Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення, мотивуючи тим, що зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , іншого житла не має. Дану частину будинку позивач та відповідач придбали за спільні сімейні кошти в 2007 році. 07.10.2009 року шлюб між ними було розірвано, але вони продовжували проживати спільно однією сім`єю, вели спільне господарство спільно виховували доньку - [PERSON] , [INFO] . [INFO] у позивача та відовідача народився син - [PERSON] . В кінці вересня місяця 2018 року, повертаючись з роботи додому виявив що, відповідач виставила його речі на подвір`я, повідомивши, що вона є власником даної частини будинку і він не має права там проживати. Одночасно з цим, відповідачка змінила вхідні замки на дверях продовжує не пускати його в цей дім. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших. Покликаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 391, 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 150 та 156 ЖК УРСР, прохає ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачку - [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачем - [PERSON] житлом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення його до даного будинку та передачі йому ключів від нього. 06 грудня 2018 року до суду від відповідача, [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання позовні вимоги не визнає та прохає суд відмовити у їх задоволенні. Зокрема, вказує, що не відповідають дійсності твердження позивача щодо того, що після розірвання шлюбу вони проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, тобто продовжували проживати як подружжя, адже спільного бюджету у них не було, взаємних прав та обов`язків відносно одни одного не мали, позивач постійно провокував конфлікти, у зв`язку з чим спілкування було неможливим. Протягом 3-річного строку позовної давності після розірвання шлюбу у 2009 році позивач не звертався ні у добровільному, ні у судовому порядку про поділ спільного майна подружжя, тому співвласником частки у житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - не є. У травні 2017 року через постійні конфлікти позивачка була змушена тимчасово переїхати з двома неповнолітніми дітьми до своїх батьків. Вказує на те, що у вересні місяці 2018 року надіслала позивачеві заяву-вимогу про виселення у добровільному порядку, однак позивач продовжував систематично порушувати правила співжиття, нищити речі та предмети вжитку, що знаходяться у житловому приміщенні, псувати його, не підтримувати, а погіршувати його стан. Покликання позивача на ст. 41 Конституції України, ст. 321, 391 ЦК України щодо захисту власником своєї власності, - є безпідставним та необґрунтованим, адже позивач ніколи не був і не є власником 54/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що фактично становить окрему квартиру [ADDRESS] . До початку судового розгляду представником відповідача надано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів від 22.04.2019 року, в якому, зокрема, зазначено, що на час подання позивачем даної позовної заяви житловий будинок знаходився у частковій власності [PERSON] - частка у праві власності 54/100, та у частковій власності [PERSON] - частка у праві власності 46/100, однак 05.01.2019 року відповідач подала до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради заяву про реєстрацію права власності на окремий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим спільна часткова власність на будинок [ADDRESS] була припинена, і в результаті реєстрації права особистої приватної власності на окремий житловий будинок [ADDRESS]/2 за відповідачем , - виник новий об`єкт нерухомості із іншими житловою та загальною площами і право на проживання у ньому за позивачем не зберігається. Крім того, відповідно до довідки № 104 від 12.02.2019 року, виданої Зеленською сільською радою Ковельського району Волинської області, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , - ніхто не зареєстрований. Також, зазначається, що разом з відповідачачем у даному будинку проживають двоє її неповнолітніх дітей, а так як спілкування дітей з позивачем уже відсутнє кілька років у зв`язку із небажанням дітей бачити батька, то спільне проживання в одному житловому приміщенні призведе до порушення прав дітей на забезпечення їх усіма необхідними умовами для навчання, розвитку і відпочинку. В судовому засіданні 22.05.2019 року позивачем та його представником позовні вимоги були підтримані повністю, з підстав викладених у позовній заяві та було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії дублікату договору купівлі-продажу 52/100 частин житлового будинку від 23.02.2007 року № 826, копії ухвали Волинського апеляційного суду від 25.04.2019 року у справі № 159/2296/18 за позовом [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги, - [PERSON] , до Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та за позовом [PERSON] до [PERSON] , Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - [PERSON] на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.07.2019 року, а також надано наступні пояснення щодо їх доручення. Так, представником позивача звернуто увагу суду на пункт 5.1. договору купівлі-продажу 52/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області, Мороз Л.К. 23.02.2007 року, реєстровий № 826, згідно якого, зокрема зазначено, що покупець - відповідач у справі, стверджує і доводить до відома продавця, що купує відчужуване за цим договором майно за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя з чоловіком [PERSON] . Підтвердження цього факту знаходиться в справах нотаріуса. Жодним судовим рішенням чи іншим способом право спільної сумісної власності позивача на вказану вище частину житлового будинку припинено не було. Крім того, вказує, що за наслідками перегляду рішення Ковельського міськрайонного суду від 03 липня 2018 року за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - [PERSON] , апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у даній справі, так як постановляючи в даній справі судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, не вирішував питання про права та інтереси особи, яка не барала участі у справі, - [PERSON] щодо спільного майна подружжя. Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечили повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових обґрунтувань, які містяться в клопотанні про приєднання до матеріалів справи письмових доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши наявні по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , зареєстрований та фактично проживав до вересня місяця 2018 року за адресою: [ADDRESS] з 01.06.2007 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 19.07.2017 року № 0717-627230-2017 та не оспорюється відповідачем. Згідно договору купівлі-продажу 52/100 частин житлового будинку від 23 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області, Мороз Л.К., за реєстровим номером 826, за адресою: [ADDRESS] , вказана частина житлового будинку придбана за спільні кошти позивача та відповідача у спільну сумісну власність подружжя. 07 жовтня 2009 року шлюб між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 70 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Незважаючи на припинення шлюбних відносин, позивач [PERSON] продовжував проживати в частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] до вересня місяця 2018 року , що не заперечувалося відповідачем [PERSON] Після розірвання шлюбу, тобто [INFO] у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження від 12.10.2018 року, серії [NUMBER] . У вересні місяці 2018 року відповідач [PERSON] надіслала позивачеві [PERSON] заяву-вимогу про виселення у добровільному порядку з квартири [ADDRESS] . Позивач звертався із заявою до Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області щодо перешкоджання бувшою дружиною в проживанні та перебуванні в будинку за місцем реєстрації, яка була зареєстрована в ЖРЄО за № 12839 від 01.10.2018 року. Згідно листа Ковельського відділу поліції від 03.10.2018 року за № 12849/56/01-18, позивача повідомлено про те, що за результатами перевірки встановлено, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого КК України, тому кримінальне провадження за даним фактом не відкрито, проведення перевірки припинено. Згідно ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що позивач ніколи не був і не є співвласником 54/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що фактично становить окрему квартиру [ADDRESS] , так як пунктом 5.1. договору купівлі-продажу 52/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області, Мороз Л.К. 23.02.2007 року, реєстровий № 826, зокрема зазначено, що покупець - відповідач у справі, стверджує і доводить до відома продавця, що купує відчужуване за цим договором майно за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя з чоловіком [PERSON] . Підтвердження цього факту знаходиться в справах нотаріуса. Не заслуговують на увагу суду й твердження представника відповідача, [PERSON] Є., відносно того, що 05.01.2019 року відповідач подала до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради заяву про реєстрацію права власності на окремий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим спільна часткова власність на будинок [ADDRESS] була припинена , і в результаті реєстрації права особистої приватної власності на окремий житловий будинок [ADDRESS]/2 за відповідачем , - виник новий об`єкт нерухомості із іншими житловою та загальною площами і право на проживання у ньому за позивачем не збереглося, так як жодним судовим рішенням чи іншим способом право спільної сумісної власності позивача на вказану вище частину житлового будинку припинено не було і відповідачем таке право не спростовано належними та допустимими доказами. У постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено наступне: «Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності». Крім того, у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 року у справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18, судом касаційної інстанції, з поміж іншого, зазначено, що сам факт не звернення особи до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність

Outcome: approved