Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09 квітня 2002 року по 04 листопада 2010 року, а з 5 листопада 2010 року, відповідно до постанови Верховної Ради України від 7 жовтня 2010 року звільнений з посади у відставку. Після виходу у відставку йому призначено довічне грошове утримання в розмірі 90% виходячи із заробітної плати(грошового забезпечення) яку він мав на момент звільнення. З 1 січня 2012 року суддівська винагорода ( грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася, однак відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави відмовив йому у перерахуванні щомісячного довічного утримання і він змушений був звернутися до Ленінського районного суду міста Полтави, який постановою Ленінського районного суду міста Полтави від 29 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року, дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу - [PERSON] в перерахуванні довічного грошового утримання визнані неправомірними, зобов?язано відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 5 січня 2012 року відповідно до Закону України ?Про судоустрій та статус суддів?. З 1 січня 2013 року суддівська винагорода ( грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася, однак відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави відмовив йому у перерахуванні щомісячного довічного утримання і він змушений був звернутися до Ленінського районного суду міста Полтави, який своєю постановою від 12 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року (ухвала № К/800/57799/13), дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні довічного грошового утримання визнані неправомірними, зобов?язано відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] і визначено такий спосіб виконання судового рішення: щомісячно, починаючи з 1 січня 2013 року, при зміні грошового утримання працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області здійснювати перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків від суми грошового утримання працюючого судді. Ігноруючи судове рішення від 12 червня 2013 року, яким визначено спосіб виконання рішення в майбутньому, відповідач відмовив позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання з 1 вересня 2015 року, з якого підвищилася суддівська винагорода працюючого судді, і він, позивач, змушений був звернутися до суду за місцем проживання. Постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року, дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання знову визнані неправомірними та зобов?язано відповідача з 1 вересня 2015 року здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави моральну шкоду, яку позивач оцінює в 150\~000 гривень(сто п?ятдесят тисяч гривень). В судове засідання позивач не з»явився, але надав до суду заяву в якій він просить його позовні вимоги їх задовольнити, а справу розглянути без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, проте надіслав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі. а в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити за безпідставністю. Вивчивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді судді апеляційного суду Полтавської області з 9 квітня 2002 року по 4 листопада 2010 року, а з 5 листопада 2010 року відповідно до Постанови Верховної Ради України від 7 жовтня 2010 року звільнений з посади у відставку. З 1 січня 2012 року суддівська винагорода ( грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася і позивач звернувся до відповідача з довідкою і заявою про перерахування щомісячного довічного грошового утримання, однак відповідач відмовив і він змушений був звернутися до Ленінського районного суду міста Полтави, який постановою від 29 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року, дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу - [PERSON] в перерахуванні довічного грошового утримання визнані неправомірними, зобов?язав відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 5 січня 2012 року відповідно до Закону України ?Про судоустрій та статус суддів?. З аналогічною заявою позивач звернувся до відповідача, оскільки з 1 січня 2013 року суддівська винагорода ( грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася. Відповідач вдруге відмовив і позивач знову звернувся до суду, який постановою від 12 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року(ухвала № К/800/57799/13), дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні довічного грошового утримання визнані неправомірними, зобов?язано відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] і визначено такий спосіб виконання судового рішення: щомісячно, починаючи з 1 січня 2013 року, при зміні грошового утримання працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області здійснювати перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків від суми грошового утримання працюючого судді. Проте, всупереч судового рішення від 12 червня 2013 року, яким визначено спосіб виконання рішення в майбутньому, відповідач відмовив позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання і з 1 вересня 2015 року, з якого підвищилася суддівська винагорода працюючого судді, і він, позивач, змушений був знову звернутися до суду за місцем проживання. Постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року, дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання знову визнані неправомірними та зобов?язано відповідача з 1 вересня 2015 року здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Аналізуючи судові рішення, якими позивачу задоволені його позови про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, суд приходить до висновку, що відповідач умисно, ігноруючи судові рішення, прийняті судами трьох інстанцій, порушуючи норми Основного Закону - Конституції України, згідно якої ?судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов?язковими до виконання на всій території України?(частина п?ята статті 124) відмовляється виконувати судові рішення, чим завдав позивачу моральної шкоди. Згідно пункту чотири частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Із припису частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Із роз?яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року ?Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди? під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб(пункт 3). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору(пункт п?ятий Постанови №4 від 31 березня 1995 року). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (пункт 9 ). Оцінюючи в сукупності досліджені в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави, оскільки відповідач, відмовивши виконувати судові рішення постановлені як в 2013 році, так і в 2015 році змусив позивача звертатися до суду, до прокуратури, до державної виконавчої служби щодо невиконання рішень суду, внаслідок чого позивач тривалий час позбавлений з вини відповідача основного джерела фінансування. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач у зв?язку із безпідставною відмовою відповідача протягом більше 4(чотирьох) років в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, що завдало позивачу моральних страждань, оскільки фінансові плани позивача порушені і він залишається частково без засобів існування, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути 15 000 гривень моральної шкоди. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі і є такими, що їх слід задовольнити частково. Що стосується заперечення відповідача, то суд вважає їх безпідставними, оскільки судом з достовірністю встановлено, що дії відповідача рішеннями судів визнані неправомірними. Згідно частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб?єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб?єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. У відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн. На підставі статті 124 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial