Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, підстави якого було змінено під час розгляду справи, до відповідача про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.06.2008 року він підписав договір про надання споживчого кредиту № 00015-ML-00000000040, з боку відповідача цей договір підписала [PERSON] . Даний договір [PERSON] підписала без зазначення повного імені та по батькові, без зазначення посади та визначення повноважень, що повинно бути зазначено у Розділі 4 договору. На момент підписання договору зі сторони відповідача була відсутня довіреність, з тексту якої вбачалось би, що [PERSON] була уповноважено Органом управління ЗАТ «Кредит Європа Банк» підписати такий договір з ним на суму 300 000,00 доларів США. Відтак, посилаючись на ч.ч.1, 2 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, позивач вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним, а тому просить задовольнити його вимоги. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 17.11.2014 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою судді Апеляційного суду м.Києва від 30.04.2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 17.11.2014 року. 10.02.2015 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача Шпиляк А.М. на позовну заяву, в яких представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на ненадання позивачем доказів в обґрунтування своїх вимог та наявність усіх повноважень у [PERSON] на підписання кредитного договору з позивачем, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою судді Апеляційного суду м.Києва від 10.09.2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 17.11.2014 року. 23.11.2015 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про зміну підстав позову, яка мотивована тим, що договір про надання споживчого кредиту був підписаний [PERSON] та [PERSON] , які не були Головою правління відповідача чи іншим органом управління, яким Статутом надавались такі повноваження та оскільки до кредитного договору не було додано довіреностей, з тексту яких [PERSON] та [PERSON] були уповноважені Органом управління відповідача від імені банку підписати договір про надання споживчого кредиту, а тому на підставі ч.ч.1, 2 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним. 18.03.2016 року до суду надійшли доповнення до заяви про зміну підстав позову, в яких представник відповідача також зазначає про те, що погашення кредиту в іноземній валюті заборонено Законом з 16.10.2011 року. Проте, з 16.10.2011 року відповідач не змінив умови в договору щодо валюти кредиту, що є несправедливим, чим порушив ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання недійсним договору з Додатоквим договором № 5 від 10.10.2012 року в цілому згідно ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів, ст.ст.6, 203, 215 ч.1 ЦК України. Також, підлягає визнанню недійсним п.2.7 договору, згідно якого банк за надання позивачу кредиту стягнув з нього на свою користь 2970,00 доларів США, що не відповідає п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а списана відповідачем сума в розмірі 2970,00 доларів США підлягає поверненню позивачу на підставі ст.216 ЦК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 22.04.2016 року цивільну справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду м.Києва. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2016 року ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 22.04.2016 року залишено без змін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] прийнято до провадження дану справу та призначено судовий розгляд. 11.08.2017 року до суду надійшла заява представника позивача Черьомухи О.В. про зміну підстав позову. В даній заяві представник позивача зазначає про те, що позивачу стало відомо про існування іншого відмінного договору про надання споживчого кредиту № 00015-ML-0000000040 від 09.06.2008 року, що підписаний тією ж датою договору про надання споживчого кредиту № 00015-ML-00000040 від 09.06.2008 року. Оскільки між позивачем та банком 09.06.2008 року було укладено лише договір по надання споживчого кредиту № 00015-ML-000000000040 від 09.06.2008 року, так як саме за ним отримано грошові кошти у позику (в гривневому еквівалентні, тобто валютою кредиту виступила гривня), позивач вважає договір споживчого кредиту № 00015-ML-0000000040 від 09.06.2008 року не укладеним в силу ст.ст.640, 1046 ЦК України, а з урахуванням правової позиції касаційної інстанції позивач вважає цей договір недійсним. Крім того, зміст договору суперечить Декрету КМУ № 15093 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», що також є підставою для визнання його недійсним, оскільки станом на 09.06.2008 року видача відповідачу валютного кредиту в доларах США без наявності індивідуальної або генеральної ліцензії чинним законодавством не передбачалось. Жодним законом України не передбачалось надання дозволу банкам на видачу валютного кредиту в доларах США за умови наявної банківської ліцензії та письмового дозволу з додатком замість генеральної або індивідуальної ліцензії. Крім того, в даній заяві звернуто увагу на те, що в банку відсутні докази видачі кредиту позивачу, а також відсутні докази того, що відповідач повідомляв позивача про умови кредитування відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Так, письмового підтвердження про ознайомлення позивача з вказаними Правилами матеріали кредитної справи не містять. Також банк не розписав сукупну вартість кредиту в національній валюті при зміні курсу, не вказав сукупну вартість по кожному платіжному періоду, як того вимагає НБУ. Вказане спричиняє порушення балансу рівності прав сторін договору про надання споживчого кредиту, а тому відповідно до п.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вказана умова є несправедливою та суперечить принципу добросовісності, так як його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, є підстави для визнання договору недійсним через невиконання переддоговірної роботи з позичальником, оскільки в порушення п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови щодо: мети, для якої споживчий кредит може бути втрачений; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. Позивач дійшов висновку, що схема кредитування, застосована банком, є вкрай невигідною для позичальника. Ануїтентна схема кредитування, яка була фактично нав`язана банком клієнтові, є дорожчою для останнього на суму понад 100 000,00 доларів США. Також, банком порушено п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, оскільки перед укладенням кредитного договору в іноземній валюті не попереджено споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ними. На думку позивача, внаслідок вищевказаних порушень підприємницька практика банку є такою, що вводить в оману, а тому згідно п.1 ст.230 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним. В обґрунтування вимог позивачем зазначено і про те, що договір про надання споживчого кредиту № 00015-ML-000000000040 від 09.06.2008 року суперечить ряду норм чинного законодавства, а умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону, є нікчемною. Крім того, не відповідають вимогам законодавства умова договору (п.6.3.3. Додатку до договору Умови надання споживчих кредитів) про те, що банк має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом, а також умова договору (п.5.3 додатку) про те, що за ненадання банку будь-яких документів, що передбачено умовами надання кредиту, клієнт повинен сплатити кредитору штраф. Порушенням вимог законодавства про надання споживчих кредитів є й те, що у договорі відсутній розпис загальної вартості кредитом, а таким чином відсутня істотна умова договору - ціна, а договір не містить умов про відповідальність банку. Порушивши умови видачі кредиту, а саме: фактична видача кошті відбулась 23.06.2008 року, що порушує умови споживчого договору та права позичальника, банк не поніс відповідальності, не переглянув розмірів та термінів погашення кредиту (не вносились зміни до договору в частині графіку платежів) тощо. Позивач також вважає, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України, оскільки відповідно до чинного законодавства єдиним законним способом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня. Крім того, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу, можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, за відсутності якої правочин може бути визнаний недійсним. Надання кредиту в іноземній валюті призвело також до того, що позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно відповідача, а з урахуванням істотного зміну курсу валют існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, в зв`язку з чим істотно погіршився фінансовий стан позивача. На думку позивача, вищевикладене свідчить про те, що позивач на момент укладення договору не був обізнаний щодо істотних умов договору, а саме щодо умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, йому не було надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій. Пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ними. Позивач також стверджує, що між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, у передбаченій законом формі та порядку не досягнуто письмової форми, зі сторони банку договір підписано не уповноваженими на те особами. З урахуванням вищенаведеного, позивач просить визнати договір про надання споживчого кредиту № 00015-000000000040 від 09.06.2008 року, що укладений між ним та ЗАТ «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Кредит Європа Банк» - недійсним. 23.11.2017 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про застосування позовної давності у справі. 23.11.2017 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на заяву про зміну підстав позову. У даних запереченнях представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності, який за такими вимогами сплинув принаймні 09.06.2011 року. Крім того, позивач не довів обставини, на які він посилається, а саме не надав доказів підписання та укладення кредитного договору не уповноваженими особами відповідача, а також існування різних кредитних договорів з однаковими реквізитами, але з різними істотними умовами, оскільки іншого кредитного договору, ніж договір про надання споживчого кредиту № 00015-ML-000000000040 від 09.06.2008 року не існує. Висновок про нібито порушення відповідачем п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції від 13.01.2006 року, чинної на час укладення кредитного договору) та відсутність у договорі про надання споживчого кредиту всіх істотних умов договору, передбачених законами України, побудований на власних припущеннях позивача та явно неправдивої інформації. Крім того, позивач не довів належними доказами того, що у кредитному договору сторони не досягли згоди хоча б однієї його істотної мови або те, що зміст котрих неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства, а також не довів належними доказами фактичної видачі коштів кредиту 23.06.2008 року. Представник відповідача також вважає, що позивач не надав доказів недійсності кредитного договору внаслідок власної помилки щодо обставин, які мають істотне значенні саме на момент вчинення правочину, а також не довів, на підставі якого нормативно-правового акту банк повинен розписувати сукупну вартість кредиту в національній валюті України при зміні курсу, якщо кредит був виданий у іноземній. Позивач не довів, що кредитні операції відносяться до торгівельної практики та не зазначив певної норми закону, нормативно-правового акту, умови кредитного договору про гривневий еквівалент кредиту у іноземній валюті, наданого позивачу. Також, не надано доказів навмисного введення позивача в оману під час укладення кредитного договору та взагалі відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України та ст.ст.11, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач не довів, що відповідач пропонував якусь іншу схему кредитування, ніж ануітент для кредитного договору, укладеного його сторонами, а його ствердження по не укладення договору не є підставою для визнання договору недійсним. Позивач не довів факту порушення закону при встановленні плати у кредитному договору, а його твердження про валюту кредиту - гривню є неправдивим. Позивач без жодного доказу й посилання на чинне законодавство стверджує, що надання йому кредиту у іноземній валюті призвело до того, що він перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно відповідача. Також, позивач бажає визнати недійсним у цілому кредитний договір за наявності окремої нікчемної на цей час його умови, хоча чинними законодавством не передбачена можливість визнання недійсною окрему нікчемну умову правочину. До того, ж позивач помилився у правовій природі штрафу, який, до того ж, до позивача не застосовувався. Крім того, позивачем не доведено факту не попередження його про валютні ризики та істотна зміна становища внаслідок укладення кредитного договору, а також відсутності у кредитному договору такої умови як «ціна». Представник відповідача також вважає безпідставними звинувачення у порушені відповідачем вимог п.8 ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також твердження позивача про не укладення такого договору, тобто, як такого, що не відбувся. Представник відповідача стверджує, що банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у відповідному Бюлетені про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту «Кредит під заставу нерухомості», додатках до кредитного договору «Умови надання споживчих кредитів «Кредит під заставу нерухомості» ЗАТ «Кредит Європа Банк», «Графік платежів», «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки», які підписані позивачем та де міститься повна інформація стосовно умов кредитування. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив застосувати позовну давність до вимог [PERSON] та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2018 року, справа за єдиним унікальним номером 752/19392/14-ц, номер провадження 2/754/222/18, передана судді Скрипці О.І. у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.01.2018 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 05.02.2018 року до суду надійшли письмові пояснення позивача на заперечення відповідача на заяву про зміну підстав позову, в яких позивач в особі свого представника Черьомухи О.В. вважає безпідставним твердження відповідача, що у сторін за оспорюваним договором виникли кредитні відносини, оскільки в матеріалах справи наявний інший відмінний договір із відповідними додатками до нього про надання споживчого кредиту. 16.02.2018 року до суду надійшли доповнення представника відповідача [PERSON] до заперечення на заяву про зміну підстав позову. В даних доповненнях представник відповідача зауважив на те, що головною ознакою недійсності кредитного договору, на думку позивача, є наявність двох різних примірників кредитного договору, додаткових угод та додатків до нього з різною кількістю нулів у нумерації, що нібито є доказом існування різних правочинів та відсутності у сторін кредитних відносин. Представник відповідач звертає увагу на те, що позивач не навів достовірних доказів для висловлення згаданого припущення. Внаслідок ретельного дослідження змісту кредитного договору разом з додатками, графіками платежів, додатковими угодами до нього встановлено, що існують дві тотожні редакції першого аркушу кредитного договору, підписаних з боку відповідача різними його працівниками й безпосередньо відповідачем з однаковими істотними умовами кредитного договору, але з різною кількістю нулів у нумерації, що не впливає на зміст, пункти та істотні умови кредитного договору та не є підставою, з якою ЦК України та законодавство пов`язує недійсність оспорюваного правочину. Всі істотні умови кредитного договору, необхідні для договорів даного виду, додержані у змішаному кредитному договорі. Зміст такого правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин укладений у письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У його умовах є посилання на одні і ті ж поточні рахунки, відкриті відповідачу у національній та іноземній валюті для отримання у безготівковій формі споживчого кредиту, на однакові Умови надання споживчих кредитів «Кредит під заставу нерухомості» ЗАТ «Кредит Європа Банк». Всі аркуші кредитного договору, додаткових угод до нього, додатків, графіків платежів підписані відповідачем, який має необхідний обсяг цивільної дієздатності, власноручно, з чого випливає його вільне волевиявлення. Іншого кредитного договору, який би містив нетотожні істотні умови правочину, позивач не надав. Представник відповідача зазначив і про те, що первинним документом, який підтверджує надання кредиту позивачу за умовами п.2.3 кредитного договору на його поточний рахунок у банківській установі, є меморіальний ордер № 6000026942 від 09.06.2008 року на суму 300 000,00 доларів США. Факт зарахування коштів наданого позивачу кредиту підтверджує набуття позивачем, виникнення у нього права власності на ці кошти та напрямки цільового використання. Всі подальші операції зі зняття готівкових коштів з поточного рахунку позивача є операціями з розрахунково-касового обслуговування, що не є операціями з надання/отримання кредиту та відносяться до правовідносин за договором банківського рахунку. Відтак, позивач не довів неодержання від банку кредиту, а факт одержання ним цих кредитних коштів на свій поточний рахунок не спростував. Представник відповідача також наголосив на тому, що позивач пропустив строк позовної давності. Посилаючись на вищевикладене, представник відповідача вважає, що аргументи, використані позивачем, не задовольняють підставам недійсності правочину, що визначені у ст.ст.203, 215 ЦК України, адже вони ґрунтуються на припущеннях, вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належним чином, а права, свободи та інтереси позивача внаслідок укладення кредитного договору, п`яти наступних змін до нього (у тому числі про зниження відсоткової ставки за користування кредитом ) не порушені. З урахуванням наведеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. 14.05.2018 року до суду надійшла відповідь представника позивача Черьомухи О.В. на відзив відповідача (доповнення до заперечення на заяву про зміну підстав позову). У даній відповіді представник позивача зазначає про те, що банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги чинного законодавства України та приписи НБУ, які визначені законом як істотні та є необхідними для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також те, що банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені, та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту відповідач не здійснював. У письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Представник позивача зазначила і про те, що позивач дізнався про існування договору, який оспорюється у цій справі, у 2014 році, невідкладно звернувшись до суду з позовом про його оспорення. Позивач таку редакцію договору ні в день, визначений його датою укладення 09.06.2008 року, ні пізніше при виконанні іншого правочину не підписував. Відтак, строк позовної давності не можна рахувати пропущеним, з огляду на те, що під час цієї справи буде встановлено, коли та ким укладено оспорюваний договір, в т.ч. від імені позивача. Представник позивача вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, а тому вона вважає викладені заперечення відповідача проти позову непереконливими, безпідставними та документально необґрунтованими і просить задовольнити позовні вимоги повністю. 12.06.2018 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь позивача (на доповнення до заперечення на заяву про зміну підстав позову). У даних запереченнях представник відповідача зазначає про те, що позивачем не спростовано факту пропуску ним трирічного строку позовної давності, а також позивач не довів, що існують інші, не передбачені кредитним договором істотні умови, про які він не міг довідатись під час його укладення. Представник відповідача зазначив і щодо неправильного обрання позивачем способу захисту цивільних прав, вказуючи на те, що поєднання позивачем в одному позові аргументів про нібито порушення ст.ст.203, 215 ЦК України (невідповідність змісту правочину) разом з приписам ч.1 ст.203 ЦК України (наслідки вчинення правочину під обманом чи помилкою) та одночасне згадування про не укладення такого договору є неможливим, оскільки це різні правові інститути захисту цивільних прав. Представник відповідача зазначає, що оспорюваний договір відповідає усім чинним на момент його укладення законодавчим актам України. Умова кредитного договору про зміну відсоткової ставки за п.9.9 Умов надання кредиту була правомірною та діючою на дату укладання кредитного договору, адже була дозволена приписами ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції на дату укладення кредитного договору) і стала нікчемною внаслідок наступних змін, внесених іншим законом до цього ЗУ, ЦК України та ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Представник відповідача вважає, що вся наступна поведінка позивача, як однієї із сторін правочину, засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, як - то отримання кредиту на умовах, доведених до відома позивача перед укладенням договору, про що свідчить й численне листування між позивачем та відповідачем, у той час як відсутності такої волі, зафіксованої письмово, позивач не надав, як не довів наявності у кредитному договорі несправедливих умов, істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, позивач на момент укладення кредитного договору не заявляв жодних додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Перші суперечки щодо погашення кредиту виникли з приводу поступового погіршення матеріального становища позичальника протягом 209-2013 років, а ні зі спору щодо його укладення та ненадання відомостей до такого укладення, що виключає твердження представника позивача про замовчування дійсних обставин справи. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2018 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі до одержання висновків експерта. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.07.2019 року поновлено провадження у справі. 28.07.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] . У даних поясненнях представник відповідача зазначає про те, що з огляду на зміст висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи спростовано твердження позивача про недоведеність підписання позивачем кредитного договору. Інші аргументи позивача також є недоведеними через ненадання належних доказів, а також через відсутність випадків порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» під час укладення кредитного договору. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від представника позивача Стужука А.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, враховуючи те, що починаючи з лютого 2020 року ані позивач, ані жоден з його представників в судові засідання не з`являлись, надаючи клопотання про відкладення судового розгляду з інших підстав, а також наявність письмових пояснень представників позивачів по суті спору, суд приходить до висновку про те, що сторона позивача мала достатньо часу та можливості для реалізації права на захист. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність за наявними матеріалами. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача і представника позивача та представника відповідача на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ЗАТ «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є АТ «Кредит Європа Банк», мав банківську ліцензію НБУ № 232-1 від 16.06.2007 року і Додаток до неї, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на ринку України. 09.06.2008 року між позивачем та ЗАТ «Кредит Європа Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 00015-ML-0000000040, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 000 доларів США на споживчі потреби строком на 180 місяців з датою остаточного погашення кредиту 09.06.2023 року, процентна ставка 14,00 % річних. Позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору та тарифами кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені цим договором. Зі сторони банку вказаний договір підписан представником банку Ситніковою Н.А. та Кучма В.В. , що діяли на підставі довіреностей, виданих Головою правління Ц.Мете Алтін 19.02.2008 року № 27 А/08 та 12.03.2008 року № 30 А/08 відповідно. Позивач просить суд визнати недійсним укладений між ним та відповідачем кредитний договір, вказуючи на численні, на його думку, порушення чинного законодавства. Представник відповідача проти даних доводів позивача заперечував, вказуючи на відсутність будь-яких порушень. Ретельно зваживши доводи сторін в сукупності з наявними доказами по справі, суд приходить до висновку, що твердження позивача, що кредитний та іпотечний договори зі сторони банку підписано неправомочними особами, не відповідає дійсності. Також, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, проводячи кредитні виплати; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем і містять повну інформацію стосовно умов кредитування. Також, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його необізнаності та/або введення його відповідачем в оману відносно умов кредитного договору, оскільки таке спростовується змістом кредитного договору, за яким сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо) і своїм підписом позичальник засвідчив факт ознайомлення з умовами кредитування та вчинив дії на виконання його умов. Наявними доказами підтверджується, що банк зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, про що свідчить копія меморіального ордеру № 6000026942 від 09.06.2008 року. Зазначений висновок суду ґрунтується на наступному. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, між сторонами виник спір з приводу визнання договору споживчого кредиту недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього) договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір № 00015-ML-0000000040 укладено 09.06.2008 року в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним. Зі змісту оспорюваного кредитного договору судами встановлено, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. Згідно зі статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо). Позивач ознайомився з текстом кредитного договору і підписав кожну його сторінку без будь-яких застережень. Порушення принципу справедливості позивач також вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг. З доводами позивача щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті суд не погоджується. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет КМУ), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 5 цього Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті. З цього приводу Верховний Суд України у постанові від 2 липня 2014 року у цивільній справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. ЗАТ «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є АТ «Кредит Європа Банк», мав банківську ліцензію НБУ № 232-1 від 16.06.2007 року і Додаток до неї, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на ринку України. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 09.06.2008 року і на час його укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Відтак, судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини позивачем не спростовано. Також, частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору. Відповідно до положень частини першої, пункту сьомого частини третьої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За змістом статті 230 ЦК України, у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно з абзацом другим частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору. Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано. Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відтак, суд вважає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, а тому з урахуванням положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання договору споживчого кредиту недійсними. Суд відхиляє доводи позивача щодо введення його відповідачем в оману під час укладення договору, оскільки вони спростовуються п.п.3.2, 3.3, 3.83.9 кредитного договору, і додатки до нього містять всі суттєві умови та інформацію, які були визначені, як обов`язкові відповідно до вимог чинного на той час законодавства України. Суд зауважує і на те, що згідно висновків експертів за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 01.07.2019 року № 16964-16966/19-32/17168-17177/19-32, підписи у кредитному договорі № 00015-ML-0000000040 від 09.06.2008 року, в умовах надання споживчого кредиту «Кредит під заставу нерухомості» ЗАТ «Кредит Європа Банк» та у додатку № 3 «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки», виконані [PERSON] . Вказані висновки спростовуються твердження позивача про те, що він не підписував оспорюваний правочин. Суд зауважує, що дійсно, у матеріалах справи наявні розбіжності у написанні номер оспорюваного договору, а саме № 00015-ML-0000000040, № 00015-ML-00000000040, № 00015-ML-000000000040. Однак, такі написання суд розцінює виключно як технічну помилку у написанні номера в частині кількості нулів, що жодним чином не впливає на зміст правовідносин, що існують між сторонами і жодних підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту, укладеного між сторонами 09.06.2008 року про надання кредиту в розмірі 300 000,00 доларів США не дають. Інші доводи позивача та його представників, викладені у позові, поясненнях та запереченнях, спростовуються вищенаведеними правовими нормами і підстав для задоволення позову не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача належним чином не доведено та не обґрунтовано вимоги позову, а тому в його задоволенні належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed