Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.10.2009, мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Оскільки спільне життя між ними не склалося, у них різні погляди на шлюб та сім'ю, фактично родина розпалась, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 21.03.2018, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні. За приписами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Представник позивача - [PERSON] у підготовчому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі, просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Крім того, просив суд не стягувати з відповідача сплачену суму судового збору, оскільки позивач покладає на себе судові витрати по розгляду даної справи. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила суду, що дійсно вони з позивачем з 2011 року проживають окремо, вона мешкає разом з сином. Вони з вказаного часу не підтримують шлюбно-сімейні відносини, наміру зберігати сім'ю вона немає, а відтак згодна на розірвання даного шлюбу та просила суд не надавати їм строк на примирення. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв'язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами 03.10.2009 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області (а/з № 719), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.3). Сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який зі слів учасників справи проживає разом з матір'ю - відповідачем у справі (а.с.4). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення представника позивача та відповідача, позивач та відповідач з 2011 року проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved