Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: вул. Шевченка, 24/24. у м. Бориславі, Львівської області. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] є співвласником квартири за адресою м. Борислав, вул. Шашкевича, 24/24 на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1993 року №606. Позивач зареєстрований у даній квартирі та проживає в ній з 09.07.1993 року. Відповідач є дружиною позивача та зареєстрована у даній квартирі з 24.05.2006 року. Права власності на вище згадану квартиру у неї відсутнє. Також у вище згаданій квартирі зареєстровані та постійно проживають діти позивача та відповідача, а саме: [PERSON] з 27.04.2006 року, [PERSON] з 13.01.2009 року, [PERSON], з 05.06.2012 року. Подружнє життя позивача та відповідача не склалось, відповідач проживає окремо від чоловіка та дітей, знаходиться за кордоном понад три роки. 22 березня 2018 року комісією ПП «Борислав Комфорт», у складі юрисконсульта [PERSON] майстра [PERSON], секретаря Ясеницької О.Д. складено акт про те, що в квартирі №24 по вул. Шевченка, 6.24 зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зі слів сусідів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виявлено, що у квартирі [ADDRESS] не проживає [PERSON] з 2014 року, тільки деколи навідувалась, щоб забрати одяг (зі слів чоловіка), діти проживають разом із батьком. Позивач [PERSON]\~у судове засідання не зявився. Представник позивача\~[PERSON]\~у судове\~засідання не\~зявилася,\~надала суду\~заяву про\~розгляд справи\~у її\~відсутності та позивача [PERSON], позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON]\~у судовому\~засіданні не\~зявилася,\~про причину\~неявки суд\~не повідомила, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлялася про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутності. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири за адресою м. Борислав, вул. Шашкевича, 24/24 на підставі свідоцтва про право власності від 25 жовтня 1993 року №606. Позивач зареєстрований у даній квартирі та проживає в ній з 09 липня 1993 року. Відповідач є дружиною позивача та зареєстрована у даній квартирі з 24 травня 2006 року. Права власності на вище згадану квартиру у неї відсутнє. Також у вище згаданій квартирі зареєстровані та постійно проживають діти позивача та відповідача, а саме: [PERSON] з 27 квітня 2006 року, [PERSON] з 13 січня 2009 року, [PERSON], з 05 червня 2012 року. Подружнє життя позивача та відповідача не склалось, відповідач проживає окремо від чоловіка та дітей, знаходиться за кордоном понад три роки. Відповідно до акту обстеження квартири за адресою м. Борислав, вул. Шашкевича, 24/24 від 22 березня 2018 року, складеним комісією ПП «Борислав Комфорт», стверджується факт, що відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку з 2014 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, ним не отримується, при цьому відсутні поважні причини його відсутності в будинку, а тому суд вважає , що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 гривень судового збору.

Outcome: approved