Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить виділити йому у приватну власність у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , приміщення будинку площею 10,3 кв. м, 21,4 кв. м, 7,8 кв. м, загальною площею 39,5 кв. м. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року у справі № 2-3518/07, яке набрало законної сили, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 33/50 частини домоволодіння [ADDRESS] в рівних долях. З самого початку спільного користування майном між ним та відповідачем було досягнуто згоди про поділ між ними частини будинку, яка є їхньою спільною частковою власністю, в натурі. Відповідно до такої домовленості згідно із поетажним планом [PERSON] володіє та користується приміщеннями площею 10,3 кв. м, 21,4 кв. м та 7,8 кв. м, всього 39,5 кв. м, а відповідач - приміщеннями площею 8,1 кв. м, 14,2 кв. м, 14,9 кв. м, 5,7 кв. м, всього 42,9 кв. м. На даний час всі оригінали документів на спірну частину домоволодіння знаходяться у відповідача [PERSON] , яка у добровільному порядку відмовляється надати їх позивачу для оформлення права власності на належну йому частину будинку. Виділ в натурі такої частини не суперечить чинному законодавству та може бути виділеним без втрати цілісності будинку. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 26 березня 2021 року від [PERSON] до суду надійшов позов, в якому він просить залучити його до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та прийняти подану ним позовну заяву до спільного розгляду. В поданому до суду позові [PERSON] просить виділити йому в натурі у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] - кімнату площею 11,4 кв. м, що відповідає його частині у спадковому майні після смерті його матері - [PERSON] . Того ж дня, 26 березня 2021 року від [PERSON] до суду надійшов позов, в якому вона просить залучити її до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та прийняти подану нею позовну заяву до спільного розгляду. В поданому до суду позові [PERSON] просить виділити їй в натурі у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] - кімнату площею 17,2 кв. м, кухню площею 8,8 кв. м, ванну кімнату площею 7,9 кв. м та коридор площею 8,6 кв. м, що відповідає її частині у спадковому майні після смерті матері - [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують тим, що станом на день ухвалення рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року 17/50 частини будинку [ADDRESS] належало їхній матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] та її брат [PERSON] звернулися у березні 2010 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. із заявами про прийняття спадщини, однак до даного часу свої спадкові права не оформили через відсутність оригіналів документів на домоволодіння. На даний час [PERSON] та [PERSON] користуються 17/50 частинами спірного будинку, а саме відповідно до поетажного плану будинку, [PERSON] користується кімнатою площею 17,2 кв. м, кухнею - 8,8 кв. м та коридором - 8,6 кв. м, а [PERSON] - кімнатою площею 11,4 кв. м. Враховуючи, що відповідач [PERSON] володіє всіма оригіналами документів на вказаний будинок, вони не мають можливості оформити право власності на належні їм частки у будинку та здійснити їх виділ в натурі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки будинку в натурі, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] та [PERSON] ; прийнято позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] , подані у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки будинку в натурі, до спільного розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному. З приводу задоволення заявлених третіми особами позовних вимог не заперечували. Третя особа - [PERSON] , в судовому засіданні заявлені нею вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному, також зазначила, що з приводу задоволення позову [PERSON] та [PERSON] не заперечує. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні позов третьої особи [PERSON] підтримав, просив його задовольнити. Також пояснив, що [PERSON] не заперечує з приводу задоволення позову [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за останньою відомою адресою місця проживання відповідача, повернувся до суду неврученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Крім того, відповідач повідомлялась про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 33/50 частини домоволодіння [ADDRESS] в рівних долях, зобов`язано Бюро технічної інвентаризації м. Києва зареєструвати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 33/50 частини домоволодіння [ADDRESS] . До матеріалів справи позивачем [PERSON] долучено копію поетажного плану будинку [ADDRESS]. Згідно із витягом про державну реєстрацію прав від 26 листопада 2010 року 17/50 частин будинку [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 11 лютого 1983 року. Відповідно до довідки від 13 травня 2021 року, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., спадкоємцями до майна померлої [PERSON] (спадкова справа № 7/2010) є: син [PERSON] , дочка [PERSON] та мати [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка фактично прийняла, але не оформила свої спадкові права. Третіми особами [PERSON] та [PERSON] до матеріалів позову долучено копію технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , виготовлений 12 лютого 2020 року, у якому зазначено розміри приміщень, а саме: кухня 5,7 кв. м, житлова кімната 14,9 кв. м, житлова кімната 13,2 кв. м, житлова кімната 21,5 кв. м, кухня 7,8, коридор 8,6 кв. м, санвузол 7,9 кв. м, кухня 8,8 кв. м, житлова кімната 11,4 кв. м, житлова кімната 17,2 кв. м, кухня 8,1 кв. м, житлова кімната 14,2 кв. м. На підставі зазначеного технічного паспорту треті особи просять виділити частки будинку в натурі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року витребувано з архіву суду матеріали цивільної справи № 2-3518/2007 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», третя особа: [PERSON] , про визнання права власності на частину житлового будинку. У матеріалах вказаної вище цивільної справи № 2-3518/2007 міститься копія технічного паспорту домоволодіння [ADDRESS] , виготовленого 18 жовтня 2002 року, з урахуванням якого [PERSON] просить здійснити виділ часток будинку в натурі. Зокрема, містяться такі розміри приміщень: кухня 5,7 кв. м, житлова кімната 14,9 кв. м, житлова кімната 10,3 кв. м, кухня 11,4 кв. м, житлова кімната 18,0 кв. м, веранда 2,3 кв. м, кухня 7,8 кв. м, житлова кімната 21,4 кв. м, кухня 8,1 кв. м, житлова кімната 14,2 кв. м. У рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року встановлено, що 33/50 частини будинку [ADDRESS] перебуває у користуванні [PERSON] та [PERSON] , спір щодо користування будинком між сторонами не виникає, проте він не введений в експлуатацію, оскільки відсутні документи про виділення та приватизацію земельної ділянки. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною другою цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) визначено, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно із частинами першою-третьою статті358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 367 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється». Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пунктах 6, 7 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (з наступними змінами та доповненнями), виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту статті 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. З аналізу вищенаведеного суд приходить до таких висновків. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року визнано право власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на спірні 33/50 частини домоволодіння [ADDRESS] та зобов`язано Бюро технічної інвентаризації м. Києва зареєструвати за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказану частину будинку. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем не додано до матеріалів справи доказів, які б свідчили про реєстрацію права власності на частину у будинку, що є спільною частковою власністю. Натомість [PERSON] зазначає, що така реєстрація не відбулась через відсутність у нього документів на вказаний будинок. Така обставина судом до уваги не приймається, оскільки наявність у позивача судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання за ним права власності на майно є безумовною підставою для реєстрації майнових прав на належну йому частину майна. Таким чином, право власності позивача [PERSON] та [PERSON] на 33/50 частки домоволодіння [ADDRESS] підтверджується лише рішенням суду про визнання права власності. Жодних відомостей про реєстрацію такого права в Бюро технічної інвентаризації позивачем не надано та судом не встановлено, а тому є всі підстави вважати, що реєстрація права власності сторін на спірне майно не відбулася. Спірні 33/50 частини спірного будинку належать на праві спільної часткової власності двом співвласникам - [PERSON] та [PERSON] , а тому у разі виділу частки [PERSON] у спільному частковому майні, право спільної часткової власності на вказане майно у [PERSON] також припиняється, а тому в даному випадку має місце поділ майна, а не виділ його частки. Крім того, виділ частки у спірному домоволодінні позивач просить здійснити без дотримання принципу рівності часток, відступаючи від ідеальних часток у спільному частковому майні, оскільки просить виділити йому у власність 39,5 кв. м, а відповідачу залишити 42,9 кв. м. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в даному конкретному випадку позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права володіння, користування та розпорядження належним йому майном, оскільки не можливо здійснити виділ частки одного з двох співвласників спільного часткового майна при припиненні спільної часткової власності. Вимог про поділ спільного сумісного майна між його співвласниками учасниками процесу заявлено не було. Що стосується виділу 17/50 частин даного будинку між [PERSON] та [PERSON] , то в даному випадку, з наданих суду доказів не виявляється можливим встановити частки кожного з співвласників у цій частині спільного часткового майна, оскільки у поданій позовній заяві [PERSON] та [PERSON] зазначають, що вони звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. із заявами про вступ до спадщини після смерті [PERSON] , проте до теперішнього часу свідоцтва про право на спадщину не отримали. Пред`явлення третіми особами - [PERSON] та [PERSON] , самостійних позовів щодо предмету спору про виділ їхніх часток у спільному частковому майні, а саме у домоволодінні [ADDRESS] , не дає підстав вважати, що між сторонами досягнуто домовленостей щодо встановлення між сторонами порядку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, оскільки треті особи володіють іншими 17/50 частками вказаного майна, набутого ними на інших правових підставах (за поясненнями третіх осіб - у порядку спадкування). При цьому, доказів набуття права спільної часткової власності на спірні 17/50 частин домоволодіння третіми особами суду не надано. Відповідно до частини першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частиною першою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої-третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Статтею 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Відповідно до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Зокрема, у пункті 2.6 Інструкції зазначено, що висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлювальних документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються). Аналізуючи надані сторонами докази у справі та вищенаведені норми законодавства, суд зазначає, що поділ будинку на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними державними будівельними нормами. Для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом. В даному конкретному випадку сторонами не надано жодних належних доказів, які б свідчили про те, що будівельно-технічні характеристики спірного домоволодіння дозволяють здійснити поділ даного будинку в натурі між його співвласниками. У справі міститься три різні копії технічних паспортів на вказане домоволодіння, що виготовлялися в різні проміжки часу та різними співвласниками, при цьому площа наявних у даному будинку жилих приміщень в кожному з наявних у справі технічних паспортів є відмінною. Таким чином, за відсутності доказів, суд не має спеціальних знань, які б дозволяли здійснити поділ спірного будинку без проведення будівельно-технічної експертизи. Натомість клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи щодо визначення всіх можливих варіантів виділу часток співвласників у будинку, сторонами заявлено не було. В судовому засіданні на обговорення учасників процесу ставилося питання щодо доцільності призначення у даній справі будівельно-технічної експертизи, однак сторони зазначили, що оскільки у матеріалах справи наявні технічні паспорти на домоволодіння, тому відсутні правові підстави для призначення відповідної експертизи. Право власності на нерухоме майно підлягає реєстрації у органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виникає з моменту державної реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, частина друга статті 331 ЦК України, стаття 4 Закону України Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Згідно із п.п. 6.6, п.п. 6.8-6.11 статті 6 ІІ Розділу Глави І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право. Укладення договору про виділ частки в натурі припиняє спільну часткову власність для особи (осіб), частка якої виділяється за цим договором. Укладення договору про поділ спільного майна припиняє спільну власність для усіх співвласників. Якщо між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі (поділу), нотаріус відмовляє у вчиненні такої нотаріальної дії і роз`яснює заінтересованим особам їх право звернутися до суду для вирішення цих спорів. Відповідно до вимог частини четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Проте, матеріали справи не містять доказів відмови нотаріуса у виділі часток, доказів про те, чи було запропоновано відповідачу укласти відповідний договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна та посвідчити його. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивач та треті особи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed