Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вимоги позову мотивував тим, що що він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] також зареєстрований в даній квартирі, а в 2013 році зареєстрував свою доньку [PERSON], 2013 р.н. В лютому 2013 року він вже звертався в Луцький місьрайонний суд з позовом до відповідача про втрату права користування житловим приміщенням. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.05.2013 року позов було задоволено. Однак, вказане рішення було скасоване апеляційним судом. Після рішення апеляційного суду відповідач жодного разу не приходив в квартиру, не намагався вселитися. Всі речі відповідача перенесені в квартиру №73 в цьому ж будинку до його дружини, куди він після одруження добровільно перейшов проживати. Вважає, що, оскільки відповідач протягом півроку після рішення апеляційного суду був відсутнім в місці реєстрації, то він втратив право користування житлом. А тому, з врахуванням збільшення та уточнення позовних вимог, просив суд визнати відповідача [PERSON] та його малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав, та просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи, і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалював рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Луцької міської ради, Андрусік О.А. покладалася на розсуд суду, зауважила, що рішенням суду жодним чином не можуть бути порушені житлові права малолітньої дитини відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, свідка дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом наведених вище норм закону, особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням у випадку її відсутності понад шість місяців без поважних на це причин та за умови, що вона повністю втратила інтерес до займаного нею житла. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.5). Окрім нього на час розгляду даної справи в даній квартирі зареєстровані також відповідач [PERSON] та його малолітня донька [PERSON], 2013 р.н., що підтверджується довідкою Товариства «М.Ж.К.» №2083 від 03.12.2013 року (а.с.16), і щодо яких позивачем ставиться питання про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням. З позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, [PERSON] звернувся повторно. Перша позовна заява була подана до суду 08.02.2013 року (справа №161/2434/13-ц, провадження №2/161/1419/13). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.05.2013 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] внаслідок відсутності в ньому понад встановлені законом строки без поважних причин. Однак, рішенням апеляційного суду Волинської області від 13.06.2013 року вищевказане рішення Луцького міськрайонного суду скасовано, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Рішенням апеляційного суду, зокрема встановлено, що з 2009 року відповідач [PERSON].у даній квартирі не проживає. Однак, причинами тривалої відсутності та неможливості проживання відповідача у спірному житлі є неприязні стосунки між ним та попереднім ([PERSON], а також нинішнім (позивачем у справі) квартиронаймачами, постійні конфлікти на побутовому ґрунті, вчинювані позивачем перешкоди у вигляді неодноразової зміни замків у вхідних дверях. Крім того, в апеляційному суді позивач також визнав, що у спірній квартирі продовжують залишатись речі відповідача, зокрема - телевізор, і що в 2010 році [PERSON] приблизно на тиждень повертався проживати до даної квартири, однак знову вибув звідти через постійні конфлікти з квартиронаймачем та іншими членами його сім'ї, і що відповідач добровільно здійснював оплату житлово-комунальних послуг за жовтень 2012 року на суму 429 грн. 21 коп. Вищенаведені обставини колегією суддів апеляційного суду визнані такими, що в своїй сукупності переконливо вказують на те, що тривала, понад шість місяців, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем його проживання об'єктивно обумовлена неприязними стосунками з квартиронаймачами та викликаною цим неможливістю їхнього спільного проживання, що неодноразовою зміною замків у вхідних дверях відповідачу фактично тим самим чинились перешкоди в доступі до житла, і що відповідач так і не втратив інтересу до спірної квартири, оскільки повертався туди проживати, продовжує зберігати там власні речі та сплачує за житлово-комунальні послуги. Дану позовну заяву позивач мотивує тим, що відповідач [PERSON], після ухвалення 13.06.2013 року рішення апеляційним судом, не вживав заходів для вселення в квартиру, не проживає там, не користується житлом, надалі проживає в квартирі дружини, куди перевіз свої речі, втратив інтерес до спірного житла. Дійсно факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджується проведеними Луцикм МВ УМВС України перевірками паспортного режиму від 17.09.2013 року та 26.11.2013 року (а.с.7, 9). Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в кінці 2013 року, тобто уже після ухвалення рішення апеляційним судом, зареєстрував у спірній квартирі свою малолітню доньку [PERSON], яка народилася [INFO]. Даний факт підтверджується довідкою Товариства «М.Ж.К.» (а.с.16) і не заперечується стороною позивача. Реєстрація в квартирі малолітньої дитини свідчить про те, що відповідач [PERSON] не втратив інтересу до житла, і в сукупності з встановленими рішенням апеляційного суду обставинами неприязних стосунків з квартиронаймачем, не дає підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності в житлі понад встановлені законом строки. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено відсутності відповідача в квартирі без поважних причин понад шість місяців після ухвалення рішення апеляційним судом та втрату ним інтересу до житла, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed