Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи позовні вимоги тим, що будинок [ADDRESS] належав на праві власності його батьку [PERSON], 1922 р.н., що був побудований його батьками в шлюбі. Його батько [PERSON], 1922 р.н., проживав та був зареєстрований разом з його матір'ю [PERSON], 1921 р.н., за адресою: [ADDRESS]. Він з 1982 року фактично проживав з батьками в будинку [ADDRESS] без реєстрації і на даний час продовжує проживати в будинку разом з сім'єю. За даною адресою був зареєстрований і його брат [PERSON], 1951 р.н., але там не проживав з 1985 р., оскільки фактично разом з сім'єю проживав за адресою: [ADDRESS]. [INFO] помер його батько [PERSON], 1922 р.н. та після смерті батька відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частини будинку [ADDRESS]. За його заявою 06.09.2016 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа у спадковому реєстрі №59454900. Спадкоємцями за законом після смерті батька, які прийняли спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, були його мати [PERSON], 1921 р.н., та він [PERSON], так як проживали разом з батьком на момент смерті. Його брат [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS] на момент смерті батька, але фактично там не проживав та спадщину після і смерті не приймав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2016 року було встановлено, що [PERSON], [INFO], не прийняв спадщину після смерті [PERSON], 1922 р.н., який помер [INFO], та [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], оскільки на час відкриття спадщини разом з спадкодавцями, за адресою: [ADDRESS], фактично не проживав та фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном. 27.02.2001 року його мати [PERSON], 1921 р.н., склала заповіт, яким заповідала йому все своє майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] його мати [PERSON], 1921 р.н., померла. Він прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], 1921 р.н., яка померла березня 2001 року, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. 21.10.2005 р. за його заявою в Першій чернівецькій державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа. 1217/2005 після смерті [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO]. 26.10.2005 р. ним отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], на грошовий вклад у ВАТ «Державний ощадний банк». В січні 2017 року він звернувся в Першу чернівецьку державну нотаріальну контору з питання отримання свідоцтва про право на спадщину на будинок [ADDRESS], спадкового майна після смерті [PERSON], 1922 р.н., який помер [INFO], та [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO]. Проте нотаріус відмовив видати свідоцтво про право на спадщину на будинок [ADDRESS], як спадкове майно після смерті батьків, оскільки правовстановлюючий документ на будинок оформлений та зареєстрований на ім'я батька [PERSON], 1922 р.н., який помер [INFO], а його мати [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], хоча фактично спадщину після смерті батька прийняла, але не встигла за життя оформити спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Його мати [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], за життя не встигла оформити та зареєструвати своє право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS], як частку в спільному майні подружжя. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від нього до суду надійшла письмова заява з клопотанням справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши усі докази, в їх сукупності встановлені в судовому засіданні, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі, встановлено, що будинок [ADDRESS] належав на праві власності батькові позивача [PERSON], 1922 р.н., згідно договору про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 19.06.61 р., посвідченого Першою Чернівецькою нотконторою 20.06.61 р. за реєстровим №3-1412 і акту прийомки індивідуального будинку від 02.02.67 р., які зареєстровано Чернівецьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстр, книзі за № 3503, книга №28 сторінка 213, дата реєстрації 15.03.1967 р. Будинок [ADDRESS] був побудований батьками позивача в шлюбі, який зареєстрований 31.05.53 р. в Свободинській сільській раді Хасанського району Приморського краю РРФСР, згідно ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УPCP від 30.05.1926 р. та ст. 22, 28 КЗпШС УРСР від 20.06.1969 р., будинок був спільним майном подружжя і кожному з подружжя належало по 1/2 його частині (а.с. 6 - 11). У відповідності до ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30.05.1926 року майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них. Аналогічні положення містили ст. 22, 28 КЗпШС УРСР від 20 червня 1969 року. Згідно ст. 22 КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 28 КЗпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Батько позивача [PERSON], 1922 р.н., проживав та був зареєстрований разом з матір'ю [PERSON], 1921 р.н., за адресою: [ADDRESS]. Позивач з 1982 року фактично проживав з батьками в будинку [ADDRESS] без реєстрації і на даний час продовжує проживати в будинку разом з сім'єю (а.с. 13). За цією ж адресою був зареєстрований брат позивача [PERSON], 1951 року народження, однак в будинку не проживав з 1985 р., оскільки фактично разом з сім'єю проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON], 1922 року народження (а.с.15) та після смерті останнього відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частини будинку [ADDRESS]. 06.09.2016 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа в спадковому реєстрі 59454900 після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується копією спадкової справи №562/2016 (а.с. 16) за заповітом від 27.02. 2001 року ( а.с. 17). Спадкоємцями за законом після смерті батька, які прийняли спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, були мати позивача [PERSON], 1921 р.н., та позивач, так як проживали разом з батьком [PERSON], який помер [INFO] до дня його смерті (а.с. 13). Брат позивача - [PERSON] також був зареєстрований в будинку [ADDRESS] на момент смерті батька, однак, фактично в означеному будинку не проживав і спадщину не приймав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2016 року встановлено, що [PERSON], [INFO], не прийняв спадщину після смерті [PERSON], 1922 р.н., який помер [INFO], та [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], оскільки на час відкриття спадщини разом з спадкодавцями, за адресою: [ADDRESS], фактично не проживав та фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном. 27 лютого 2001 року мати позивача [PERSON], 1921 р.н., склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк B.C. реєстр. №728, яким позивачу заповіла все своє майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] (а.с.21). [INFO] померла мати позивача [PERSON], 1921 р.н. (а.с.18). Позивач прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], 1921 р.н., яка померла березня 2001 року, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. 21.10.05р. за його заявою в Першій чернівецькій державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа 1217\\2005 після смерті [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 1217/2005. 26.10.05 р. позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], 1921р.н., яка померла [INFO], на грошовий вклад у ВАТ «Державний ощадний банк» (а.с.21). Позивач в січні 2017 року звернувся в Першу чернівецьку державну нотаріальну контору з питання отримання свідоцтва про право на спадщину на будинок [ADDRESS], на спадкове майно після смерті [PERSON], 1922 р.н., який помер [INFO], та [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO]. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 (п. 23) «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом крім наведеного встановлено, що за постановами державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №526/02-31 та №527/02-31 від 10.03.2017 року, було відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] у зв'язку з тим, що не визначені (не виділені) частки в спільній сумісній власності подружжя (а.с.22-23). Також мати позивача [PERSON], 1921 р.н., яка померла [INFO], за життя не встигла оформити та зареєструвати своє право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS], як частку в спільному майні подружжя. Відповідно до правових позицій ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналізуючи зазначені норми та враховуючи вищевказані докази, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS], був спільною сумісною власністю подружжя батьків позивача - [PERSON] та [PERSON] оскільки майно, було набуто в шлюбі за погодженням та спільні кошти подружжя, воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і їх частки в такому майні є рівними. Відповідно до п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за № 20/5 (зі змінами), нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності, після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) у відповідності до ст.1216 ЦК України. Згідно із ст. 1268 ч. 3 Цивільного кодексу України, спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або згідно з ст. 1269 ЦК України подали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї. Перешкодою в одержанні свідоцтва про спадщину за законом стало те, що спадкове майно знаходиться у спільній сумісній власності без визначення розміру часток кожного із співвласників. У зв'язку зі смертю батьків позивача: [PERSON] та [PERSON], спадкоємцю неможливо одержати свідоцтва про спадщину за законом та за заповітом, для того, щоб оформити право власності на спадкове майно - необхідно виділити частки у спільному сумісному майні його батьків та припинити право спільної сумісної власності на нього. Вищенаведені докази узгоджуються і з дослідженими матеріалами витребуваних судом спадкових справ (а.с. 37 - 144) до майна померлого [INFO] [PERSON] та до майна померлого [INFO] [PERSON] Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності до ст.370 ч.2 ЦК України, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. Вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved