Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ними 16.09.1997 року, згідно якого відповідач позичив у нього 640 доларів США, які зобов`язувався повернути через шість місяців, тобто до 16.03.1998 року, про що надав письмову розписку. Крім того, 30.09.1998 року вони уклали договір позики, відповідно до якого відповідач позичив у нього 1300 доларів США, які зобов`язувався повернути через три місяці, тобто до 30.12.1998 року, про що надав письмову розписку. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики виконав частково. 01.10.2016 року [PERSON] повернув 50 доларів США, які він позичив згідно розписки від 17.09.1997 року та 50 доларів США, які він позичив згідно розписки від 30.09.1998 року. Позивач зазначив, що розмір процентів за користування переданими в борг грошовими коштами договорами позики не встановлено, а тому згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України він має право на отримання процентів в розмірі облікової ставки НБУ за термін, на який грошові кошти передавалися в позику, і розмір яких становить: по розписці від 17.09.1997 року - 95.95 доларів США; по розписці від 30.09.1998 року - 257.93 доларів США. Також, він має право на стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення, який станом на 17.09.2019 року становить 8215 днів (з 17.03.1998 року до 17.09.2019 року) по розписці від 17.09.1997 року, 7926 днів (з 31.12.1998 року до 17.09.2019 року) по розписці від 30.09.1998 року, розмір яких складає: по розписці від 17.09.1997 року - 427.68 доларів США та по розписці від 30.09.1998 року - 842.44 доларів США. Крім того, згідно розписки від 30.09.1998 року, відповідач зобов`язувався сплатити компенсацію (штраф) в сумі 100 гривень за кожен день прострочення, а тому він має право на стягнення з останнього компенсації (штрафу) за період з 25 вересня 2018 року до 24 вересня 2019 року в розмірі 36 500 гривень. Відповідач в добровільному порядку свої боргові зобов`язання не виконує, а тому він вимушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Просить стягнути з відповідача в його користь 1 113,63 доларів США заборгованості згідно розписки від 17 вересня 1997 року та 2 350,37 доларів США та 36 500.00 гривень заборгованості згідно розписки від 30 вересня 1998 року. Також, просить стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі обставини: Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 16 вересня 1997 року [PERSON] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] , паспорт: [NUMBER] № [NUMBER] взяв у позику терміном на 6 (шість) місяців суму 640 (шістсот сорок) доларів США в [PERSON] . Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 30 вересня 1998 року [PERSON] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] , взяв у позику в [PERSON] 1300доларів США терміном на три місяці. Паспорт: [NUMBER] . Гроші зобов`язувався віддати у строк, а якщо ні, то компенсує в більшій сумі 100 грн. за кожний день прострочення. 01 жовтня 2016 року [PERSON] повернув позивачу 50 доларів США, які він взяв у позику згідно розписки від 17 вересня 1997 року та 50 доларів США, які він взяв у позику згідно розписки від 30 вересня 1998 року, що підтверджуються відповідними записами у зазначених розписках 01 жовтня 2016 року. У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. При вирішенні спору суд враховує, що до виниклих між сторонами правовідносин мають бути застосовані норми ЦК УРСР. Так, за статтею 374 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Укладення договору в простій письмовій формі відповідає статті 375 ЦК УРСР. За положеннями статті 374 ЦК УРСР договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, що відповідає положенням ЦК УРСР. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики виконав лише частково. Зокрема, 01 жовтня 2016 року [PERSON] повернув позивачу кошти в загальній сумі 100 доларів США, по двох договорах позики, що підтверджуються відповідними записами у розписках. У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду, відповідач не виконав зобов`язання за договорами позики належним чином, оскільки не повернув отримані кошти в сумі 590 доларів США згідно розписки від 17 вересня 1997 року та 1250 доларів США згідно розписки від 30 вересня 1998 року. Таким чином, суд вважає, що з відповідача слід стягнути в користь позивача суму неповернутого боргу в розмірі 1840 доларів США (590+1250=1840), яка доведена позивачем в процесі розгляду справи. Згідно офіційного курсу Національного банку України, станом на 10.01.2020 року курс долара США становить 24,119 грн., а тому сума боргу в розмірі 1840 доларів США буде еквівалентна 44378,96 грн. Також, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення процентів згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки Національного банку України, не підлягають до задоволення, виходячи з такого. На момент укладення договору позики за статтею 170 ЦК УРСР проценти по грошових та інших зобов`язаннях між фізичними особами не допускались. Наявності інших правовідносин, окрім, обумовлених договором позики судом не встановлено, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ за термін, на який грошові кошти передавалися в позику в розмірі по розписці від 17.09.1997 року - 95,95 доларів США та по розписці від 30.09.1998 року - 257,93 доларів США до задоволення не підлягають. Крім цього, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення із відповідача 3% річних від простроченої суми підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма закону почала діяти з 01 січня 2004 року, тобто з моменту набрання чинності Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річнихвід простроченої суми підлягають до часткового задоволення, відтак слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за період з 01.01.2004 р. по 17.09.2019р. в розмірі 20918,90 грн.. Також, суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення із відповідача 36 500 грн. компенсації (штрафу), оскільки вважає таке стягнення подвійною відповідальністю відповідача за неналежне виконання своїх зобов`язань. Так, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч.2 ст.. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи зазначені норми закону, а також ту обставину, що штраф та три відсотки річних від простроченої суми передбачені за одне і те ж порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором позики, тому їх одночасне застосування суд вважає безпідставним. Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим за результатами перегляду справи № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, №6-1374цс17 від 11.10.2017 року. Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу за договором позики в розмірі 1840 (одна тисяча вісімсот сорок) доларів США, що еквівалентно 44 378 грн. 96 коп. та три відсотки річних в розмірі 20 918 ,90 грн.., частково задовольнивши позовні вимоги [PERSON] .. Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 768,40 грн. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на його користь витрати на правову допомогу адвоката. На підтвердження понесених витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги від 24.09.2019 року, акт №1 від 02.01.2020 р. обсягу виконаних робіт (надання юридичних послуг) та квитанцію до прибуткового касового ордера №02/01/2020 про оплату [PERSON] [PERSON] 5523 грн. за надання правничої допомоги. Суд, виходячи із вимог п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України, а саме розміру обгрунтованості та пропорційності понесених витрат до предмету спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, суд вважає, що заявлені [PERSON] витрати на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 2 000 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial