Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . В квартирі, окрім неї, зареєстрований відповідач, який є її сином. З 2012 року відповідач в квартирі не проживає і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не з`явилась, за змістом поданої заяви просила розглянути справу у її відсутність, заперечень проти заочного розгляду справи не висловила (а.с.29). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.20,25,32). Третя особа надала суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу на розсуд суду без участі представника центру (а.с.18). Відповідно до ст.280 ЦПК України у справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договора дарування від 15.05.2002, зареєстрованого приватним нотаріусом Богатовою І.О.(а.с.8). За змістом довідки сектора реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ №08-08/9721 від 26.06.2020, у вказаній квартирі зареєстровані позивач, та відповідач - син позивача [PERSON] (а.с.9). Отже, судом встановлено, що відповідач як член сім`ї власника проживав у спірній квартирі, набув право користування житлом та зареєстрував своє місце проживання у встановленому законом порядку. За змістом акту обстеження № 3464 від 26.05.2020, виданим комунальною установою «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» вбачається, що син позивача [PERSON] , [INFO] , з 2012 року за адресою [ADDRESS] не мешкає. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, визначені ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався саме на ст.ст.71,72,150,163 ЖК України. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 13,43,265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Судом з`ясовано, що спір виник між позивачем та відповідачем, який є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст.405 ЦК України. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст.391 ЦК), так і вказує на один із засобів реалізації власниками своїх прав-втрата права на користування житлом. Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст.1,3,4 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Таким чином, суд вважає, що посилання позивача на норми ст.ст.71,72,150,163 ЖК України зайвими. Оскільки квартира перебуває у приватній власності позивача, відповідач проживав у квартирі як член сім`ї власника, між вказаними особами як суб`єктами сервітутного правовідношення виникли відносини щодо користування спірною квартирою, що регулюється саме нормами ст.405 ЦК України, враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, дорівнює 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved