Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 27.12.2013 р. між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/552339 з видачею вкладнику купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника в рамках договору щодо банківського обслуговування. На виконання умов п. 1 договору позивач перерахував на рахунок банку грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та отримав ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника серії СБ № 001544. Строк розміщення вкладу - 367 днів. Дата вимоги вкладу -29.12.2014 р.. Процентна ставка за сертифікатом на період з дня набрання чинності цим договором та по календарний день, що передує даті, яка зазначена як дата вимоги вкладу - 8,5 % річних, а на період з дня настання дати вимоги вкладу, 28.12.2014 р. (включно) та до моменту погашення сертифікату (якщо сертифікат не був погашений до дати вимоги вкладу) - 0 % річних. 30.12.2014 р. позивач звернувся до банку з метою погашення сертифікатів та отримання номінальної вартості сертифікатів в сумі 1 285 000 дол. США, а також нарахованих процентів за сертифікатами в сумі 8 879,16 дол. США, на умовах та в порядку, передбаченому договорами. Проте, відповідач відмовився видати кошти та нараховані проценти. В зв»язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Протягом розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги, посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач остаточно просив суд: стягнути з публічного акціонерного товариства «Дочірний Банк Сбербанку Росії» (код ЄДРПОУ: 25959784) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) грошові кошти у сумі 1 293 876,16 дол. США (один мільйон двісті дев'яносто три тисячі вісімсот сімдесят шість доларів США та 16 центів) одноразовою операцією через касу банку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з»явилась. Проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Просила суд відмовити. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, з таких підстав. Судом встановлено, що 27.12.2013 р. між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/552339 з видачею вкладнику купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника в рамках договору щодо банківського обслуговування. Відповідно до п. 1 договору, банк приймає від клієнта грошові кошти, перераховані клієнтом з його поточного рахунку [NUMBER], відкритого в банку, на рахунок банку [NUMBER], та видає клієнту відповідний неемісійний цінний папір в документарній формі - ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника, а банк зобов'язується виплатити клієнту або особі, що придбала або якій було вручено сертифікат на договірних умовах номінальну вартість сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого сертифікату) та сплачувати пред'явнику сертифікату нараховані проценти за сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цим договором. Відповідно до п. 2.1. договору сертифікат видається банком клієнту в день укладення договору за умови перерахування вкладу в сумі, зазначеній в п. 1.3. цього договору, на рахунок банку, зазначений в п.1.1. цього договору. На виконання умов п. 1 договору позивач перерахував на рахунок банку грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та отримав ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника серії СБ № 001544. Строк розміщення вкладу - 367 днів. Дата вимоги вкладу -29.12.2014 р.. Процентна ставка за сертифікатом на період з дня набрання чинності цим договором та по календарний день, що передує даті, яка зазначена як дата вимоги вкладу - 8,5 % річних, а на період з дня настання дати вимоги вкладу, 28.12.2014 р. (включно) та до моменту погашення сертифікату (якщо сертифікат не був погашений до дати вимоги вкладу) - 0 % річних. Відповідно до п. 2.2. договору, банк в строк не пізніше 3 робочих днів від дня пред'явлення сертифікату для погашення перераховує суму номінальної вартості сертифіката та нарахованих процентів по ньому на поточний рахунок пред'явника сертифіката, відкритий в банку або видає її через касу банку. 27.12.2013 р. позивачем були укладені з відповідачем і інші аналогічні договори на вищевказаних умовах та отримані інші сертифікати внаслідок перерахування коштів з власного рахунку на рахунок банку, що підтверджується копіями, наявними в матеріалах справи. Також позивач є пред'явником сертифікатів: серії СБ № 001534; СБ № 001533; СБ № 001530; СБ № 001529; СБ № 001528; СБ № 003650, що були йому передані у відповідності до п.1.1. відповідних договорів, [PERSON]. Умови, строк повернення вкладів, форма, дата укладення договорів, за якими набувались права на вище вказані сертифікати є аналогічними. 30.12.2014 р. позивач звернувся до банку з метою погашення сертифікатів та отримання номінальної вартості сертифікатів в сумі 1 285 000 дол. США, а також нарахованих процентів за сертифікатами в сумі 8 879,16 дол. США, на умовах та в порядку, передбаченому договорами. Проте, відповідач відмовився видати кошти та нараховані проценти. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку -будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається: належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних і:ментах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до п. 2.4. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516), за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У відповідності ж до ст. 13 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», ощадний (депозитний) сертифікат - цінний папір, який підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (власника сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав. 30.12.2014 року банк листом №105/7/50-43 повідомив позивача про неможливість виконати вимогу про повернення суми вкладу. Згідно п.7 постанови Правління НБУ №328 від 30.05.2014 року, уповноважені банки зобов»язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнта через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Однак, зазначений нормативно-правовий акт не пройшов державну реєстрацію в Мінюсті, а також суперечать Конституції та законом України, які мають найвищу юридичну силу ніж підзаконні акти. Так, згідно ст..6 конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно ст..56 Закону України «Про Національний банк України», нормативно-правові акти Нацбанку підлягають обов»язкової реєстрації в Міністерстві юстиції України й набувають чинності відповідно до законодавства України. Згідно Указу Президента України від 03.10.1992 року №493/92 «Про держану реєстрацію нормативно-правових актів міністерств і інших органів виконавчої влади», нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації, та набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності». Згідно постанови КМУ від 28.12.1992 року №731, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. Однак, п.7 постанови Правління НБУ №328 від 30.05.2014 року, якими керувався відповідач обмежують права позивача на вільне розпорядження власними грошима, не зареєстровані в Мінюсті України. Також слід зазначити, що грошові кошти позивача є його власністю, якою він відповідно до ст..319 ЦК України має право вільно розпоряджатися, зокрема, отримати одночасно всі кошти, а банк згідно ст..1066 ЦК України не має права його обмежити в цьому. Згідно ст..41 Конституції країни, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст..64 Конституції України, прав і свободи людини й громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Вимога про повернення коштів позивачем, як зазначалося вище, була направлена до банку, проте, останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, незважаючи на те, що встановлений договорами строк вкладів сплив, а відповідно до умов договорів процентна ставка з користування коштами позивача відповідачем за умов спливу строку вкладу не нараховується. Отже, банк продовжує користуватися коштами позивача без жодної на те правової підстави, чим порушує права позивача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved