Житлового Кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до статті 156 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Outcome: approved