Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаними вимогами. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначив, що він з [PERSON] є власниками ? частини будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу частки будинку від 10.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області. Відповідач [PERSON] зареєстрований в належному їм на праві власності будинку [ADDRESS], але фактично він в цьому будинку не проживає. Місце проживання відповідача [PERSON] позивачу не відомо. Позивач вказує, що реєстрація відповідача в цьому будинку чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, він змушений нести додаткові витрати, пов'язані з комунальними платежами. Позивач просить суд визнати втративши відповідача втративши право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягав і просив суд їх задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що відповідач не проживає в спірному будинку з моменту оформлення договору купівлі продажу, а саме з грудня 2013 року. Також в подальшому позивачем було надано заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення за відсутності відповідача не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті. Третя особа також в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена, причина не явки суду не відома. У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення за згодою позивача та на підставі наявних у справі доказів. Повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх наявними у справі доказами, заслухавши позивача, свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу частки будинку від 10.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] ? частку будинку [ADDRESS] (а.с.5-8). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру з речових прав на нерухоме майно, будинок [ADDRESS], на праві спільної часткової власності по ? частці належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3538 виданого 10.12.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (а.с.65). Згідно будинкової книги та довідки голови квартального комітету від 08.10.2014 року в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.12-13, 16). За технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS], власниками по ? частки будинку на кожного є [PERSON] та [PERSON]. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] і [PERSON] пояснили, що вони є сусідами позивача та зазначили, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку з жовтня 2013 року. Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України(ст..41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(статті 316,317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав . Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статті 10, 60 ЦПК України зазначають, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Таким чином, після всебічного вивчення обставин справи, дослідження доказів, які є об'єктивними, послідовними та логічно поєднуються один з одним, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а тому позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі і дають суду всі підстави для його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved