Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд поділити спільне сумісне майно та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 36 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, буд. 9, а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 36 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, буд. 9. Також позивач просить суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру № 36 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, буд. 9. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 01 серпня 1996 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, під якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, у 2004 році, їхнім з відповідачкою подружжям було придбано квартиру № 36 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, буд. 9. Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачкою. 30 вересня 2009 року Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис про розірвання шлюбу № 57 було вчинено 13.02.2008 року. Того ж року ведення спільного господарства між ним та відповідачкою було припинено. Враховуючи, що спірна квартира була придбана за час шлюбу, це майно є спільною сумісною власністю його та відповідачки і підлягає поділу у відповідності до ст. 60, 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали пред'явлену позовну заяву та посилаючись на викладені у ній просили вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник проти позову заперечували та посилалися на обставини, викладені у письмових запереченнях. Просили суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 01 серпня 1996 року виконкомом Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області між сторонами було зареєстровано шлюб (актовий запис № 9), від якого у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2800, [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності а вказану квартиру за відповідачкою було зареєстровано 18 серпня 2004 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Після придбання спірної квартири сторони у встановленому законом порядку були зареєстровані за вказаною адресою та проживали у ній довготривалий час. Проте, з часом, сімейне життя у сторін не склалося та рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2007 року (справа № 2-3241/07) їхній шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 24 грудня 2007 року. 30 вересня 2009 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис за № 57 про розірвання шлюбу було вчинено 13 лютого 2008 року. За згодою сторін, після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати із відповідачкою [PERSON]. На момент вирішення між сторонами справи про розірвання шлюбу спору про розподіл спільного майна між ними не було. В березні 2011 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою у якій просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 36 у буд. № 9 по вул. Щербини в м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстрації у цій квартирі [PERSON]. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року (справа № 0417/2-1081/2011) позовні вимоги [PERSON] були задоволені, присуджено усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 36 у буд. № 9 по вул. Щербини в м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстрації у цій квартирі [PERSON]. На підставі зазначеного заочного рішення відповідач був знятий з реєстрації місяця проживання за адресою спірної квартири. Яз слідує із пояснень позивача у судовому засіданні на момент вирішення питання про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою було доглянуто домовленість про те, що відповідачка не звертатиметься до суду із позовом до нього про стягнення аліментів на утримання дитини, а він в свою чергу надає їй згоду на тимчасове індивідуальне користування [PERSON] та їхньою дитиною квартирою № 36 у буд. № 9 по вул. Щербини в м. Дніпропетровську. Ця домовленість між була виконана, він залишив спільну квартиру, винайняв собі інше житло неподалік від квартири відповідачки, щоб мати змогу частіше спілкуватися із дитиною. Позивач почав винаймати житло у гр. [PERSON], якій щомісячно сплачував грошові кошти, та що підтверджується наданими у судове засідання розписками. Як вбачається із матеріалів справи 15 березня 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди квартири, відповідно до якого остання передала позивачу в строкове (строком на 6 місяців) платне (за 1100 грн. на місяць) користування (для проживання) своє нерухоме майно двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 21 жовтня 2009 року між вказаними особами було укладено аналогічний договір та у подальшому позивач також продовжував користуватися зазначеною квартирою. Проте, в 2015 році із заробітної плати позивача почали примусово стягувати аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], що було розцінено ним як порушення його майнових прав на сумісну власність, зокрема на спільну квартиру, та саме у звязку із цим він вважає, що має право звернутися до суду із зазначеною позовною заявою про розподіл спільної сумісної власності. Як встановлено з матеріалів справи, поставною державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 13.01.2015 року було звернуто стягнення на заробітну плату позивача, та запропоновано з усіх видів доходів, що належать до виплати позивачу, після відрахування податків, проводити утримання в розмірі 50 % (25 % на погашення заборгованості, та 25 % - поточні аліменти) до повного погашення заборгованості, яка станом на 01.12.2014 року становить 21004,22 грн. Аліменти було присуджено перераховувати на користь [PERSON]. Дізнавшись по вищевказані обставини позивач і звернувся до суду із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна, оскільки вважає, що відсутність реєстрації місця проживання та відступлення відповідачки від домовленостей щодо утримання дитини, які були поміж ними досягнуті ще під час вирішення спору про розірвання шлюбу, свідчить про порушення його майнових прав як співвласника спірної квартири. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У п. 15 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року визначено про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача не заслуговує на увагу, оскільки лише у 2015 році позивач дізнався про порушення свого права на майно, зокрема про те, що заочним рішенням суду відповідачці були усунуті перешкоди у користуванні спільною квартирою № 36 у буд. № 9 по вул. Щербини в м. Дніпропетровську, та позивача на підставі цього заочного рішення було знято з реєстрації місця проживання у цій квартирі, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка житлової організації. Окрім того, наявність договорів оренди квартири укладених позивачем із третіми особами, наявність розписок про сплату коштів в рахунок найму житла, факт відсутності звернення відповідача до суду із вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини упродовж трьох років після вирішення спору між сторонами про розірвання шлюбу, факт відсутності між сторонами майнового спору на момент розгляду й вирішення справи про розірвання шлюбу судом, разом із поясненнями сторін у судовому засіданні, свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно існувала домовленість щодо порядку користування квартирою на якій зауважував позивач у судовому засіданні. Отже за таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, у звязку з чим суд вважає необхідним поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] визнавши право власності по ? частці спірної квартири за кожним із них припинивши їхнє право спільної сумісної власності на це майно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved