Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів, згідно якого просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з позивача на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2012 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], з 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) до 1/8 частки усіх видів заробітку (доходу). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з грудня 2013 року його матеріальне становище змінилося у зв'язку зі зміною місця проживання та зміною роботи. На момент подачі позову до суду заробітна плата позивача становить 1250 грн. Крім того, на утриманні позивача перебуває також інша його малолітня дочка - [PERSON], [INFO]. З огляду на те, що позивач має на утриманні ще одну малолітню дитину, мінімальний дохід, можливості сплачувати аліменти в розмірі, визначеному рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2012 року в позивача немає, останній вимушений був звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримали позовну вимоги за викладеними в позові обставинами та просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак, конверти із судовими повістками повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, тому визнає причини її неявки неповажними та, заслухавши думку позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 13.01.2012 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Згідно з вказаним рішенням, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 14.12.2011 року і до повноліття дитини (а.с.3). Судом встановлено, що дане рішення суду не оскаржувалось. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Зміна сімейного стану позивача підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], відповідно до якого 02.08.2013 року у Зарудинецькій сільській раді Ружинського р-ну Житомирської області між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 8), а також копією свідоцтва про народження [NUMBER], з даних якого вбачається, що від даного шлюбу позивач має малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 4). В підтвердження зміни матеріального стану позивача останній надав довідку від 12.12.2016 року за вих. №2, з якої вбачається, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] з 2015 ркоу за основним місцем роботи, займає посаду головного бухгалтера, його посадовий оклад становить 1550 грн. та заробітна плата за період червень-листопад 2016 року склала 9300 грн. (а.с.9). Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Суд вважає зменшення розміру аліментів з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) позивача до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) необґрунтованим, оскільки позивач є працездатною особою, а також обидві дитини позивача потребують однакової уваги та матеріального забезпечення з його боку. Таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зменшивши, встановлений рішенням суду розмір аліментів на утримання [PERSON], [INFO], до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня ухвалення рішення по справі до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial