Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог: реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, комунальне підприємство «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог вказував, що згідно з свідоцтвом про право власності САВ № 882921 від 24.04.2008р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом № 4-263 від 04.02.2009р. йому належить на праві спільної часткової власності житловий будинок в розмірі 18/50 ідеальної частки, розташований за адресою [ADDRESS], загальною площею 58,8 кв.м. Іншим співвласником 17/50 ідеальної частки житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], якій згідно з свідоцтвом про право власності б/н від 24.11.1997 р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-842 від 23.04.2010 року. Відповідачці [PERSON] належить 3/10 ідеальної частки зазначеного будинку (квартира № 3) на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2001 р., який позивач вважає недійсним, оскільки в ньому не вірно зазначено ідеальну частку останньої, замість 11/50 в оспорюваному правочині вказано 3/10 частин будинковолодіння і, тому порушується право власності позивача на його фактичну частку в розмірі 11/25, що в подальшому призведе до порушення його права власності на земельну ділянку. Вважаючи, дії відповідачки такими, що обмежують позивача в розпорядженні своїм майном, [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 14.11.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 21902; визнати право власності [PERSON] на частину житлового будинку в розмірі 11/50 ідеальної частки в спільній частковій власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в м. Черкаси; визнати за [PERSON] право власності на 2/25 ідеальних частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] та стягнути на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представники - [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити та визнати договір купівлі-продажу недійсним, пояснюючи суду той факт, що Соснівським районним судом м. Черкаси від 02.12.2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON], комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», треті особи -[PERSON], реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції в Черкаській області про встановлення реальних часток жилого будинку, який знаходиться в спільній частковій власності на підставі висновку № 32се-12 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 27.01.2013р., встановлено фактичну обставину того, що [PERSON] має фактичний розмір частини будинковолодіння станом на 14.11.2001р., який складає 11/50 ідеальної частки; фактичний розмір частини будинковолодіння, що належить [PERSON] станом на 14.11.2001р., складає 17/50 ідеальної частки; позивач повинен мати 11/25 ідеальної частини будинковолодіння станом 14.11.2001р. Першому власнику, [PERSON], при приватизації частини будинковолодіння, набувачі якої стала відповідачка, спеціалістами БТІ було проведено розрахунок частки майна, що приватизувалося за заявою [PERSON] При даному розрахунку прибудова літ. а прим.1 була включена стовідсотково в майно [PERSON], хоча фактично нею користувалося два співвласники: [PERSON] - 60%, та [PERSON] - 40%. Згодом, при приватизації [PERSON] своєї частки житлового приміщення в 1997р. помилка була виявлена та в розрахунку виправлена, але документи на право власності не мінялись, тож частка [PERSON] залишилась розмірі 3/10. Позивач наголошував, що має намір приватизувати земельну ділянку, на якій розташована будівля та споруди, відповідно до розміру ідеальних часток будинковолодіння, проте через помилку у визначенні розміру частки [PERSON], він не може розпоряджатися частиною свого майна в розмірі 4/50 ідеальної частки. Відповідачка та її адвокат - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, позивачка пояснила, що не згодна щодо зміни часток, оскільки її реальна частка менше частки, вказаної у правовстановлюючому документі - договорі купівлі-продажу від 14.11.2001 р., який вчинений з додержанням сторонами вимог закону. Крім того, адвокат суду пояснив, що позивачем не вірно застосовані норми ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, до правовідносин, які виникли у період з 1993 року по 2001 рік. Представник третьої особи КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» - Бузько І.П. в судовому засіданні суду пояснила, що у 1993 році при розрахунку часток при приватизації попереднього власника [PERSON], спеціалістами , БТІ було проведено розрахунок частки майна, що приватизувалась [PERSON] При даному розрахунку прибудова літ а1 була включена 100%, хоча фактично нею користувалися два співвласники: [PERSON] - 60% та [PERSON] - 40%. Згодом, при приватизації [PERSON] в 1997 році помилка була виявлена та в розрахунку виправлена, але документи на право власності не мінялись, тож частка залишилась 3/10. Після зміни кількості власників, у 2001 році на підставі договору купівлі-продажу придбала [PERSON] У 1997 році 17/50 частин цього будинку приватизувала [PERSON] Позивач [PERSON] та його мати приватизували 36/100 або 18/50 частин будинку 24.04.2008 року. З 2009 року позивач є одноособовим власником вказаної частини будинку. Представник третьої особи реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції Черкаської області в судове засідання не з»явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Треті особи [PERSON], реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції Черкаської області в судове засідання не з»явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши думку сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] в м. Черкаси, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі спільної часткової власності належить 18/50 ідеальної частки домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності САВ № 882921 від 24.04.2008 року та свідоцтва про право на спадщину за законом № 4/263 від 04.02.2009 року. Іншими співвласниками домоволодіння є відповідачка [PERSON], якій належить 3/10 ідеальної частки домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 14.11.2001 року, та третя особа [PERSON], яка є співвласницею 17/50 ідеальної частки домоволодіння по [ADDRESS] згідно з свідоцтвом про право власності б/н від 24.11.1997 р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-842 від 23.04.2010 року. Зміна прізвища відповідачки з «Тараненко» на «Косенкову» відбулося внаслідок укладення шлюбу 02.03.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 233. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.12.2013 року позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], КП ЧООБТІ про встановлення реальних часток жилого будинку, який знаходиться в спільній частковій власності, фактичного перерахунку цих часток та внесення змін до правовстановлюючих документів задоволено частково та встановлено фактичний розмір часток будинковолодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, [ADDRESS] станом на 14.11.2001 р. за співвласниками: [PERSON] - 22% = 11/50, [PERSON] - 34% = 17/50, [PERSON] - 44% = 11/25. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2014 року скасовано рішення від 02.12.2013 року, в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], КП ЧООБТІ про встановлення реальних часток жилого будинку, який знаходиться в спільній частковій власності, фактичного перерахунку цих часток та внесення змін до правовстановлюючих документів відмовлено. Зокрема, судом встановлено, що станом на час приватизації 1/3 частини будинку [PERSON] у 1993 році, [PERSON] не був співвласником будинку і його права та інтереси не зачіпалися вказаним актом приватизації та визначенням частки будинку, що підлягала приватизації. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Твердження представників позивача про те, що договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 14.11.2001 року, відповідно до якого відповідачка має у власності житлове приміщення в розмірі 3/10 ідеальної частки в спільній частковій власності на житловий будинок по [ADDRESS] в м. Черкаси, загальною площею 28,8 кв.м., є оспорюваним првочином, який має важливий дефект у своєму складі - розмір ідеальної частки нерухомого майна, і єдиним способом є визнання такого правочину недійсним, суд оцінює критично, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Враховуючи, що ст. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачено застосування правил нового ЦК до питань, пов»язаних з недійсністю договорів, тобто за підставами, порядком та правовими наслідками визнання договорів недійсними, тому вирішення цих питань (підстав, порядку і правових наслідків визнання договорів недійсними) мають застосовуватися правила кодексу, який діяв на момент укладення такого договору. Так, згідно з ст.224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) за договором купівлі - продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплати за нього певну грошову суму. Досліджений в судовому засіданні зміст договору купівлі продажу частини житлового будинку, що посвідчений 14.11.2001 р. приватним нотаріусом Черкаського міськрайонного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 21901, свідчить про те, що сторони за угодою домовилися щодо усіх істотних умов договору, за яким продавець [PERSON] передав покупцеві [PERSON] у власність 3/10 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в м. Черкаси, [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці площею 590 кв.м., а остання прийняла їх та сплатила продавцю визначену договором грошову суму. При цьому, вказаний договір має чітко виражену мету, зміст якої полягає у відчуженні майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Таким чином правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами ЦК України (в редакції закону 1963 року), а також Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №4 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Одночасно, суд вважає за необхідним зазначити, що позивач помилково у своїй позовній заяві посилається на норми ЦК України (в редакції закону 2004 року) Зібраними по справі доказами встановлено, що спірний договір купівлі-продажу укладено та виконано 14.11.2001 року відповідно до положень чинного на той момент Цивільного кодексу УРСР редакції 1963 року, яким регулюються спірні правовідносини. Таким чином в ході розгляду справи встановлено, що права позивача ніяким чином не порушено. Даний факт, як зазначалося вище, встановлено рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2014 року скасовано рішення від 02.12.2013 року Підстави визнання договорів недійсними визначенні Главою 3 ЦК Української РСР 1963 р., зокрема ст. ст. 45-47, 49-58 ЦК України і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення спірного договору. Так, за правилами ст.48 ЦК України (в редакції 1963 р.) угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки вимогам законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. В обґрунтування позовних вимог, позивач в порушення вимог ст.48 ЦК України (в редакції 1963 р.) не зазначив норму матеріального права чи нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Outcome: dismissed