Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого було збільшено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. При цьому позивач вказує на те, що відповідач позичив у нього 93500 доларів США, про що видав письмову розписку від 01.08.2008 року. Борг відповідач обіцяв повернути за першою вимогою, що також було зазначено у розписці. Він (позивач) неодноразово усно просив відповідача повернути борг, проте безрезультатно, а тому 31.01.2011 року направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу не пізніше, ніж у місячний строк, і про сплату відсотків у відповідності до ст.1048 ЦК України. Відповідач вказану вимогу отримав, але у визначений вимогою строк борг не повернув, письмової відповіді не надав, що змусило його (позивача), звернутись до суду з даним позовом, в якому він просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 93500 доларів США, відсотки за період з 02.08.2008 року по 31.03.2014 року в розмірі 45922 долари США 59 центів, 3 % річних від простроченої суми за період з 01.04.2011 року по 31.03.2014 року в сумі 8415 долари США, а всього 147837 долари США 59 центів, що за курсом НБУ станом на 08.04.2014 року становить 1722307 грн. 92 коп. Відповідач, заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, яку було уточнено під час розгляду справи, про визнання правочину недійсним. При цьому відповідач вказує на те, що він познайомився з позивачем приблизно у 2006 році, їх тривалий час пов»язували дружні стосунки. Позивач працював у нього сімейним водієм, він (відповідач) йому довіряв та завжди підтримував. Після продажу своєї квартири позивач вирішив отримані ним від угоди кошти позичати іншим людям під значні відсотки і попросив його (відповідача) порадити людей, які бажають взяти гроші під відсотки. Він порадив позивача своїм друзям, які скористались пропозицією та позичили у позивача гроші під відсотки. Він сам 07.04.2007 року позичив у позивача кошти в сумі 12000 доларів США та надав розписку, в якій зобов»язався повернути кошти до 07.10.2007 року. Дану суму він повернув позивачу раніше обумовленого строку та більше ніколи не позичав у нього грошей. На його запитання щодо повернення розписки на цю суму позивач повідомив, що спалив її. Після цього позивач знову просив його знайти людей, які скористаються його (позивача) пропозицією, а також почав брати кредити у банку, аби позичати людям більше грошей та отримувати прибуток. У 2008 році з настанням світової фінансової кризи люди, які позичали у позивача кошти, як могли, їх повертали. Позивач жалівся йому (відповідачу) на те, що позичальники виплачують кошти з запізненнями, без відсотків, що йому потрібно віддавати кредити у банку, що в його особистому житті проблеми та просив його (відповідача), оскільки це були його знайомі і він виступав у ролі так званого «поручителя» між ним (позивачем) та своїми друзями, поговорити з позичальниками, аби ті віддавали гроші скоріше та не тільки тіло, а разом з відсотками. Він (відповідач) зателефонував друзям, які повідомили, що повертають гроші позивачу, але частинами, оскільки у всіх в той період були фінансові труднощі. Після цього він запропонував позивачу, що по-можливості буде віддавати кошти за друзів, які потім з ним розрахуються особисто. Позивач на цю пропозицію погодився, і деякий час він (відповідач) віддавав гроші позивачу, про що той вів записи. Згодом в сім»ї позивача почалися негаразди, дружина подала на розлучення, почалися проблеми. Позивач постійно телефонував йому (відповідачу) та нагадував, що це його (відповідача) друзі і що він повинен прийняти якісь міри, аби друзі повертали гроші. Він (відповідач) зустрічався з позивачем, віддав частину коштів та заспокоював, що гроші всі йому повернуть, просив бути більш лояльним та знизити відсотки за позикою, адже всім було важко в той момент. Але згодом позивач знову телефонував йому, його дружині, його дітям. Так відбувалось більше 3-х місяців. У 2010 році після планового відрядження за кордон позивач попросив його (відповідача) про зустріч, під час якої позивач знову нагадував, що люди з ним розраховуються, але не так швидко і не такими сумами, на які він сподівався, надавши листок з розрахунком тіла та відсотків + на