Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом, який неодноразово уточнювався. В останній редакції від 13 лютого 2017 року, позивач просив визнати квартиру [ADDRESS] після її капітального ремонту, реконструкції та перебудови спільною сумісною власністю його та відповідача [PERSON] ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після її капітального ремонту, реконструкції та перебудови; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 28 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., - недійсним. Позовні вимоги вмотивовано тим, що він проживав з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу з 1988 року по жовтень 2004 року. З метою поліпшення житлових умов, вони здійснили обмін двокімнатної квартири [ADDRESS] , в якій він мешкав з відповідачем [PERSON] , на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Після обміну спільно проживали в цій квартирі, хоча в квартирі була прописана тільки [PERSON] , оскільки він на той момент був прописаний у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . Після продажу належної йому квартири 14 березня 1994 року він був прописаний у спірній квартирі, а грошові кошти, отримані від продажу квартири, витрачені на капітальний ремонт, реконструкцію та перебудову спірної квартири. Вважає, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності, а їх частки у праві спільної сумісної власності рівними. Однак, у березні 2015 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири із своєю сестрою [PERSON] , приховавши від нотаріуса факт реконструкції квартири. На момент укладення договору в наслідок реконструкції створено інше жиле приміщення, з іншими характеристиками, відмінними від первісних, зокрема, в частині внутрішнього розташування приміщень та загальної площі квартири. Отже, предметом договору купівлі-продажу було неіснуюче на момент укладення договору нерухоме майно, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено недійсні відомості стосовно нерухомого майна. Крім того, відповідач [PERSON] , уклавши одноособово договір купівлі-продажу, без його згоди, порушила його права визначені ст.369 ЦК України, тому звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причину неявки суд не повідомили. Будучи присутніми у попередніх судових засіданнях, кожний окремо, позов підтримали, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні присутніми не були, відповідач подала до суду заяву про розгляд справи за її та представника відсутності, проти позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. У попередніх судових засіданнях відповідач зазначила, що на час придбання спірної квартири вона з позивачем не проживала однією сім`єю без шлюбу. Окрім того, факт проживання однією сім`єю без шлюбу заперечується рішеннями суду від 22 грудня 2012 року та 23 липня 2015 року. Також, позивач не має відношення до ремонтних робіт у спірній квартирі, які проводилися у 1992 році, у той час як позивач зареєстрований з 14 березня 1994 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. У попередніх судових засіданнях заперечувала проти позову, зазначила, що квартира на час придбання була у незадовільному стані: газу не було, комунікації потребували заміни, прибудова не отоплювалася, цементна стяжка потріскалася тощо. На той час узаконити прибудову до квартири було неможливо, однак її наявність не була перешкодою для укладення договору. Укладенням договору займався представник, нотаріусу було відомо про наявність прибудови, вона пояснила, що це самочинне будівництво. Прибудова потребувала узаконення або, у разі такої неможливості, - знесення. Третя особа, - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Т.В. в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена , просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи, - Відділу державної реєстрації речових праві на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений , просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ внесено зміни до ЦПК України від 18 березня 2004 року, які набирали законної сили з 15 грудня 2017 року. Відповідно до вимог частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 08 червня 2018 року вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належала відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 квітня 1993 року, та посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Рукавициною Н.В., в реєстрі за №1-978. Придбання даного нерухомого майна здійснювалося [PERSON] . по його залишковій вартості, яка становила 10% від загальної вартості, та дорівнювала 669 карбованців 79 коп., на підставі рішення виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів за №380/17 від 09 жовтня 1992 року (т.1, а.с.5). З рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року у справі №210/3329/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , виконкому Дзержинської районної у місті ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третя Криворізька державна нотаріальна контора про поновлення строку позовної давності, про визнання недійсним рішення про продаж квартири в приватну власність та договору купівлі продажу квартири, - вбачається, що [PERSON] при зверненні 10 червня 1992 року з заявою до голови Дзержинської районної ради народних депутатів щодо розгляду питання продажу їй у власність житлової квартири, нею, як наймачем зазначено, що її сім`я складається з двох осіб. Членом сім`ї вказаний лише її син [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.100 зворот). Таким чином, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 02 квітня 1993 року позивач у квартирі [ADDRESS] прописаний не був. Зазначеним вище рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , виконкому Дзержинської районної у місті ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третя Криворізька державна нотаріальна контора про поновлення строку позовної давності, про визнання недійсним рішення про продаж квартири в приватну власність та договору купівлі продажу квартири, - відмовлено (т.1, а.с.95-101). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2016 року судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишено без змін (т.2, а.с.180б). А відтак, законність підстав отримання відповідачем [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] у судовому порядку не спростована. На підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] (т.1, а.с.44н). Позивач вважає, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності його та відповідача [PERSON] , оскільки придбана у власність під час проживання однією сім`єю без шлюбу, ним витрачено кошти, отримані від продажу власної квартири на капітальний ремонт, реконструкцію та перебудову спірної квартири, їх з відповідачем [PERSON] частки у спільній сумісній власності є рівними. Проте, з такими висновками позивача суд погодитися не може, враховуючи наступне. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК. За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Так, позивач зазначає, що проживав з відповідачем однією сім`єю без шлюбу з 1988 року по жовтень 2004 року. Проте, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року (справа №2-17/11/0408) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном належним на праві приватної власності, тобто з приводу того ж самого нерухомого майна, - встановлено, що житлова спірна квартира була придбана за рахунок грошових коштів [PERSON] (т.1, а.с.102-107). Крім того, зазначеним вище рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року у справі №210/3329/13-ц встановлено, що [PERSON] , не довів у встановленому законом порядку факту спільного проживання із [PERSON] із 1988 року, як про це він зазначає в своєму позові. Навпаки, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року встановлено, що факт проживання сторін спільно, однією сім`єю саме з кінця 1993 року, та довідкою від 10 жовтня 2007 року за №329, згідно якої підтверджено, що [PERSON] прибув до спірної квартири з [ADDRESS] , де був зареєстрований з 14 квітня 1988 року та знятий з реєстрації 15 березня 1994 року, та із цього часу зареєстрований в квартиру [ADDRESS] На час придбання спірної житлової квартири, [PERSON] була зареєстрована в спірній житловій квартирі спільно із своїм сином [PERSON] був зареєстрований в спірній квартирі лише в 1994 році, чого він не заперечував та не спростував. Позивачем не надано до суду рішення, яке набуло законної сили, та яким встановлено факт його постійного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент прийняття оскаржуваного рішення та договору купівлі-продажу (т.1, а.с.100 зворот, 101). Таким чином, факт проживання [PERSON] та [PERSON] на час придбання нею спірної квартири, - 02 квітня 1993 року однією сім`єю без шлюбу у встановленому законом порядку не доведено. Позивачем взагалі не надано судового рішення про встановлення такого факту. Також, суд не знаходить підстав для застосування ст.17 Закону України «Про власність», якою встановлено , що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що підтримує з позивачем дружні стосунки з середини 80-х рр. Знає, що у 1988 році з [ADDRESS], де жили сторони, перевозили речі та меблі на [ADDRESS]. Потім сторони мешкали у 2-кімнатній квартирі по [ADDRESS] а через рік-півтора переїхали до трикімнатної квартири, яка була у занедбаному стані та потребувала ремонту. Позивач зробив у цій квартирі капітальний ремонт, зробив прибудову, вклав у ремонт багато коштів. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони мешкали разом приблизно з 1988-1989рр. Мешкали в різних квартирах, потім переїхали до трикімнатної квартири по [ADDRESS] Позивач робив ремонт в квартирі у 1994-1995рр. Свідок [PERSON] , зазначив, що сторони проживали разом з 1989 року десь 6-7 років, що він може засвідчити непевно. Знає, що коли сторони переїхали з двокімнатної квартири до трикімнатної позивач зробив дорогий ремонт. Допитаний в якості свідка [PERSON] , - двоюрідний брат позивача, пояснив суду, що позивач з [PERSON] став мешкати однією сім`єю з 1988-1989рр. по 2000р. напевно, потім ще кілька років. У спірній квартирі з 1991 по 1994рр. позивач зробив дуже дорогий ремонт, який виконувала ремонтна організація. Свідок [PERSON] , - рідна сестра позивача, пояснила, що познайомила [PERSON] з братом приблизно у 1978 році. Вони майже одразу почали жити разом. Шлюб [PERSON] розірвала у 1979-1980рр., а брат у шлюбі не був. Вони вели спільне господарство, гроші були спільні. Вони мешкали на [ADDRESS] у двокімнатній, потім переїхали до трикімнатної по вул. Постишева, в якій позивач зробив дуже дорогий ремонт. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтвердженні певними засобами доказування , не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому, пояснення свідків не можуть бути єдиним доказом для підтвердження обставин, на які посилається позивач. Так, надана позивачем кошторисна документація на ремонт квартири [ADDRESS] : довідка про техніко-економічні показники житлового будинку станом на 01 вересня 1992 року та розрахунок вартості квартири, виконані ЖКП «Строитель» (т.1 а.с.44е); дефектний акт на ремонт квартири, локальний кошторис на загально будівельні, сантехнічні, електромонтажні ремонті роботи, виконані кооперативом «Світанок» 09 квітня 1992 року (т.1, а.с.44ж-44л), - не заслуговують на увагу, оскільки датовані 1992 роком, у той час як позивач зареєстрований у спірній квартирі з 14 березня 1994 року. Разом із цим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження виконання зазначених у кошторисній документації робіт та виконання цих робіт за його власні кошти. Належними доказами на підтвердження обставин про збільшення обсягу спільного майна є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз спірного майна до моменту проведення ремонтно-будівельних робіт та після цього, проте таких доказів також суду не надано. Отже, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за грошові кошти позивача проведено ремонт в квартирі, в наслідок чого збільшилася вартість спірної квартири. Позивачем взагалі не надано судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем, яке є підставою для визнання майна об`єктом спільною сумісної власності. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.372 ЦК України та ч.1 ст.70 СК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки судом не встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, у суду відсутні підставі для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 28 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. слід врахувати наступне. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі за №6-17цс17. Оскільки, відповідачем [PERSON] квартира [ADDRESS] придбана у власність законним шляхом, на час укладення договору купівлі-продажу між нею та [PERSON] не була об`єктом спільної сумісної власності, така позовна вимога [PERSON] є необґрунтованою та недоведеною. Також, не заслуговує на увагу посилання на недійсність договору у зв`язку з невідповідністю первісних технічних даних об`єкту нерухомого майна та технічних характеристик на час укладення договору, оскільки документи перевірено нотаріусом , який здійснював державну реєстрацію речових прав відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час вчинення правочину. Крім того, з урахуванням встановлених судом обставин, позивач не є стороною договору, його права та інтереси не порушено вчиненим правочином, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону: факт проживання однією сім`єю без шлюбу в установленому законом порядку не доведений, не підтверджено, що капітальний ремонт квартири проведено за кошти, які належали особисто позивачу, тому суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed