Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області з вказаним позовом мотивуючи вимоги тим, що 03 квітня 2015 року відповідач [PERSON] отримав від нього грошові кошти в сумі 30000 гривень, які повинен був повернути до 15 листопада 2015 року, що було посвідчено розпискою. Із закінченням терміну позики позикодавець звернувся до позичальника з проханням повернути борг, однак останній відмовився, посилаючись на відсутність грошей. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача 30000 гривень боргу за договором позики, 10102 гривні 62 копійки - процентів за користування грошовими коштами, 3000 гривень інфляційних нарахувань, 810 гривень - три відсотки річних, та судові витрати. 30 січня 2017 року [PERSON] подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути на його користь з [PERSON] 30000 гривень боргу за договором, 11319 гривень 05 коп. - процентів за користування грошовими коштами, 4650 гривень інфляційних втрат, 1068 гривень 90 копійок - три відсотки річних (а.с. 29, 30). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кашпрук О.В., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2016 року (а.с. 33, 34), в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заяву про збільшення розміру позовних вимог визнав та не заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи пояснення позивача, його представника, відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд бере до уваги правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, де зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Встановлено, що 03 квітня 2015 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 30000 гривень, які останній зобов'язався повернути в строк до 15 листопада 2015 року. Це підтверджується поясненнями сторін та оригіналом розписки, власноручно написаної відповідачем [PERSON] (а.с. 28), та вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов'язального характеру, і вказане зобов'язання є грошовим. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленовленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Суд бере до уваги правову позицію про застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховоного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14, де вказано, що за змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовими є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Тобто, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11). При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048 ЦК України, і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд виходить з того, що проценти, визначені цими статтями є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи те, що розмір та порядок отримання процентів за договором позики не були встановлені договором, то з урахування вимог, визначених ст. 1048 ЦК України, розрахунок суми процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 3 квітня 2015 року слід здійснювати за період з 3 квітня 2015 року по 30 січня 2017 року на рівні облікової ставки Національного банку України. За розрахунком, здійсненим за формулою: розмір заборгованості х кількість днів прострочення х ставку Національного банку України / кількість днів у році х 100 процентів, сума процентів за користування грошовими коштами за вказаний період становить 11319 гривень 5 коп., а саме: з 3 квітня 2015 року по 27 серпня 2015 року в розмірі 3624 грн. 65 коп. (30000 грн. х 147 днів х 30 %) : (365 днів х 100 %), з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року в розмірі 621 грн. 37 коп. (30000 грн. х 28 днів х 27 %) : (365 днів х 100 %), з 25 вересня 2015 року по 21 квітня 2016 року в розмірі 3797 грн. 26 коп. (30000 грн. х 210 днів х 22 %) : (365 днів х 100 %), з 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року в розмірі 546 грн. 58 коп. (30000 грн. х 35 днів х 19 %) : (365 днів х 100 %), з 27 травня 2016 року по 23 червня 2016 року в розмірі 414 грн. 25 коп. (30000 грн. х 28 днів х 18 %) : (365 днів х 100 %), з 24 червня 2016 року по 28 липня 2016 року у розмірі 474 грн. 66 коп. (30000 грн. х 35 днів х 16,5 %) : (365 днів х 100 %), з 29 липня 2016 року по 15 вересня 2016 року у розмірі 229 грн. 32 коп. (30000 грн. х 18 днів х 15,5 %) : (365 днів х 100 %), з 16 вересня 2015 року по 17 жовтня 2016 року у розмірі 394 грн. 52 коп. (30000 х 32 дні х 15 %) : (365 днів х 100 %), з 18 жовтня 2016 року по 27 жовтня 2016 року у розмірі 123 грн. 29 коп. (30000 гривень х 10 днів х 15 % ) : (365 днів х 100 %), з 28 жовтня 2016 року по 30 січня 2017 року у розмірі 1093 грн. 15 коп. (30000 гривень х 95 днів х 14 %) : (365 днів х 100 %). Розрахунок інфляційних втрат здійснено за кожен день прострочення, тобто за період з 15 листопада 2015 року по 31 грудня 2016 року, за формулою: відсоток місячних інфляційних втрат (сума здешевлення) х суму заборгованості, та становлять 4650 гривень, а саме: за листопад 2015 року індекс інфляції становить 102%, тому за місяць інфляційні втрати складають 2%, що в абсолютному значенні по відношенню до заборгованості 30000 гривень становить 600 гривень (2% х 30000 грн.); грудень 2015 року - індекс інфляції - 100,7%, інфляційні втрати - 210 грн. (0,7% х 30000 грн.); січень 2016 року - індекс інфляції - 100,9%, інфляційні втрати - 270 грн. (0,9% х 30000 грн.); березень 2016 року - індекс інфляції - 101%, інфляційні втрати - 300 грн. (1% х 30000 грн.); квітень 2016 року - індекс інфляції - 103,5%, інфляційні втрати - 1050 грн. (3,5% х 30000 грн.); травень 2016 року - індекс інфляції - 100,1%, інфляційні втрати - 30 грн. (0,1% х 30000 грн. ); вересень 2016 року - індекс інфляції - 101,8%, інфляційні втрати - 540 грн. (1,8% х 30000 грн.); жовтень 2016 року - індекс інфляції - 102,8%, інфляційні втрати - 840 грн. (2,8% х 30000 грн.), листопад 2016 року - індекс інфляції - 101,8%, інфляційні втрати - 540 грн. (1,8% х 30000 грн.), грудень 2016 року - індекс інфляції - 100,9%, інфляційні втрати - 270 грн. (0,9% х 30000 грн.). Розрахунок трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання розраховано за період прострочення, а саме з 15 листопада 2015 року по 30 січня 2017 року, тобто за 443 дні, за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, та становлять 1092 гривні 33 копійки ( 30000 х 3% / 365 х 443). Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та доведеним, а тому його слід задовольнити та стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 3 квітня 2015 року 30000 гривень боргу, 11319 гривень 5 коп. - процентів за користування грошовими коштами, 4650 гривень інфляційних втрат, 1092 гривні 33 коп. - три відсотки річних, а всього 47061 гривню 38 коп. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, суд стягує на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 551 гривні 20 копійок (а.с.1). На підставі ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 530, ст. 536, ч. 2 ст.625, ч. 1 ст. 1046, ст. 1047, ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, правових позицій Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63ц 13, від 25 червня 2014 року у справі № 6-25ц 14,

Outcome: approved