них відсотків, які йому були винні люди, які у нього позичали кошти і які є його (відповідача) друзями. Позивачем була визначена сума в розмірі 93500 доларів США і він почав просити його (відповідача), аби він написав від свого імені розписку для того, щоб мати впевненість, що позичальники віддадуть гроші. Він (відповідач) був дуже втомлений, хотів додому, до сім»ї і спитав у позивача, який має бути текст розписки. Позивач продиктував те, що він вважав за потрібне, на запитання, коли позичали кошти, вказав 01.08.2008 року і просив поставити цю дату у розписці. Після цього, він (відповідач) зателефонував своєму другу [PERSON], який позичав у позивача кошти, та хотів просити його повертати кошти, а також запропонувати свою допомогу, однак дізнався, що [PERSON] гроші позивачу вже повернув і у нього є віддана позивачем розписка, тобто позивач його (відповідача) обманув. На початку лютого 2011 року він (відповідач) отримав лист від позивача з вимогою про сплату боргу в сумі 134258 доларів США 89 центів. Він був шокований цим листом та зустрівся з позивачем. Під час зустрічі випадково у позивача випала розписка відповідача на суму в 12000 доларів США, про яку позивач повідомляв, що спалив її, оскільки кошти були повернуті, однак сума у 12000 доларів США була зазначена у вимозі про повернення коштів. Неодноразові переговори з позивачем до консенсусу не привели. Як стверджує відповідач, кошти в сумі 93500 доларів США він ніколи не отримував від позивача та взагалі не збирався позичати такі кошти, оскільки 10.07.2008 року отримав кредит у ПАТ «Альфа-Банк». Він постійно брав кредити у банку та вчасно їх повертав, має добру кредитну історію. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мали істотне значення для вчинення оспорюваного правочину, відповідач просить задовольнити його вимоги. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, проти задоволення зустрічного позову заперечували, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечували, вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, в той час як наявні підстави для задоволення зустрічного позову, з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як визначено ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до положень ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як роз»яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити вимоги первісного позову та відмовити в задоволенні зустрічного позову, наполягаючи на дійсності вказаного правочину. Відповідач та його представник проти цих вимог позивача заперечували та просили задовольнити їх вимоги, посилаючись на те, що вказана розписка була написана відповідачем під впливом обману, а також в зв»язку з тим, що відповідач цих коштів фактично не отримував. Суд приймає до уваги пояснення відповідача, в той час, як вважає твердження позивача безпідставними, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні 10.07.2012 року, надаючи пояснення по суті справи, позивач пояснив, що позичив відповідачу кошти, які були ним отримані у кредит у банку. 01.08.2008 року він отримав кошти в банківській установі, по виходу з якої біля приміщення банку одразу передав гроші відповідачу. В той же день, 01.08.2008 року ввечері відповідач у нього (позивача) вдома написав розписку про отримання вищевказаних грошей. В судовому засіданні 05.05.2014 року, будучи допитаним в якості свідка, позивач пояснив, що неодноразово позичав відповідачу грошові кошти, які той в подальшому повертав. В серпні 2008 року він отримав кредит у банку і отримані кошти позичив відповідачу. Гроші були передані у борг спочатку без розписки згідно усної домовленості між ними. Розписка була написана відповідачем на його вимогу в кінці 2009 року - початку 2010 року, оскільки відповідач перестав повертати позичені кошти та відсотки. Як стверджував позивач, дата в розписці - 01.08.2008 року була визначена для зручності датою отримання ним кредиту, а свої пояснення в судовому засіданні 10.07.2012 року про те, що кошти були передані відповідачу 01.08.2008 року та в той же день була написана оспорювана розписка він надавав за порадою попереднього представника, хоча насправді кошти були передані пізніше в серпні 2008 року, а розписка написана в кінці 2009 року - початку 2010 року. Також, позивач категорично стверджував, що свідка [PERSON] він не знає, ніколи не бачив та грошей йому не позичав. Відповідач в судових засіданнях 10.07.2012 року та 05.05.2014 року стверджував, що кошти від позивача не отримував, оскільки 01.08.2008 року знаходився за межами України, а фактично кошти отримував [PERSON] Оспорювана розписка була написана ним на вимогу позивача у 2010 році як поручителем за [PERSON], під впливом обману з боку позивача, оскільки фактично кошти [PERSON] на той час були повернуті. Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, 01.08.2008 року позивач уклав договір споживчого кредиту № 11379490000 з АКІБ «УкрСиббанк», за умовами якого отримав кредит в розмірі 40000 доларів США (а.с.219-222 т.1). Відповідно до боргової розписки, оригінал якої наявний в матеріалах справи, відповідач [PERSON] 01.08.2008 року взяв у борг у позивача [PERSON] 93500 доларів США, які зобов»язувався повернути за першою вимогою (а.с.88 т.1). Згідно копії паспорту відповідача [PERSON] та повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.07.2012 року № 254/Т-3905, відповідач в період з 26.07.2008 року по 05.08.208 року знаходився поза межами України (а.с.101-118, 148 т.1). В той же час, в матеріалах справи наявний оригінал розписки, відповідно до якої [PERSON] 01.08.2008 року взяв у борг у позивача [PERSON] 93500 доларів США, які зобов»язувався повернути за першою вимогою (а.с.96 т.1). Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 27.12.2013 року № 11490/12-34/12555 - 12557/13-34/12558/13-33, у розписці від імені [PERSON], датованій 01.08.2008 року, наявні ознаки її штучного зістарювання внаслідок теплової контактної обробки. У розписці від імені [PERSON], датованій 01.08.2008 року, наявні ознаки, які можуть свідчити про її штучне зістарювання внаслідок інтенсивної механічної обробки. Оригінал розписки, виконаної від імені [PERSON], датованої 01.08.2008 року, складено пізніше грудня 2009 року. Встановити більш точно час складання цієї розписки не дозволяє відсутність порівняльних зразків для даної пасти, виконаних пізніше грудня 2009 року, та її штучне зістарювання внаслідок теплової контактної обробки. Оригінал розписки, виконаної від імені [PERSON], датованої 01.08.2008 року, складено пізніше квітня 2009 року. Встановити більш точно час складання цієї розписки не дозволяє її можливе штучне зістарювання внаслідок інтенсивної механічної обробки (а.с.170-191 т.1). Як вбачається з листа КНДІСЕ від 15.05.2014 року № Г-65-34-з, за заявою представника позивача [PERSON] КНДІСЕ було надано роз»яснення, що оригінал розписки, який був об»єктом дослідження під час проведення експертизи у справі № 2-2017/2012 за ухвалою від 09.10.2012 року Деснянського районного суду м.Києва, складений пізніше квітня 2009 року. Враховуючи зазначене, вказаний оригінал розписки міг бути складений, зокрема, і на початку 2012 року (а.с.3-4 т.2). Допитана в якості свідка [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача, пояснила, що під час її перебування у шлюбі з позивачем він позичив відповідачу в кінці 2008 року приблизно 60000 доларів США, а пізніше - в кінці серпня 2009 року - початку вересня 2009 року позичив ще 30000 доларів США. Вона була присутня обидва рази при передачі коштів відповідачу, який у них вдома написав розписку на загальну суму боргу. В той же час свідок стверджувала, що 01.08.2008 року вона була присутня у банку, де її чоловік отримав кошти за кредитним договором, по якому вона виступала майновим поручителем, і отримані кошти по виходу з банківської установи в автомобілі віддав відповідачу, який ввечері того ж дня написав розписку на загальну суму заборгованості. Покази даного свідка суд до уваги не приймає, оскільки вважає її зацікавленою в результатах розгляду справи особою. Крім того, покази даного свідка суперечать поясненням самих сторін, а також спростовуються наявними доказами по справі, зокрема копією паспорту відповідача [PERSON] та повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.07.2012 року № 254/Т-3905, які свідчать про те, що 01.08.2008 року відповідач не знаходився на території України. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що товаришує з позивачем 14-15 років, відповідача бачить вперше в судовому засіданні. Він особисто був свідком того, як позивач розмовляв по телефону з особою на ім»я «[PERSON]» або писав йому смс-повідомлення про повернення грошових коштів. Зі слів позивача йому (свідку) відомо, що відповідач не відмовлявся повертати кошти, але просив надати більше часу для їх повернення. Свідок також вказав, що йому було відомо, що позивач продав квартиру, брав кредити, а тому, коли йому (свідку) потрібні були кошти в сумі 6000 доларів США, він звернувся до позивача з проханням позичити йому гроші. Однак, позивач відмовив йому, пославшись на те, що вже позичив кошти своєму знайомому на ім»я «[PERSON]», якому кошти були більш потрібні. Покази даного свідка суд не може прийняти до уваги, оскільки, як вказав сам свідок, він вперше побачив відповідача в судовому засіданні. Тому є неможливим однозначно ідентифікувати відповідача та особу на ім»я «[PERSON]», з якою згідно показів свідка спілкувався позивач, як одну і ту ж саму особу. Крім того, про існування у відповідача боргу та неповерненням ним коштів свідку відомо виключно зі слів позивача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає відповідача з 1990 року, з позивачем познайомився навесні 2008 року, коли перебував у відповідача в гостях. В липні 2008 року у нього (свідка) виникла потреба в отриманні великої суми коштів для розвитку бізнесу, а саме 40000 доларів США, а тому він звернувся до відповідача з проханням позичити йому кошти. Відповідач відмовився, пославшись на те, що сам має кредит у банку та запропонував взяти в борг кошти у позивача та дав йому номер телефону [PERSON] Він (свідок) зв»язався з позивачем і 01.08.2008 року отримав від позивача у борг кошти в сумі 40000 доларів США, про що написав відповідну розписку, які повинен був повернути через рік з відсотками. Однак, в зв»язку з фінансовою кризою у нього виникли фінансові труднощі, він не зміг виплачувати борг, а тому у вересні 2009 року він з позивачем домовились про продовження їх угоди ще на рік, в зв»язку з чим він (свідок) написав нову розписку, в якій вказав остаточну суму боргу разом з відсотками за минулий та попередній рік на загальну суму 93500 доларів США. В вересні 2010 року він (свідок) повернув позивачу першу частину боргу, а у жовтні 2010 року останню частину боргу, після чого позивач повернув йому розписку, яку він (свідок) спочатку хотів спалити, але потім вирішив зберегти. Суд приймає до уваги покази свідка [PERSON] та вважає їх правдивими, достовірними і такими, що підтверджуються наявними доказами по справі. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є дружиною відповідача, а також знає позивача, який допомагав їм та працював з ними в приватному порядку. Як вказала свідок, кошти в сумі 40000 доларів США позичав у [PERSON] не її чоловік, а свідок [PERSON] Відповідач декілька разів передавав позивачу кошти за [PERSON] в якості сплати відсотків, оскільки у [PERSON] на той момент коштів не було. Як їй відомо, [PERSON] розрахувався ї з її чоловіком і повернув борг позивачу. Аналізуючи зібрані по справі докази, пояснення сторін та покази свідків в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову і можливість його задоволення та не вбачає підстав для задоволення первісного позову. При цьому суд враховує те, що відповідач з самого початку розгляду справи надавав послідовні та логічні пояснення, які підтверджуються показами свідка [PERSON], висновком судово-технічної експертизи та іншими наявними доказами по справі. Що стосується пояснень позивача, наданих ним під час допиту в якості свідка, то суд не приймає їх до уваги і вважає їх спробою ввести суд в оману, оскільки протягом розгляду справи позивач змінював свою позицію та надавав пояснення, які суперечили матеріалам справи та наданим доказам. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] та задовольняє вимоги зустрічного позову, то відповідно до положень ст.88 ЦПК України стягує з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 107 грн. 30 коп. та витрати по сплаті за проведення судово-технічної експертизи в розмірі 12027 грн. 84 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved