Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, де зазначив, що 26.12.2010 року від його імені, проте без його відома та участі, виготовлена довіреність, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватись та розпоряджатись належним позивачу транспортним засобом автомобілем марки BMW, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач зауважує, що підпис у зазначеній довіреності ним не вчинявся. В подальшому, на підставі зазначеної довіреності [PERSON] зняв вказаний автомобіль з обліку в органах ДАІ для подальшої реалізації. Згодом спірний автомобіль придбано [PERSON], яка зареєстрували транспортний засіб, отримала свідоцтво про реєстрацію САО № 101344 із зазначенням реєстраційного номеру АМ 3221 АР. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, вказуючи на відсутність власного волевиявлення на укладення довіреності, позивач просить визнати договір недійсним, витребувати від [PERSON] з незаконного володіння автомобіль марки BMW, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] звернулась із позовом, в якому зауважує про правомірність набуття права власності на спірне майно, просить визнати її добросовісним набувачем. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та зазначив, що в 2008 році ним на ім»я громадянина [PERSON] видано довіреність із правом користування та розпорядження. В подальшому, після завершення строку довіреності, дана особа відмовилась повертати автомобіль, а внаслідок укладення довіреності автомобіль перейшов у користування до інших осіб. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнав, просив задовольнити позов третьої особи із самостійними вимогами. При цьому зауважив, що будь-якого договору із [PERSON] не укладав. Представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, наполягав на задоволенні позову про визнання особи добросовісним набувачем. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 21.11.2008 року [PERSON] видано на ім»я [PERSON] довіреність, відповідно до якої уповноважив останнього розпоряджатись, експлуатувати, вчиняти правочини щодо користування автомобілем - марки BMW, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Довіреність видана терміном на один рік. В судовому засіданні позивач пояснив, що з укладенням довіреності передав у користування транспортний засіб. 26.12.2010 року складено довіреність, яку посвідчено приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстровану в реєстрі за № 1172, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватись та розпоряджатись автомобілем - марки BMW, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається зі змісту висновку експертизи № 1/505 від 30.06.2011 року, на вирішення якої поставлено питання: чи вчинений власноручно [PERSON] підпис на довіреності від 26.12.2010 року, підпис, розташований в графі «Підпис» довіреності від 26.12.2010 року від імені [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстровану в реєстрі за № 1172, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд звертає увагу, що сторонами не надано суду будь-яких доказів, що можуть спростовувати вказаний висновок експерта. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Приймаючи до уваги, що позивачем [PERSON] власне волевиявлення не виражене, зокрема шляхом поставлення підпису на договорі, суд визнає правочин як такий, що укладено з порушенням положень ч. 3 ст. 203 ЦК України та визнає його недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В поданій позовній заяві [PERSON] підставою заявлених вимог про витребування майна є посилання на положення ст. 388 ЦК України щодо права власника на витребування майна від добросовісного набувача. Вказану підставу підкреслено також у поясненнях до позовної заяви (а.с.56 том 2), а також проголошено представником позивача як репліка за наслідками завершення судових дебатів. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ у «Практиці застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що вирішуючи питання, повязані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, судам слід враховувати положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: набувач має бути добросовісним набувачем ? він не повинен знати, що купує майно не у власника; майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Згідно досліджених доказів по справі, а також з пояснень учасників вбачається, що спірне майно передано внаслідок укладення довіреності на ім»я [PERSON] добровільно самим позивачем. Так, ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 06.06.2013 року встановлено, що спірне майно передано [PERSON] в забезпечення виконання зобов»язань за договором позики. Приймаючи до уваги наведене, судом не отримано підтвердження вибуття майна з володіння власника поза його волею. Водночас, суд зауважує, що відповідно до ст.ст. 387, 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів. Застосовування законодавцем поняття «повинен був знати» характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобовязаний був про це знати. З досліджених судовому засіданні доказів вбачається, що спірний автомобіль реалізований на користь [PERSON] за 262 933,02 грн. (довідка рахунок № 312547 а.с.218 том 1). При цьому, на користь [PERSON] вказане майно передано за грошову суму в розмірі 58 121,94 грн. (довідка рахунок № 622183 а.с. 59 том 2). Представник [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на даний час у користуванні його довірителя автомобіль відсутній, оскільки, вбачаючи відповідні матеріальні втрати, особа передала автомобіль за довіреністю. Будь-які обставини щодо придбання автомобіля представник не пояснив. Зазначив лише про ознайомлення із об»явою за допомогою мережі інтернету. Вказане, на думку суду, може визначати недобросовісність набуття майна, проте позивач відповідні вимоги не заявляв, вказав на добросовісність набувача, про необхідність з»ясування обставин, дослідження доказів, не зауважував. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про витребування майна. Також, не підлягає до задоволення вимога [PERSON] про визнання особи добросовісним набувачем як така, що не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту цивільного права.

Outcome: partial