Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказала, що з відповідачем зареєстрували шлюб 15 липня 1995 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №139. Від даного шлюбу мають троє неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO]. Причиною звернення до суду стало фактичне припинення шлюбних відносин, оскільки більше року сторони не ведуть спільного сімейного життя, спільного господарства, відповідач не займається вихованням дітей та їх матеріальним утриманням, тому звернулася до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання подала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без неї, просить позов задовольнити, миритися не бажає, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги довірителя підтримує в повному обсязі Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши думку представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 липня 1995 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №139. Від шлюбу мають троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання належної сім'ї не склалося. Між сторонами виникали сварки, непорозуміння, подружніх відносин не підтримують більше року, відповідач не займається вихованням та матеріальним утриманням дітей. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивача, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей сторін, суд залишає проживати з матір'ю.

Outcome: approved