Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що він на підставі договору міни від 26.12.2007 є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , інша половина будинку належала його померлій матері. В будинку, окрім нього, зареєстровані його дружина [PERSON] та відповідач [PERSON] , який є його сином. З 2012 року відповідач виїхав з означеного будинку, однак до теперішнього часу значиться зареєстрованим. Посилаючись на вимоги ст.ст.71, 72 ЖК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не з`явився, за змістом поданої заяви просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, заперечень проти заочного розгляду справи не висловив (а.с.21). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.26-29, 32-33, 37-40). Третя особа надала суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу на розсуд суду без участі її представника (а.с.19, 31, 36). Відповідно до ст.280 ЦПК України у справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Позивач є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни від 26.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром 11503 (а.с.9,10). За змістом довідки Родинської міської ради №302 від 26.11.2019, у вказаному будинку з 22.04.2008 зареєстровані позивач, дружина позивача - [PERSON] та відповідач - син позивача - [PERSON] (а.с.11). Судом встановлено, що відповідач проживав у будинку як член сім`ї власника, як син власника набув право користування та зареєстрував своє місце проживання у встановленому законом порядку. Відповідно до довідки б/н від 21.11.2019, підписаної головою квартального комітету та засвідченої завідувачем відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Родинської міської ради, відповідач з 2012 року в спірному будинку не проживає (а.с.3). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 13,43,265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Судом з`ясовано, що спір виник між позивачем та відповідачем, який є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст.405 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Оскільки будинок перебуває у приватній власності позивача, відповідач проживав у будинку як член сім`ї власника, між вказаними особами як суб`єктами сервітутного правовідношення виникли відносини щодо користування спірним будинком, що регулюється саме нормами ст.405 ЦК України, враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved