Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що за проханням останньої на підставі договору дарування частки нежилого приміщення від 17.02.2009 на нього було оформлено 2/200 частки нежилого приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] Інша частина приміщення (2/200 часток) на підставі цього же договору дарування від 17.02.2009 належить відповідачеві [PERSON] Юридично подароване позивачу нежиле приміщення фактично подаровано [PERSON], яка прийняла цей дар. Враховуючи вищевикладене просить визнати договір дарування 2/200 частки нежитлового приміщення від 17.02.2009, посвідчений нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ковальовою Я.В. і зареєстрований в реєстрі за №639, частково недійсним в частині того, що обдарованим є [PERSON]; визнати частково обдарованою за вказаним договором відповідача [PERSON] Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явився, причину неявки суду не повідомив, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та надав пояснення, аналогічні позову. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про розгляд справи, причини неявки не вказав, однак, відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи в її відсутність, суд розглядає справу у відсутність відповідачів та ухвалює по справі рішення. Заслухавши позивача та його представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування частки нежитлового приміщення від 17.02.2009, укладеного між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку, посвідченого нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ковальовою Я.В. і зареєстрований в реєстрі за №639 [PERSON] та [PERSON] набули право власності (прийняли у дар) в рівних частках нерухоме майно у вигляді 2/200 частки нежилого приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2009 (а.с.11) та відповідним технічним паспортом (а.с.12-13). Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Права та обов'язки учасників справи визначені ст.ст. 43,49 ЦПК України. Відповідно до ст.50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки. Позивач при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним вищевказаного договору дарування неправильно визначив суб'єктний склад сторін спору, не залучив до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON], який являється стороною оспорюваного договору дарування. При розгляді справи позивач з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] відповідно до вимог ЦПК України не звертався, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки суд позбавлений права без залучення співвідповідача [PERSON] вирішити питання про права та обов'язки особи, яка не є учасником справи, та питань, які стосуються предмету спору, що є неприпустимим, оскільки це суперечить основоположним принципам цивільного судочинства. Крім того, правовою підставою визнання договору дарування частково недійсним, позивач наводить удаваність правочину, яка полягає в тому, що фактично обдарованим є відповідач по справі - [PERSON] Посилаючись на роз'яснення ВСУ які містяться у п.26 «Правові позиції з розгляду судами окремих категорій цивільних справ» просив вказаний договір визнати недійсним лише в частині, що стосується позивача по справі, визнавши обдарованою особою за договором - [PERSON], в частці, що належить позивачу. З огляду на відсутність відповідних вимог з боку [PERSON], вчинення відповідних дій, а саме визнання права власності за останньою, навіть за наявності ознак недійсності правочину є неможливим, оскільки суперечить загальним засадам диспозитивності цивільного судочинства, визначених у ст.13 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed