Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить вселити його в квартиру, зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням, а також встановити порядок користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , іншим співвласником є відповідач по справі [PERSON] . Проте, у нього відсутні ключі від квартири і користуватись своєю власністю він позбавлений можливості. Просить встановити порядок користування зазначеною спірною квартирою наступним чином: - у його користування виділити житлову кімнату «6» площею 10,3 кв. м., , а у користування [PERSON] виділити кімнату «5», площею 16,5 кв.м. балкон площею 0,7; залишити у спільному користуванні співвласників коридор , ванну кімнату туалет, коридор, вбудовану шафу. У судовому засіданні позивач позивач [PERSON] та його представник адвокат Антонюк В.О. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Дубенчук М.В. позовні вимоги визнав частково, не заперечує проти встановлення порядку користування квартирою, але заперечує проти зобов`язання усунення перешкод, оскільки реально їх ніхто позивачу не чинить . Суд, вислухавши пояснення учасників процесу,свідка, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Інша Ѕ частина вказаної вище квартири, належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування (а.с.4). На даний час між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, на час розгляду справи у позивача відсутній ключ від квартири. Неврегульованим залишається питання оплати комунальних послуг. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Згідно технічного паспорту виготовленого КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради квартира [ADDRESS] є двохкімнатною, житлова площа - 26,8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната площею 16,5 кв.м., позначена на плані квартири в технічному паспорті «5», 2-а кімната площею 10,3 кв.м., позначена на плані квартири в технічному паспорті «6», ванна кімната «3», площею 2,2 кв.м., , вбудована шафа «7», площею 2,0 кв.м, кухня «4», площею 5, 4 кв.м., коридор позначений на технічному плані «1» площею 5, 1 кв.м, туалет позначений на плані «2» площею 0,9 кв.м. Відповідно до ст.355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Суд не приймає до уваги твердження свідка [PERSON] про те, що позивач вільно заходив до квартири . Його показами підтверджено, що батько вільно заходив до квартири лише на його весілля. Перебуваючи у будинку своєї матері у Малинському районі, він неодноразово телефонував і повідомляв про необхідність виготовити для нього дублікат ключа від квартири. Факт чинення перешкод підтверджений актом від 20.102020 року (а.с. 11). Виходячи з наведеного , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved