Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, а саме: 25551,39 грн. (18000,00 грн. - сума позики, 4964,54 грн. - проценти на рівні облікової ставки НБУ, 1740,60 грн. - інфляційні, 846,25 грн. - три проценти річних від простроченої суми) та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою позичальника від 28.04.2018 року. Відповідно до договору позики позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 18000,00 грн., а позичальник зобов`язався до 05.05.2018 року повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. На час подання позову до суду, [PERSON] умови розписки не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та без проведення судового засідання. 23 січня 2020 року ухвалою судді призначено розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Проти заочного вирішення справи не заперечив. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 18000,00 грн. на термін до 05 травня 2018 року, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 28 квітня 2018 року. Відповідач [PERSON] , в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачу [PERSON] позичені грошові кошти у встановлений строк. Згідно з приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За нормами ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що борг позивачу в сумі 18000,00 грн. не повернуто, що підтверджується фактом наявності у позивача оригіналу розписки від 28 квітня 2018 року, яка долучена до матеріалів справи. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу . Крім того, позивач заявив окремі вимоги до відповідача про стягнення в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, трьох процентів річних від простроченої суми та суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір 3 процентів від суми позики позивач розраховує наступним чином: з 06 травня 2018 року по 28 листопада 2019 року від суми позики 18000,00 грн.*3%/100%/365*572 дня = 846,25 грн. Інфляційні збитки: з 06 травня 2018 року по 28 листопада 2019 року від суми боргу 18000,00 грн.*109,67/100%-18000,00 грн. = 1740,60 грн. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно долученої до матеріалів справи розписки від 28.04.2018 року, розмір і порядок одержання процентів не встановлений. Позивачем в обґрунтування заявленої вимоги долучено до позовної заяви розрахунок процентів на рівні облікової ставки НБУ у період з 29 квітня 2018 року по 28 листопада 2019 року, проте суд зауважує, що період розрахунку процентів на рівні облікової ставки НБУ слід обчислювати за період з 29 квітня 2018 року по 04 травня 2018 року, а саме: 18000,00 грн.*17%/100%/365 днів*6 днів = 50,30 грн. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 зробила висновок згідно з яким припис абзацу 2 частини першої ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 28 квітня 2018 року у розмірі 20637,15 грн., відмовивши у задоволенні решти позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 16 вересня 2019 року між Адвокатським об`єднанням «Сила права» та [PERSON] укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги. Із Акту № 1 обсягу наданої правової допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 16 вересня 2019 року, вбачається загальна вартість виконаних робіт 4000 грн. Відповідно до виписки за рахунками за 20 січня 2020 року, [PERSON] перерахував на рахунок АО «Сила права» гонорар за договором про надання правової допомоги від 16 вересня 2019 року в сумі 4000,00 грн. Разом з тим, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial