Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 30 вересня 2020 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , Державного нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла його тітка [PERSON] , яка була власником квартири [ADDRESS] . За життя, [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі №704. Ще за життя [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] , Державного нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про визнання недійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу недійсним, однак ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2020 року по справі №495/5124/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Державного нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, стягнення моральної шкоди було закрито у зв`язку зі смертю позивачки. Позивач [PERSON] стверджує, що померла [PERSON] не мала наміру продавати зазначену вище квартиру, за життя зверталася до правоохоронних органів з заявою, що хтось за допомогою шахрайських дій намагається захопити її квартиру, також позивач зазначає, що померла втратила документи на спірну квартиру, тому поновила їх, щоб невстановлені особи не позбавили її незаконно права власності на належне їй майно. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідачка [PERSON] незаконно оселилася в квартирі померлої, зареєструвала там своє місце проживання та зазначала, що вона є церковною сестрою померлою, тому діє в її інтересах. За життя померла [PERSON] склала заповіт, посвідчений 11.06.2009 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., згідно якого усе належне на день смерті майно вона заповіла позивачу [PERSON] , тому він вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу порушує його законні права та інтереси, був вчинений шляхом введення [PERSON] в оману, тому звертається до суду з позовною заявою та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 21.02.2018 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори Кушнір І.В. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень індексний номер 39799882 від 21.02.2018 року (номер запису про право власності 24950602, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1422274751103, прийняте державним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. за реєстровим номером 704 як державним реєстратором речових прав на нерухоме майно. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Шабанов В.М., який діє в його інтересах в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу був вчинений під впливом обману, померла [PERSON] не розуміла своїх дій через похилий вік та провали в пам`яті. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Краснопивцев О.К., який діє в її інтересах в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позовні вимоги позивача не доведені належними та допустимими доказами, окрім того, права позивача оспорюваний договір не порушує, оскільки спірна квартира була відчужена померлою ще за життя. В судове засідання відповідач - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності через велику завантаженість в роботі. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21.02.2018 року між померлою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. та зареєстрований в реєстрі за №704. Зазначене підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №114860071 від 21.02.2018 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 червня 2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №755. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2020 року по справі №495/5124/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Державного нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, стягнення моральної шкоди було закрито у зв`язку зі смертю позивачки. В матеріалах справи наявна копія Епікризу, який виданий Комунальним закладом «Білгород-Дністровською міськрайонною багатопрофільною лікарнею», з якого вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 07.06.2018 року по 07.07.2018 року з діагнозом «Прогрессирующая дисциркуляторная энцефалопатия ІІІ степени. Церебральный атеросклероз. Деменция», а також копія Епікризу, який виданий Комунальним закладом «Білгород-Дністровською міськрайонною багатопрофільною лікарнею», з якого вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 06.07.2018 року по 11.07.2018 року з діагнозом «Прогрессирующая дисциркуляторная энцефалопатия ІІ степени.» За життя померлою [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 11 червня 2009 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1002, згідно якого усе належне їй на день смерті майно померла заповіла позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до повідомлення Білгород-Дністровської окружної прокуратури від 18.06.2021 року, сектором дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017160240003936, розпочатого 18.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В ході проведення досудового розслідування було змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.1 ст.190 КК України на ч.3 ст.190 КК України, на теперішній час досудове розслідування триває. Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2018 року було накладено арешт на зазначену вище спірну квартиру. Статтями\~6,\~627\~ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.\~626, 628 ЦК України). Відповідно до\~ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до\~ст. 215 ч.1 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3\~ст. 215 того ж Кодексу\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої\~статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої\~статті 216 ЦК України). Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першоїстатті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215\~ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 1, ч.2\~ст. 203 ЦК України). Відповідно до частини 1\~статті 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У Постанові від 16.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У пунктах 4 та 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша\~статті 224 ЦК України\~тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК України\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 р. у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина 2\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Правом оспорювати правочин\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6-78цс13, постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі №6-806цс16). Згідно із роз`ясненнями, які містяться в\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п.7 вказаної Постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та спірний договір був вчинений під впливом обману. Між тим, позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного вище твердження сторони позивача. Посилання сторони позивача [PERSON] на кримінальне провадження №12017160240003936, яке на теперішній час перебуває на стадії досудового розслідування не може важатися належним та допустими доказом введення померлої [PERSON] в оману щодо відчуження спірної квартири або вчинення щодо померлої протиправних дій, адже кінцеве рішення по даному кримінальному провадженню на теперішній час відсутнє. Додані до матеріалів копії епікризів хвороби померлої та диск з відеозаписом огляду квартири померлої [PERSON] не є беззаперечними доказами вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири під впливом обману, як зазначає сторона позивача [PERSON] .. Положеннями\~ст.41 Конституції України\~гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.\~316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст.\~317\~Цивільного кодексу\~України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. У справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A №303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Однак, позивачем [PERSON] не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст.\~141, п. 1 ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залигити за позивачем. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed