Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, в якому, згідно із останніми уточненнями позовних вимог (а.с.192), просить стягнути з відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі -ЛМКП «Львівтеплоенерго») на його користь 35 800,33 грн. невиплаченої заробітної плати, а також 1 778,24 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працював у ЛМКП «Львівтеплоеперго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики і засобів вимірювань електростанції Служби вимірювань, наладки і випробувань ТЕЦ-1 ЛМКП «Львівтеплоенерго», має 4 розряд. 09.06.2015 року звільнений з вказаної посади за скороченням працівників. Починаючи з 01.01.2010 року по день звільнення відповідач здійснював йому розрахунок заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру його заробітної плати. Так, заробітна плата нараховувалася, виходячи із розміру посадового окладу, згідно з діючими па підприємстві штатними розписами, що затверджені Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. Однак, при цьому відповідач не дотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки; Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки; Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також, застосовується коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальною тарифною ставкою робітника І розряду (групи кваліфікації), який становив в період з липня 2010 року по квітень 2012 року 2,17, а з травня 2012 року по грудень 2014 року - 1,61 та 1,35. Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати. Так, наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2010 року в розмірі 892,80 грн., наказом від 23.04.2012 року № 150 - 1 042,80 грн., наказом від 29.04.2013 року № 170 - 1 106,40 грн., тобто без застосування коефіцієнтів співвідношень 2,17, 1,62 та 1,35. Відповідно до наказів ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року №176 та від 27.06.2014 року №264, якими встановлено з 01.05.2014 року мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 1 152,00 грн., а з 01.07.2014 року - 1 204, 80 грн., що менше розміру мінімальної заробітної плати, яка з 01.01.2014 року згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік» становить 1 218,00 грн. Загальна сума ненарахованої позивачу у зв'язку з вказаними порушеннями заробітної плати становить 38 800, 33 грн., яку просить стягнути з відповідача в його користь. Крім того, просить стягнути витрати на правову допомогу, які склали 1 778, 24 грн. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені в позовній заяві, а також заяві про зменшення позовних вимог від 03.08.2016 року, просять позов задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшли письмові заперечення на позов, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що зазначені в позовній заяві накази «Про зміни в оплаті праці працівників» є чинними та скасованими у встановленому порядку не були. Ці накази є правовими актами локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка (схема посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів (тарифної сітки) та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. Доведення до відома працівників змісту наказів здійснюється шляхом безпосереднього повідомлення керівниками структурних підрозділів (начальниками відділів, служб, лабораторій, цехів тощо) своїм підлеглим про їх прийняття та механізм впровадження в дію, а також шляхом розміщення примірників наказів на дошках оголошень. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків, про наступні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Зазначав, що позивач був ознайомлений з наказами про зміни в оплаті праці працівників у вказаний вище спосіб, проте не оскаржив їх у встановлений законом тримісячний строк. Строк на їх оскарження позивачем пропущено, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки така вимога є похідною. В судовому засіданні представники відповідача надали пояснення, що відповідають змісту письмових заперечень на позовну заяву, просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 01.01.2010 року по 10.06.2015 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики і засобів вимірювань електростанції Служби вимірювань, наладки і випробувань ТЕЦ-1, що стверджується трудовою книжкою, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.7-8). Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки (а.с.171-172). Додатком № 1 до Тарифною частиною Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації). Для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, даний коефіцієнт становить 1,62 ( а.с.173). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ (а.с.109-122). Позивач [PERSON] працював електрослюсарем з обслуговування автоматики і засобів вимірювань електростанції, йому присвоєно 4 розряд (групу кваліфікації) та для нього коефіцієнт співвідношень згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки становить 2,17. Згідно з Тарифною частиною Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки встановлено, що оплата праці працівників підприємств житлово-комунального господарства області здійснюється із застосуванням вимог Тарифної частини. Встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України. Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ в розмірі 1,62 (а.с.152-157). Також, даним додатком визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна з/плата Х 1,2 Х коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт. Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 4 розряду становить 1,35. Згідно з п. 16.2 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. З матеріалів справи вбачається, що наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186 встановлено з 01.07.2010 року мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 892,80 грн. (а.с.53). Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 23.04.2012 року № 150 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2012 року в розмірі 1 042,80 грн. (а.с.158). Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 29.04.2013 року № 170 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2013 року в розмірі 1 106,40 грн. (а.с.54). Таким чином, мінімальна тарифна ставка робітника І розряду для обрахунку заробітної плати позивача визначалась відповідачем у розмірі 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників 2,17, 1,62 та міжрозрядного тарифного коефіцієнту по підгалузях житлово-комунального господарства 1,35. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено на 2014 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 218,00 грн. Наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року № 176 та від 27.06.2014 року № 264 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2014 року в розмірі 1 152,00 грн., а з 01.07.2014 року в розмірі 1 204,80 грн., що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік». (а.с.55,56). У зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання про порушення відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» трудових прав позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копією постанови Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013 року № 462/7893/13, якою директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 41 КУпАП, та встановлено факт порушення відповідачем законодавства про працю, а саме Генеральної галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці». З наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідач ЛМКП «Львівтепленерго» за період з січня 2010 року по квітень 2015 року заборгував йому 35 800,33 грн., з яких: за 2010 рік - 7 442,56 грн.; за 2011 рік - 6 528,63 грн., за 2012 рік - 7 603,18 грн., за 2013 рік - 7 392,63 грн., за 2014 рік - 5 740,70 грн., за 2015 рік - 1 092,63 грн. (а.с.196-207). Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. На підставі вищенаведеного та оскільки судом встановлено, що діями відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» порушено право позивача, з відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по квітень 2015 року в сумі 35 800, 33 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат належать витрати на правову допомогу, яку згідно з ч.1 ст.56 цього ж Кодексу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право надавати таку допомогу. Положення ст.84 ЦПК України покладає на сторони витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, та вказує, що граничний розмір компенсації на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 р. розмір такої компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Відтак, враховуючи наявність договору про надання правової допомоги від 20.04.2016 р. (а.с. 30), повноваження адвоката (а.с.31-32), розрахунок витрат на правову допомогу та квитанції від 05.08.2016 р. про сплату такої, суд приходить до висновку, що така підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в розмірі 1 778 грн. 24 коп. Крім того, згідно із ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved