Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Трускавецька державна нотаріальна контора. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що являється онуком [PERSON], [INFO]. [PERSON] помер [INFO] року. До складу спадщини ввійшов житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,0749 га. [PERSON] у 2004 році було складено заповіт, згідно якого все належне йому майна він заповідав у рівних частинах позивачу [PERSON] та своїй дочці [PERSON]. У заповіті була зазначена умова, за якої [PERSON] стане спадкоємцем - це догляд ним за хворою матір'ю (другою дочкою [PERSON].) - [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] року. Позивач [PERSON] доглядав її аж до смерті. Опісля він їздив на заробітки у Чехію, працював на різних роботах в Україні, та зароблені кошти вкладав в ремонт будинку. Між ним, його дідусем - померлим [PERSON] і сім'єю тітки [PERSON] склався порядок користування цим житловим будинком. Кожен з них знав, що по смерті [PERSON] належне кожному з них і відповідно кожен вкладав працю та кошти у належну їм половину будинку. Через певний час, між ним та його тіткою виник словесний конфлікт, в ході якого, тітка повідомила, що він у цьому будинку нічого не має, бо дід [PERSON], за місяць до своєї смерті, склав новий заповіт, яким все своє майно заповів їй. Позивач опісля дізнався, що справді, 14.05.2014 року [PERSON] склав новий заповіт і тітка вже оформила спадщину на себе. Позивач впевнений, що заповіт складений його дідусем поза його справжньою волею, оскільки між ними були дуже хороші відносини. Дідусь останні в останні місяці життя дуже хворів. Позивач доглядав за ним. Дідусь був чесний і порядний чоловік. І якби він справді добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій хотів змінити заповіт і усунути внука від спадкування, повідомив би його про це. За тиждень перед смертю дідусь повідомив позивача про те, що він все розділив порівну між ним і тіткою і лише просив жити мирно і не сваритися. Тому позивач стверджує, що або дідусь не підписував заповіт, або якщо і підписував, то не був повністю усвідомлений з того, що підписує, тобто його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, в задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи: Трускавецької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак державним нотаріусом подано до суду заяву. Вислухавши пояснення сторін, беручи до уваги наведене вище та вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], підтвердженням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Позивач являється внуком померлого, мати якого також померла, а відповідач являється донькою померлого. [PERSON] на праві власності належали земельна ділянка площею 0,0749 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER] та житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Згідно матеріалів справи покійним [PERSON] 14.05.2014 року складався заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевич Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №273, відповідно до якого [PERSON], на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, - заповідає дочці [PERSON]. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи відповідач спадщину прийняла, підтвердженням чого є свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.02.2015 року, посвідчені державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевич Р.І. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]; земельної ділянки площею 0,0749 га, кадастровий [NUMBER], розташованої на території [ADDRESS] та грошових вкладів. Позивач вважає, що його дідусь [PERSON] або не підписував заповіт, або якщо і підписував, то не був повністю усвідомлений з того, що підписує, тобто його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тобто не усвідомлював значення своїх дій. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №19 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології складеного 29.05.2017 року, [PERSON] за своїм психічним станом 14.05.2014 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання спірного заповіту. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Досліджуючи зібрані у справі докази, щодо стану здоров'я заповідача [PERSON] на момент складення оскаржуваного заповіту, враховуючи Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, згідно глави 4 якого, нотаріусом перевіряється дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії, судом не вбачається підстав які б вказували про існування обмежень цивільної дієздатності заповідача та обставини, які б могли вплинути на його волевиявлення, зокрема усвідомлення та значення своїх дій. Нотаріусом були дотримані всі вимоги чинного законодавства України щодо посвідчення заповіту, Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено жодних підстав передбачених ст. 215 та 225 ЦК України, які б вказували про недійсність оскаржуваного заповіту в момент його укладення, а від так позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed