Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання відомостей недостовірними та їх спростування, стягнення моральної шкоди і просив з урахуванням уточнених позовних вимог визнати недостовірними відомості про те, що [PERSON] під час святкування 9 травня заявив, що «[PERSON] правильно сделал, когда пришел на нашу землю освобождать наш народ Украины»; зобов'язати відповідача спростувати поширені ним недостовірні відомості шляхом зачитування резолютивної частини рішення з трибуни Верховної Ради України на найближчому пленарному засіданні після набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача 20 000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13 квітня 2014 року під час 36 пленарного засідання Верховної Ради України відповідачем було поширено щодо позивача недостовірні відомості, а також застосовано образливі висловлювання, що завдали шкоди його діловій репутації, а також призвели до нанесення позивачу моральної шкоди. [PERSON] у своєму виступі з трибуни Верховної Ради України заявив наступне: «Я считаю, что мы сегодня должны серьезно говорить о том, что такие главы администраций, как [PERSON], у меня складывается впечатление, что это дебило - психопат заявляет о том, на мероприятие посвященном Дню Победы, о том, что [PERSON] правильно сделал, когда пришел на нашу землю освобождать наш народ Украины. От кого? От коммунистов! Это сделает и говорит только тот человек, который либо недоумок, либо конченый уже отморозок, который говорит о том, что наши деды и прадеды, проливая кровь, освобождали от этой нечисти нашу землю». Виступаючи відповідач зазначив, що позивач публічно підтримав вторгнення [PERSON] на територію України. Разом з тим, на думку позивача, такі твердження не відповідають дійсності. Позивач ніколи у своєму житті не заявляв, що [PERSON] вчинив правильно, почавши вторгнення на Україну. Він ніколи не підтримував дії [PERSON], публічно або приватно, ніколи не виправдовував фашистів та нацистів. Жодного подібного випадку не існує і не може існувати, оскільки фашизм для позивача є огидним історичним явищем, залишки якого необхідно безжально викорінювати. Крім того, оприлюднення таких недостовірних відомостей призвело до моральних страждань позивача, порушення його нормального ритму життя, необхідності докласти додаткових зусиль для захисту своєї репутації . У зв'язку із чим позивач вважає, що йому було завдано моральної шкоди. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представником позивача на адресу суду було надано заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, в зв'язку із його необґрунтованістю та безпідставністю, надавши суду письмові заперечення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] 13 квітня 2014 року під час 36 пленарного засідання Верховної Ради України було наведено наступне висловлювання: «Я считаю, что мы сегодня должны серьезно говорить о том, что такие главы администраций, как [PERSON], у меня складывается впечатление, что это дебило - психопат заявляет о том, на мероприятие посвященном Дню Победы, о том, что [PERSON] правильно сделал, когда пришел на нашу землю освобождать наш народ Украины. От кого? От коммунистов! Это сделает и говорит только тот человек, который либо недоумок, либо конченый уже отморозок, который говорит о том, что наши деды и прадеды, проливая кровь, освобождали от этой нечисти нашу землю». Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст.ст. 94,277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Згідно статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості. Також, на це звертається увага і в п.24 Постанови №1 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де зазначено, що відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до п. 19 вищезазначеної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням,чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідачем [PERSON] у вищенаведеному висловлюванні було вжито наступні словосполучення: «я считаю», «у меня складывается впечатление». Це висловлювання, яке не містить фактичних даних, а лише виражає суб'єктивну думку і погляди мовця до позивача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, тобто є оціночним судженням у формі політичної риторики, тому є допустимим у демократичному суспільстві з огляду на вимоги плюралізму, толерантності і широти поглядів та не підлягає доведенню. Як передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних,телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ст.ст. 3,4,6 Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Нормами Декларації передбачено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У справі «Українська Прес-група проти України» Європейський суд в своєму рішенні дійшов висновку, що «українське право і практика чітко запобігали тому, щоб суди розрізняли оціночні судження, справедливі коментарі чи твердження, що не підлягають доказуванню, а отже, містили не гнучкі елементи, які в разі їх застосування могли стати причиною прийняття рішень, що не узгоджуються зі статтею 10 Конвенції». У статтях про політичних діячів висловлювалися оціночні судження, які, будучи використаними в ході політичної риторики, не підлягали доведенню, що не було враховано національними судами. Хоч публікації про політичних діячів і містили критику та були образливими і навіть шокуючими, проте політичні лідери, обираючи свою професію, були відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це є той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини у п. 46 рішення в справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 р. зазначив: «З точки зору Суду, слід проводити ретельне розмежування між фактами та оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, в той час як істинність оціночних суджень не піддається доведенню». Європейський суд з прав людини у п. 41 рішення в справі «Ляшко проти України» від 10.08.2006 р., навів наступне: «свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п. 2 ст. 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство»... Більше того, повинно бути чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (див. Lingtns, сіtеd аbove, р. 28, п. 46)». На думку суду, поширена відповідачем [PERSON] інформація має характер оціночного судження, оскільки є критикою дій позивача, тому ці висловлювання не можуть тлумачитися як такі, що містять фактичні дані. За правилом ч.7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 ст. 277 ЦК). У даному конкретному випадку інформація, яку позивач вважає недостовірною, була поширена народним депутатом України [PERSON], усно - у його публічному виступі на 36 пленарному засіданні Верховної Ради України сьомого скликання 28 жовтня 2012 року. Верховна Рада України сьомого скликання здійснювала свою діяльність з 28 жовтня 2012 року до 27 листопада 2014 року. Таким чином, на час ухвалення цього рішення Верховна Рада України сьомого скликання, на пленарному засіданні якої була поширена інформація, припинила свою роботу. З 27 листопада 2014 року працює Верховна Рада України восьмого скликання у іншому складі народних депутатів. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не входить до складу чинної Верховної Ради України восьмого скликання. Ця обставина є загальновідомою, оскільки весь персональний склад Верховної Ради України є загальновідомим. Таким чином, спростування інформації [PERSON] шляхом представлення публічного виступу на найближчій черговій сесії Верховної Ради України восьмого скликання, народним депутатом якої він не являється, є неможливим. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідної вимогою щодо позовний вимог про визнання недостовірної інформації, а тому в задоволенні такої вимоги також слід відмовити. Відповідно до ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 32, 34, 68, 124 Конституцій України, ст. ст. 15, 16, 201, 277, 297, 299, 302 ЦК України, постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed