Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з даним позовом в якому зазначає, що 14.03.2014 року між ним як споживачем послуг та відповідачем, було укладено договір фінансового лізингу №009584 з відповідними додатками, згідно п.1.1 якого та Додатку №3, предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1 вартістю 188000 грн. В цей же день, на вимогу представника відповідача про оплату компенсації витрат лізингодавця, які безпосередньо пов»язані з виконанням договору фінансового лізингу №009584, він сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію 18800 грн. Однак, у зв»язку з тим, що представник відповідача надав йому недостовірну інформацію про предмет лізингу - трактор МТЗ -82.1 та ввів в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань та змісту супутніх послуг передбачених в даному договорі, 19.03.2014 року, він подав заяву про його розірвання та повернення сплаченої комісії. Згідно листа відповідача №144/3 від 14.04.2014 року, вказаний договір лізингу розірваний з 25.03.2014 року, однак у поверненні сплаченої комісії йому відмовлено, оскільки відповідно до п.10.11 ст.10 цього договору, дані кошти не повертаються. Вважає положення п.10.11 ст.10 договору лізингу несправедливими і відповідно до ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними і вважаються такими з моменту укладення договору, а внесена ним комісія поверненню, оскільки деякі умови договору є несправедливими, а відповідач вчинив відносно нього недобросовісно, допустивши дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду йому, як споживачеві, чим йому завдається значна шкода. Так, він придбаває трактор незрозумілого виробника, при цьому здійснені ним платежі в сумі значно перевищують вартість предмету лізингу, а платіж за організацію даного договору не відповідає наданій та виконаній послузі в розумінні ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», оскільки вона полягала лише у виготовленні стандартної форми договору. Тому, сплачений ним платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Просить суд визнати недійсним п.10.11 ст.10 договору №009584 фінансового лізингу від 14.03.2014 року, укладеного між ним та відповідачем щодо неповернення лізингоодержувачем у випадку розірвання даного договору комісії за організацію даного договору та стягнути з відповідача 18800 грн. сплаченої комісії, а також понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], підтримав позовні вимоги в повному об»ємі. Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився про причину неявки, суд не повідомив (а.с.27,33). Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 14.03.2014 року між позивачем [PERSON], як споживачем послуг та відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», було укладено договір фінансового лізингу № 009584 з відповідними додатками, згідно п.1.1 якого та Додатку №3, предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1 вартістю 188000 грн. В цей же день, на вимогу представника відповідача про оплату компенсації витрат лізингодавця, які безпосередньо пов»язані з виконанням договору фінансового лізингу №009584, він сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію 18800 грн. (а.с.6-16). Відповідно до заяви позивача від 19.03.2014 року про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплаченої комісії в зв»язку з тим, що представником відповідача було надано недостовірну інформацію про предмет лізингу - трактор МТЗ -82.1 та введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань та змісту супутніх послуг передбачених в даному договорі, відповідачем, 25.03.2014 року, такий договір було розірвано, однак у поверненні сплаченої комісії за його організацію в сумі 18800 грн, позивачу було відмовлено на підставі п.10.11 ст.10 Договору (а.с.19-18). Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Однак, з вказаного договору вбачається, що здійснений позивачем платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу в розумінні ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів», держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Таким чином, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб»єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Згідно ст.18 цього Закону, передбачається визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Це стосується коли умови договору є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору. Виходячи з обставин справи, наявність п.10.11 ст.10 договору фінансового лізингу від 14.03.2014 року, порушує принцип добросовісності, оскільки відсутня співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала лише у виготовленні стандартної форми договору та, яка в розумінні ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем. Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін, що спричиняє позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених ним коштів в сумі 18800 грн. Таким чином вимоги позивача є справедливими та обгрунтованими. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved