Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області 11.07.2017 року з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій, посилаючись на законодавство та невиконання зобовязань відповідачем за розпискою, просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу відповідно до договору позики в загальному розмірі 27850 грн. 00 коп., 3% від загальної суми боргу за весь період користування запозиченими грошима в сумі 6684 грн. 00 коп., три відсотки річних від простроченої суми за користування запозиченими грошима яка складає 206 грн. 00 коп., матеріальну шкоду в сумі 1500 грн., витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн.00 коп., витрати за надання юридичної допомоги адвокатом в сумі 4000 грн. у відповідності до акту виконаних робіт. У судове засідання відповідач повторно не зявився, про причину неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи, заяв про зміну місця проживання - до суду не надав. Повідомлявся судом рекомендованою поштовою кореспонденцією за адресою місця проживання зазначену позивачем в позовній заяві (а.с.2), яка співпадає з зареєстрованою адресою місця проживання/перебування відповідача, зареєстрованої у встановленому законом порядку, згідно інформаційної довідки з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.18). Однак на адресу суду повернулися поштові конверти на імя відповідача з відміткою пошти, які свідчать про неотримання відповідачем поштового відправлення (а.с.27, 29, 30). Відповідно до ч.1ст.77\~ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд, відповідно до вимог ст.ст.169, 224\~ЦПК України, ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача за останньою відомою адресою місця його проживання на підставі наявних у праві доказів, в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку: Згідно ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Згідно\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 2, 3, 4 статті 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень\~ст.57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно було укладено договір позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково повернута. Згідно ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З наявних у суду доказів вбачається, що відповідачем не виконано зобовязань за договором позики яким, в даному випадку, є боргова розписка, у строк та порядок нею передбачений, а отже, суду позивачем доведено, належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовано, факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики. В судовому засіданні також знайшло своє підтвердження сплати позивачем судового збору в сумі 640 грн. (а.с.1), витрат на правову допомогу (а.с.11-14). Однак не знайшло своє підтвердження вимоги позивача щодо сплати судового збору в розмірі 320 грн. та 75 грн. за отримання довідки з банку Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial