Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 26 липня 2013 року, який 21 травня 2019 року було розірвано. 29 березня 2017 року між [PERSON] та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 10 липня 2018 року між [PERSON] та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Авісто» було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартирою зареєстровано за позивачем. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо належності спірної квартирі позивачеві на праві власності, оскільки відповідач вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю, як придбану в період шлюбу. Позивач зазначає, що спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки квартира придбана на кошти, подаровані позивачеві його матір`ю - [PERSON] , за договором дарування грошових коштів від 06 січня 2017 року, про що відповідач була обізнана та поставила на договорі напис «погоджуюсь». За рахунок подарованих позивачеві коштів 05 квітня 2017 року ним здійснена повна оплата за придбання квартири в розмірі 860573,14 грн та 10 липня 2018 року позивачем сплачено інвестиційний внесок за вказану квартиру в розмірі 9555,15 грн. Також позивачем сплачені витрати пов`язані з нотаріальним посвідченням договору та реєстрацією права власності, а також збір на обов`язкове державне пенсійне страхування. Посилаючись на те, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а належить позивачу на праві особистої приватної власності, оскільки ним самостійно повністю проведена оплата ціни квартири та всіх витрат, пов`язаних з її придбанням, за рахунок подарованих йому коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, представник позивача - адвокат Ващинець І.І. подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, також просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, направила до суду нотаріально засвідчену заяву про повне визнання позову, в якій також просила слухати справу у її відсутність. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 26 липня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.28), який було розірвано 21 травня 2019 року(а.с.29). 06 січня 2017 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування грошових коштів, згідно якого дарувальник безвідплатно передала позивачеві грошові кошти в розмірі 33500,00 доларів США з цільовим призначенням - купівля квартири (а.с.39). 29 березня 2017 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Авісто» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти в належній формі та підписати основний договір, згідно з яким продавець передасть об`єкт - житлову квартиру номер [ADDRESS] , у власність покупцю в порядку, що встановлений цим договором (а.с.30-33). 05 квітня 2017 року [PERSON] здійснена повна оплата за придбання квартири за вищевказаним договором в сумі 860573,14 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 05 квітня 2017 року (а.с.40). 10 липня 2018 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Авісто» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) нерухоме майно, яким є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за ціною 870128,29 грн та у порядку, що передбачені цим договором (а.с.34-37). Цього ж числа [PERSON] здійснено інвестиційний внесок за вказаним договором в сумі 9555,15 грн, що підтверджується квитанцією №ПН585768 від 10 липня 2018 року(а.с.40). Право власності позивача на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10 липня 2018 року (а.с.38). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК Українипередбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана позивачем на його особисті кошти - отримані в дар від [PERSON] , оскільки між укладанням договору дарування грошових коштів та укладанням попереднього договору купівлі-продажу квартири пройшов не значний час, відповідач своїм підписом на договорі дарування грошових коштів підтвердила свою згоду на те, що 33500,00 доларів США отримані позивачем в дарунок для придбання квартири, суми сплачені позивачем за придбання останньої (з урахуванням курсу національної валюти, встановленої НБУ на відповідні періоди) повною мірою узгоджуються із сумою коштів отриманих ним у дар та в матеріалах справи немає жодного доказу як на спростування цих обставин так і на підтвердження протилежного. Виходячи з наведеного, а також враховуючи позицію відповідача у справі, яка в повному обсязі визнала позовні вимоги, про що подала до суду відповідну нотаріально посвідчену заяву, суд убачає визначені законом підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір в сумі 8701,29 грн (а.с.4) та подано до суду заяву про повернення позивачу 50 відсотків судового збору - 4350,64 грн. Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 4350,64 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved