Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . На даний час в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . Однак, [PERSON] не проживає в даній квартирі з 2010 року та згідно нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 18.12.2017 року вона зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Також вказує, що з 2004 року [PERSON] не проживає в даній квартирі та згідно нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 15.04.2004 року він зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Особистих речей [PERSON] , [PERSON] в квартирі не має, вони не проживають в квартирі більше трьох років. А тому, просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.07.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні 29.10.2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Весеньов Є.В. позовну заяву [PERSON] підтримав та просив її задовольнити, визнати [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Весеньов Є.В. не з`явився, але 29.01.2020 року направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та вказував, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але направила заяву від 13.01.2020 року про визнання нею позовних вимог, в якій вона також вказує, що вона не проживає в квартирі [ADDRESS] більше одного року, є громадянкою Росії, зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Тому не заперечує проти задоволення позову [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву від 09.01.2020 року про визнання ним позовних вимог, в якій він також вказує, що він не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2000 року, є громадянином Росії, зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Тому не заперечує проти задоволення позову [PERSON] та визнання його ( [PERSON] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Весеньова Є.В. (с/з 29.10.2019 року), дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що стверджується реєстраційним посвідченням Черкаського обласного бюро технічної інвентаризації від 25.02.1992 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2019 року №186552803 (а.с. 32, 71-72). Також в судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відомостями з відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 23.07.2019 року (а.с. 20, 21). Однак останні у вказаній квартирі не проживають більше року. Вказане стверджується нотаріально посвідченими заявами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9, 10, 11), а також поданими відповідачами [PERSON] та [PERSON] від 09.01.2020 року та від 12.01.2020 року (надійшли до суду 22.01.2020 року та 29.01.2020 року), в яких вони вказують, що не проживають в квартирі [ADDRESS] більше одного року. Обставин, які б перешкоджали відповідачам у проживанні в квартирі [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч 2.ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] більше одного року, підстави для збереження за ними жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, а також враховуючи визнання відповідачами даного позову, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved