Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що [INFO] помер [PERSON] (далі-спадкодавець), який був батьком позивача та третьої особи [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина на майно померлого, що складається з 1/3 частини двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 09.06.2010 року позивач та третя особа [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, однак остання повідомила, що 16.04.2010 року спадкодавцем був складений заповіт на відповідача [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Посилаючись на те, на момент підписання заповіту її спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки з 1998 року не працював, зловживав алкогольними напоями, хворів на цироз печінки та ішемічну хворобу серця, та на те, що останні місяці свого життя спадкодавець не міг самостійно пересуватись, вів себе не адекватно, а саме: заявляв, що він є народним цілителем та ясновидцем, просив визнати заповіт від 16.04.2010 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] не дійсним. Позивач у судове засідання не з'явився, його представник через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову не надав, явку представника не забезпечив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак надіслала на адресу суду заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [INFO] помер спадкодавець [PERSON], який є рідним батьком позивача (а.с.7, 8). Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві серія [NUMBER] про що зроблено відповідний актовий запис за №7652. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 16.04.2010 р. спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено відомості до реєстру під № 380, згідно якого спадкодавець заповів належну йому 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідачу [PERSON] З копії спадкової справи до майна померлого вбачається, що 31.05.2010 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори, за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, а 09.06.2010 р. з аналогічними заявами звернулись діти померлого [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається як на підставу визнання заповіту недійсним те, що на момент складання заповіту померлий [PERSON] зловживав алкогольними напоями, був психічно хворою людиною, у зв'язку з чим він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент підписання оскаржуваного заповіту. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 907 від 26.12.2013 року складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, вбачається, що «[PERSON] на момент складання заповіту від 16.04.2010 р. страждав стійким хронічним психічним розладом: Хронічний маячний розлад на тлі зловживання алкоголем. (МКХ-10 F22), за своїм психічним станом на момент складання заповіту 16.04.2010 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними». Враховуючи те, що на момент підписання заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в частині визнання недійсним оскаржуваного заповіту позовні вимоги підлягають задоволенню. Зважаючи на висновки суду щодо стану спадкодавця в момент підписання ним оскаржуваного заповіту, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача права на спадкування майна після смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.1 стаття 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має на підставі ст. 1269 подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Судом було встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця та у встановлені законом строки, звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини, так само як і третя особа [PERSON] яка також звернулася із відповідною заявою про прийняття, оскільки також є спадкоємцем першої черги. Відповідно до з вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved