Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 15.01.2008 р. між ним та ПАТ «Родовід Банк» був укладений кредитний договір № 77.1/АА-00351.07.2 , відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 49815,51 доларів США зі сплатою 9,0 % річних зі строком повернення до 15.01.2015р. В якості забезпечення зобов»язання щодо погашення кредиту 15.01.2008р. між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00351.07.2 -3, предметом якого є рухоме майно автомобіль марки Nissan, модуль Pathfinder, рік випуску 2007р., колір чорний, (кузов, рама, коляска) VIN VSKJVWR51U0269082, тип ТЗ легковий Універсал-В, р.н. [NUMBER]. Мета отримання кредиту на придбання автомобіля, сплати страхових платежів за полісом добровільного страхування ризиків, пов»язаних з експлуатацією автомобіля, страхових платежів за договором страхування автомобіля як предмету застави. Умовами кредитного договору, передбачено видачу кредиту позичальнику готівкою з подальшим їх продажем через касу банку для проведення розрахунків. Але, при укладенні кредитного договору, було порушено положення ст..ст.203,215 ЦК України, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме : в договорі встановлено несправедливі умови сплати процентів за користування кредитом, а саме п. 4.4 договору, несправедливі умови страхування предмета застави, передбачені п. 3.5,3.6 договору, оскільки надане право банку самостійно вчиняти дії по страховці автомобіля, обирати на власний розсуд страхову компанію, обмеження права позичальника отримувати інші кредити без згоди банку п. 3.15 договору, припинення дії договору у випадках незгоди позичальника з запропонованими умовами під час дії договору, як це передбачено в п. 7.3 кредитного договору. Крім цього, в договорі порушений принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним кредитний договір від 15.01.2008р. № 77.1/АА-00351.07.2 та договір застави транспортного засобу від 15.01.2008року № 77.1/АА-00351.07.2 -3, з підстав його невідповідності ст. ст.11, 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив і просив визнати недійсним кредитний договір від 15.01.2008р. № 77.1/АА-00351.07.2 з підстав його невідповідності вимогам ст..ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнати недійсним договір застави автомобіля від 15.01.2008року № 77.1/АА-00351.07.2 -3 так як недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Представник відповідача ПАТ «Родовід Банк», в судове засідання не з»явився, надав письмові заперечення проти позову, позов не визнав повністю. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні було встановлено, що дійсно 15.01.2008р. між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 77.1/АА-00351.07.2 , згідно з яким позичальник отримав кредит на суму 49815,51 доларів США зі сплатою 9,0% річних зі строком повернення до 15.01.2015р. Згідно з п.1.2.1 договору кредит надається виключно на наступні цілі : купівлю автомобіля згідно з договором купівлі-продажу автомобіля № КНЧ-04 від 08.01.2008р. в сумі 49815,51доларів США. Згідно з п.1.2.2. - на сплату страхових платежів згідно з полісом добровільного страхування ризиків, пов»язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 02-03-12/17 від 15.01.2008р.- 0 дол. США. Згідно з п. 1.2.3. договору на сплату страхових платежів згідно з договором страхування автомобіля вказаного в п. 1.2.1 цього договору, що є предметом застави, відповідно до п. 1.7 договору договір страхування автомобіля, які будуть укладені протягом строку дії цього договору в т.ч. які будуть укладені банком на підставі п.п. 1.9-1.11 цього договору на строк 12 місяців. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,0 % відсотків на рік, згідно з п. 1.5, щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлюється в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту ( п.1.5.1). Згідно з п.1.7 договору в якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між позичальником та банком укладено договір застави від 15.01.2008р. № 77.1/АА-00351.07.2-3. Відповідно до п. 1.8 у разі невиконання позичальником умов п.п. 3.5, 3.6 цього договору, банк має право у власних інтересах (вигодо набувач) та за власні кошти укласти договір страхування автомобіля та/або поновити до початкової страхову суму за договором страхування, у разі настання страхового випадку. Згідно з п. 1.9 у випадку здійснення банком дій, передбачених в п. 1.8 цього договору, сторони домовилися, що відшкодування витрат банку здійснюється шляхом договірного списання відповідних сум із кредитних коштів позичальника. Також в п.1.10 договору передбачено, що укладення договорів страхування автомобіля чи додаткових угод до них згідно з п. 1.8 цього договору проводитиметься банком на умовах та зі страховою компанією, визначених банком самостійно. Під умовами в цьому контексті розуміються перелік страхових випадків, розмір франшизи, визначення банку як вигодо набувача за договором страхування автомобіля тощо. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Законом України „Про захист прав споживачів від 12.05.1991 року в редакції від 15.12.1993 року передбачено, що він регулює відносини між споживачами товарів (робіт, послуг) і виготівниками, виконавцями, продавцями в умовах різних форм власності, встановлює права споживачів та визначає механізм реалізації державного захисту їх прав. Пунктом 3 ст.12 Закону передбачено, що Продавець (виготівник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві товар (роботу, послугу), який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається продавцем(виготівником, виконавцем). Пунктом 1 ст.18 Закону передбачено, що Споживач має право на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх компетентного вибору. Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: перелік основних споживчих властивостей товарів (робіт, послуг), ціну та умови придбання товарів (робіт, послуг); правила та умови ефективного використання товарів (робіт, послуг). Статтею 19 Закону задекларовано, що за всіма громадянами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених законодавчими актами. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати товари і послуги неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Статтею 21 Закону передбачено, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виготівником (виконавцем, продавцем) у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Згідно з п.6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якого договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Статею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг. Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Судом враховується те, що при укладенні кредитного договору від 15.01.2008року , банком не було доведено до відому споживача [PERSON]. істотні умови споживчого кредиту. Так, до кредитного договору приєднано детальний розпис сукупної вартості кредиту Додаток №1 до кредитного договору, з якого вбачається, що плата за видачу готівкою суми кредиту встановлена - 2,4 % від основної суми, хоч в кредитному договорі такої умови не має взагалі. Представник позивача у судовому засіданні звернув увагу на встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі - 0,2% від суми виданого кредиту, згідно з п.1.5.1. , що свідчить про те, що банк додатковою угодою № 1 до спірного договору про споживчий кредит, включив положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, які покладаються на споживача. Крім цього, договором передбачено право банку, у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом у строк , визначений у п.1.1, п.3.2 кредитного договору проводити останнє нарахування процентів за користування кредитом наступного робочого за датою, встановленою в п.1.1. Суд вважає, що це положення кредитного договору є також несправедливим, оскільки покладає на споживача додаткові витрати. Аналізуючи зміст п. 3.5 кредитного договору, суд приходить до висновку, що цей пункт також не відповідає вимогам ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає , що позичальник зобов»язується щорічно переукладати на наступний рік договір страхування автомобіля - з визначеною банком страховою компанією. А в п. 1.8 оспорюваного договору передбачено, що у разі невиконання позичальником п.п. 3.5, 3.6 цього договору, право банку у власних інтересах (вигодо набувач) та за власні кошти укласти договір страхування автомобіля та/або поновити до початкової страхову суму за договором страхування, у разі настання страхового випадку, що на думку суду, дає право банку проводити виплати на рахунки страховика на погляд банку, без врахування інтересів споживача. Представник позивача, послався на п.п. 3.15 кредитного договору, яким обмежені права позичальника на укладення без згоди банку правочинів щодо одержання позик та кредитів, тобто такий, що ставить споживача завідомо у невигідне становище, обмежує його право свободи щодо вчинення інших правочинів. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору у разі зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон»юк тури ринку, банк має право змінити умови цього договору. Банк письмово інформує позичальника про зміни умов цього договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 7 календарних днів до дня введення у дію нових умов. Документом, що засвідчує виконання банком своїх зобов»язань щодо інформування позичальника є повідомлення відділення зв»язку про відправку рекомендованого листа позичальнику за адресою, що вказана ним у розділі 8 цього договору. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що сама по собі відправка рекомендованого листа не свідчить про належне повідомлення позичальника про зміни умов кредитного договору. Крім цього, є несправедливими умови кредитного договору якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, наданий при розгляді 12 вересня 2012 року цивільної справи № 6-80 цс 12, в якому вказано - за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім цього, частиною другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи з наведеного, а також за наявністю підстав для визнання недійсним основного зобов»язання оспорюваного кредитного договору, є підстави вважати недійсним і договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00351.07.2 -3 від 15.01.2008року. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності. В письмових запереченнях проти позову, відповідач ПАТ «Родовід Банк» послався на ті обставини, що позичальник отримав кредит в 2008 році, здійснював часткове виконання кредитного договору, також звертався до банку з заявою від 03.11.2008року про реструктуризацію боргу за кредитним договором, в якій вказував про готовність виконувати умови цього договору. Також, на цей час є рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 19.09.2013року (справа № 357/9890/13-ц,2/357/3167/13) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.01.2008р. № 77.1/АА-00351.07.2 з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» , рішення Апеляційного суду Київської області від 09.11.2015року , яким частково змінено рішення суду першої інстанції, ухвала Вищого касаційного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016року по цій справі, якою залишені без змін рішення вказаних судів. Також, на думку відповідача, позивачем пропущений строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Але, при цьому, суд виходить з роз»яснень Верховного Суду України, наданих в постанові від 06.11.2009року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 7 якої вказано - судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Щодо пропуску позивачем [PERSON] строку позовної давності, передбаченого ст.. 257 ЦК України, представник позивача в судовому засіданні послався на те, що про порушення прав споживача несправедливими умовами договору, позивач дізнався під час виконання кредитного договору. Також послався на норму ч.1 ст. 261 ЦК України якою передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, при ознайомленні з висновками експерта КНДІСЕ за результатами проведення судово економічної експертизи від 18.08.2015року , згідно з яким факту отримання кредиту в іноземній валюті не встановлено, кошти в іноземній валюті ним не отримувалися, розрахунок заборгованості не відповідає детальному розпису сукупної вартості кредиту, що частково відображено в рішенні Апеляційного суду Київської області від 09.11.2015року. З врахуванням вищенаведених обставин, суд вважає, що в даному випадку відсутні належні докази пропуску строку позовної давності позивачем для захисту своїх прав. На думку суду, кредитний договір від 15.01.2008року ставить споживача (позичальника) в тяжке, несправедливе становище в договірних зобовязаннях, умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011р. у справі № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України). При підписанні кредитного договору, позивач цілком довіряв банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в області юриспруденції та банківського права, проте Банк приховав від нього фактичні суми по кредиту, тим самим позбавив його права прийняти відповідно правильне рішення щодо умов кредитування взагалі. З врахуванням наведених обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved