Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005174 від 24 квітня 2017 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь 77 600,00 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь держави судовий збір в сумі - 776,00 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 квітня 2017 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладений договір № 005174 фінансового лізингу. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, визначений у п. 3.1. договору, а саме: автомобіль «Hyundai, Tucson 2.0 AT Style», а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі, згідно умов договору. Строк користування ним предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу. Згідно з додатком № 1 до договору вартість предмета лізингу визначена в сумі - 776 000,00 гривень; платежі визначені в розмірі - 50% від вартості предмету лізингу, щомісячний платіж в розмірі - 32 333,33 гривень, комісійна винагорода відповідача за організацію визначена в розмірі -10% від вартості предмета лізингу - 77 600,00 гривень, комісійна винагорода відповідача за передачу предмета лізингу визначена в розмірі - 3% - 23 280,00 гривень. Згідно з додатком № 2 договору вартість предмета лізингу становить - 776 000,00 гривень; авансовий платіж 50%; сума лізингу - 388 000,00 гривень; викупна вартість - 11 640,00 гривень; відсоткова ставка - 12,50%; комісія - 5,00%; щомісячний платіж - 9 747,42 гривень; а також витрати, які сплачує він за відвантаження предмета лізингу відповідачу та передачу автомобіля в сумі - 23 280,00 гривень. 24 квітня 2017 року, на виконання умов договору, ним сплачено відповідачу комісійну винагороду в розмірі 10% від вартості предмет лізингу, що складає - 77 600,00 гривень з призначенням платежу - комісія за організацію згідно договору № 005174 від 24 квітня 2017 року. 03 травня 2017 року проаналізувавши умови договору, та, зрозумівши, що умови є несправедливими, та такими, які порушують його права, а саме: підстави зміни вартості платежів, розмір лізингових платежів, вартість предмету лізингу з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, а також, надання одностороннього права лише лізингодавцю, позбавляючи лізингоодержувача прав на захист від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем, ним направлено повідомлення відповідачу, через поштове відділення рекомендованим листом з описом вкладення № 0200219553250, про відкликання згоди на укладення договору № 005174 фінансового лізингу від 24 квітня 2017 року та повернення йому сплачений коштів в сумі 77 600,00 гривень протягом семи днів. Умови укладеного договору є несправедливими, відповідно до ч. 2, п. п. 3-5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 30 травня 2017 року ним отримано повідомлення відповідача, за номером № 2623, про те, що договір фінансового лізингу № 005174 від 24 квітня 2017 року є розірваним, відповідно до пункту 12.12 ст. 12 договору та п.3 ст. 7, ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Також, відповідачем повідомлено, що повернення коштів в сумі - 77 600,00 гривень можливо буде переглянуто, якщо причини розірвання договору будуть визнані відповідачем поважними. Проте, дана відповідь дає йому підстави стверджувати, що сплачені кошти не будуть повернуті відповідачем, а є тільки підставою затягування часу у вирішенні даного питання, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 30 серпня 2017 року було направлено до Дніпровського районного суду м. Києва зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору дійсним, який надійшов до суду 04 вересня 2017 року та ухвалою суду від 05 вересня 2017 року був залишений без руху з наданням позивачу за зустрічним позовом строк для усунення недоліків. Одночасно із поданням зустрічного позову, відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» подано заперечення на позовну заяву [PERSON] 21 вересня 2017 року до суду, на виконання вимог ухвали суду від 05 вересня 2017 року, надійшла заява відповідача. 10 жовтня 2017 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON], в яких остання просила позов задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року зустрічний позов ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом просить суд: визнати дійсним укладений 24 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] договір фінансового лізингу № 005174. Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що всі визначені законодавством істотні умови для договору фінансового лізингу зазначені в договорі і цей договір підписаний відповідачем, що є свідченням узгодження істотних умов. Саме такий порядок погодження істотних умов визначений законодавством. Про погодження всіх умов договору відповідач засвідчив своєю заявою від 24 квітня 2017 року. Відповідач частково виконав договір (сплатив 24 квітня 2017 року згідно з Додатком № 1 до договору 77 600,00 гривень комісії за організацією), що він не заперечує і доводить наданою до справи квитанцією. Від нотаріального посвідчення договору відповідач ухилився. Доказом цього є його заява від 24 квітня 2017 року, яка надана на пропозицію позивача нотаріально посвідчити договір. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року закінчено підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживачів, визнання недійним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» до [PERSON] про визнання договору дійсним, справа призначена до судового розгляду по суті та учасникам справи встановлені строки на подання заяв по суті справи. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, задовольнити в повному обсязі позовні вимоги, а у зустрічних позовних вимогах відмовити повністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності представника ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача та представника відповідача. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] було укладено договір № 005174 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 5-11). Згідно ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до п. 3.1. Розділу 3 договору, предметом лізингу по даному договору є: автомобіль «Hyundai, Tucson 2.0 AT Style». Згідно п. 3.2. Розділу 3 договору, вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 005174 від 24 квітня 2017 року, вартість предмету лізингу становить - 776 000,00 гривень; курс НБУ - 26,73 гривень за 1 долар США; відсоток платежів - 50,00%; авансовий платіж - 388 000 гривень; щомісячний платіж - 32 333,00 гривень; комісія за організацію (10%) - 77 600,00 гривень; комісія за передачу (3%) - 23 280,00 гривень (а.с. 12). Згідно Додатку № 2 до договору фінансового лізингу № 005174 від 24 квітня 2017 року, вартість предмету лізингу становить - 776 000,00 гривень; авансовий платіж - 50,00%; сума лізингу - 388 000,00 гривень; викупна вартість - 11 640 гривень; відсоткова ставка - 12,50%; комісія - 5,00%; період лізингу - 60 місяців; щомісячний платіж - 9 747,42 гривень (а.с. 13). Як вбачається з квитанції № ПН7370 від 24 квітня 2017 року, позивачем за первісним позовом [PERSON] було здійснено на користь відповідача за первісним позовом ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» сплату коштів у розмірі 77 600,00 гривень в якості комісії за організацію угоди № 005174 від 24 квітня 2017 року. 03 травня 2017 року [PERSON] на адресу ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було направлено повідомлення про відкликання згоди на укладення договору № 005174 фінансового лізингу від 24 квітня 2017 року та повернення сплачених коштів в сумі 77 600,00 гривень (а.с. 16). Відповідно до листа-відповіді ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» від 30 травня 2017 року, [PERSON] було повідомлено про розірвання спірного договору в односторонньому порядку лізингоодержувачем згідно п. 12.2. ст. 12 договору та п. 3 ст. 7 та ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та повідомлено, що повернення коштів відбудеться на підставі п. 12.2. ст. 12 договору (а.с. 18). Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору. Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Як вбачається з матеріалів справи, договір № 005174 фінансового лізингу від 24 квітня 2017 року було укладено сторонами без додержання умов щодо нотаріального посвідчення. Таким чином, спірний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним договору № 005174 фінансового лізингу від 24 квітня 2017 року недійсним задоволенню не підлягають. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити щодо несправедливості умов спірного договору відповідно до ч. 2, п. 3-5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилався позивач у поданій позовній заяві, наступне. Так, відповідно до ч. 2, п.п. 3-5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. В той же час, суд не надає оцінку умовам укладеного між сторонами договору з позиції дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів в якості комісії за організацію згідно договору фінансового лізингу у розмірі 77 600,00 гривень. Щодо заявлених зустрічних позовних вимог, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що всі істотні умови договору між ним та [PERSON] були погоджені, останній частково виконав договір, а від нотаріального посвідчення ухилився, про що свідчить заява від 24 квітня 2017 року. Так, дійсно 24 квітня 2017 року [PERSON] було підписано заяву, в якій останній відмовився від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу та наполягав на укладення договору фінансового лізингу № 005174 від 24 квітня 2017 року у письмовій формі відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» (а.с. 42). В той же час, договір фінансового лізингу є змішаним, як вже було встановлено судом, нотаріальне посвідчення даного договору є обов'язковою умовою укладання даного виду правочину, а надана стороною договору заява про відмову від нотаріального посвідчення договору не може вважатися правомірною підставою для порушення норм чинного законодавства в частині нотаріального посвідчення даного виду договору. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживачів, визнання недійним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів та відмову у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» до [PERSON] про визнання договору дійсним. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 776,00 гривень, від сплати якого був звільнений позивач при звернення з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial