Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що у серпні 2021 року позивачу стало відомо про наявність арешту всього його майна. Згідно інформації з ДРРП 03.11.2006 ВДВС у Деснянському районі м. Києва було винесено постанову серії АА № 623202, якою було накладено арешт на все майно позивача. 15.11.2006 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження № 4058052 стосовно [PERSON] . Наявність вказаного арешту перешкоджає позивачу здійснювати розпорядження своїм майном. Звернувшись із заявою до відповідача, останній повідомив, що детальну інформацію щодо постанови АА № 623202 від 03.11.2006 року не має можливості, оскільки виконавче провадження було знищено, строк зберігання документів становить 3 роки. На підставі викладеного, позивач просить зняти арешт накладений на все майно [PERSON] згідно постанови серії АА№ 623202 від 03.11.2006 року ВДВС Деснянського району м. Києва. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність сторони позивача за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність та розглянути справу за наявними доказами та винести рішення відповідно до норм чинного законодавства. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З письмових матеріалів справи вбачається, що відомості про арешт нерухомого майна [PERSON] були внесені на підставі постанови державного виконавця ВДВС Деснянського району м. Києва від 03.11.2006 року №АА 623202, зареєстрований 15.11.2006 року П`ятнадцятою київської державною нотаріальною конторою за № 4058052. Позивач, звернувшись із заявою до відповідача Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), отримав роз`яснення, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на 19.08.2021 року відкритті провадження боржником яких є [PERSON] на виконанні у відділу не перебувають. Надати більш детальну інформацію щодо постанови № АА 623202 від 03.11.2006 року якою накладено арешт на майно [PERSON] не має можливості, оскільки строк зберігання виконавчих документів становить 3 роки. Окремо вказано, що для вирішення питання про зняття арешту з усього майна можливо звернувшись в порядку п. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» до суду. Таким чином, позивач в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не може. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами статті 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що підстав для накладення арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі викладеного,

Outcome: approved