Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити спільно набуте за час шлюбу з відповідачем майно, визнати право власності за ним та відповідачем за кожним по ? частки квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08.05.2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого 21.12.2010 року за спільні кошти придбали спірну квартиру, щодо поділу якої не можуть дійти згоди. У зв'язку з чим, змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Позивач додатково пояснив, що під час перебування в шлюбі з відповідачем не був працевлаштований, однак постійно підробляв на будівництві (робив ремонти в квартирах), мав постійний дохід та депозитні рахунки в банку, забезпечував сім'ю матеріально, купляв продукти, одяг, оплачував вартість комунальних послуг. Також зазначив, що з вересня 2012 року з відповідачем проживають окремо, проте шлюбні відносини підтримували до 01.03.2013 року (до моменту звернення відповідача з позовом до суду про розірвання шлюбу). Для купівлі квартири витратив кошти з свого депозитного рахунку в сумі 6000 доларів США, які були зароблені ним ще до укладення шлюбу з відповідачем, а також 2000 доларів США та 15 000 грн. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили, відповідач пояснила, що до укладення шлюбу з позивачем мала депозитні рахунки в банках та купила спірну квартиру за особисті кошти, а решту позичила в сестри, тому вважає дану квартиру її особистою власністю. Після укладення шлюбу працювала по липень 2010 року та до вересня 2013 року знаходилась у декретній відпустці. З початку квітня 2011 року припинили шлюбні відносини з позивачем та з цього часу переїхала проживати до батьків в м.Новояворівськ. Також зазначила, що 15000 грн., які, як стверджує позивач, витрачені ним на купівлю квартири, не є його заощадженнями, а були подаровані їм на весілля. Крім цього, частину грошей для купівлі квартири вона позичила, а саме позичила в [PERSON] в березні 2011 року 24000грн. та в травні 2011 року 50000грн., а також в сестри [PERSON] в червні 2011 року 50000грн. та в вересні 2011 року 7000грн. Однак, письмових розписок про отримання від них коштів немає. За час перебування в шлюбі, позивач жодного дня не був працевлаштованим, підробляв на будівництві, однак зароблені гроші не витрачав на потреби сім'ї. Натомість вона мала постійний заробіток. Всі депозитні рахунки позивача були відкриті після укладення шлюбу, що свідчить про те, що він не мав постійного заробітку до шлюбу. Також побутову техніку, яка на даний час знаходиться в позивача, купувала також за особисті кошти. Договір пайової участі у будівництві спірної квартири укладався саме з нею, ремонт в квартирі вона проводила також за свої кошти, відповідач жодного дня в даній квартирі не проживав, не оплачував комунальні послуги. На даний час вона з сином проживає в спірній квартирі, самостійно його утримує, а позивач тільки з жовтня 2014 року сплачує аліменти в розмірі 600грн. в місяць, жодних інших коштів на утримання дитини не надає. У зв'язку з наведеним просить суд відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на ? частини квартири, а за позивачем - на ? частину квартири. Додатково пояснила, що з моменту одруження, а саме з травня 2010 року до весни 2011 року проживала з позивачем в його квартирі за адресою: [ADDRESS] і в цей період позивач підробляв на будівництві, купляв частину продуктів та оплачував комунальні послуги. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах з 08 травня 2010 року /Т.1, а.с.40/, від якого в них народився син - [PERSON], [INFO] Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу між відповідачем [PERSON] та ДП «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Інтергал» було укладено договір №125/Т від 21.12.2010 року, згідно з яким відповідач придбала спірну квартиру [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на дану квартиру від 11 січня 2012 року №С-04547, власником такої є відповідач [PERSON]. Як вбачається з паспорта відповідач [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (Т.1 а.с.136). Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2014 року, відмовлено в задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою приватною власністю. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2014 року, відтак, набрало законної сили. Враховуючи вищенаведене, а також те, що оспорюване майно придбане сторонами за час шлюбу, суд приходить до висновку, що воно є спільною сумісною власністю сторін [PERSON] та [PERSON]. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо місця проживання сторін протягом шлюбу та свідка [PERSON] про те, що в березні 2011 року відповідач позичила в нього 3000 доларів США, а в червні 2011 року - 6250 доларів США, не спростовують наведеного. Наявність у відповідача коштів на депозитних рахунках та факт отримання нею постійного доходу не свідчить про те, що дані кошти витрачені нею саме на придбання спірної квартири. Крім того, суд не приймає до уваги покликання відповідача та її представника на необхідність відступу від рівності часток в користь відповідача, з огляду на положення ч.2 та ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України. Згідно вказаних положень підставою для відступу від рівності часток є обставини, які свідчать про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Однак, вказані відповідачем обставини не підтверджуються жодними доказами та спростовується поясненнями самої відповідачки, даними в судовому засіданні. Зокрема, як ствердила відповідач, з моменту одруження, а саме з травня 2010 року до весни 2011 року проживала з позивачем в його квартирі за адресою: [ADDRESS] і в цей період позивач підробляв на будівництві, оплачував комунальні послуги та купляв частину продуктів. Згідно ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачуються відповідачу аліменти на утримання сина в розмірі 600 грн. Розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років у 2014 році становить 1032грн. Відтак, розмір аліментів, які сплачує позивач на утримання сина, перевищує 50% розміру прожиткового мінімуму на дитину. З огляду на вказані обставини, суд не вбачає підстав для збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved