Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Український Страховий Дім» про визнання договору доручення недійсним, посилаючись на наступні обставини. 17 листопада 2011 року між Приватним акціонерним товариством «Український Страховий Дім» (далі - Відповідач ) та [PERSON] (далі - Позивач ) був укладений у простій письмовій формі Договір доручення № 11/05/02/003 (далі - Договір). Згідно укладеного Договору Позивач зобов'язаний від імені та за дорученням Відповідача виконувати частину його страхової діяльності. Відповідач зобов'язаний забезпечувати Позивача необхідними методичними, нормативними та іншими документами для виконання Позивачем умов договору, проводити необхідні консультації щодо виконання цього договору та сплачувати винагороду за виконання доручення за цім Договором. З боку Відповідача Договір був підписаний саме Начальником Управління партнерських продажів [PERSON], який при підписанні Договору діяв на підставі довіреності №1059 від 16.11.2011 року (далі - Довіреність). Звертає увагу суду на те, що згідно з Довіреністю [PERSON] не мав права підписувати такого роду договорів, який був укладений з Позивачем, з того приводу, що [PERSON] не був уповноважений підписувати Договір. З цього слід зробити висновок, що з боку Відповідача Договір підписала особа, яка не мала на це повноважень. Оскільки виходячи з огляду Довіреності слід зробити висновок, що [PERSON] мав право укладати лише договори страхування (поліси) за встановленими типовими формами та відповідно до інструкцій Відповідача. Але, звертає увагу суду на те, що у Довіреності не містяться ніяких відомостей про надання [PERSON] Відповідачем повноважень саме на укладання договорів-доручення. Згідно з ч. 2 ст. 244 ЦК України представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Згідно з ч. З ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють ; довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Згідно з ч. З ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Вважає, що укладання Договору було вчинено з порушенням ч. 2 ст. 203 ЦК України, а саме припис зазначеної норми містить у себе певну вимогу, а саме правочин має бути вчинений особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання з момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Просив суд визнати недійсним договір доручення № 11/05/02/003 від 17 листопада 2011 року, який був укладений між ПрАТ «Український Страховий Дім» в особі [PERSON] та [PERSON], стягнути с ПрАТ «Український Страховий Дім» витрати пов'язані з сплатою судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі ордеру серія ДН № 000,2332 на надання правової допомоги та договору на надання правової допомоги від 18 січня 2013 року підтримав позовні вимоги позивача, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Додав, що крім того, що зазначено в позовній заяві, ще однією підставою визнання недійсним договору - доручення є те, що в довіреності № 1059 від 16.11.2011 року, яка була видана відповідачем ПАТ «Український Страховий Дім» [PERSON] не передбачено право передоручення. Крім того, з відповіді, яка надана відповідачем на адвокатський запит вбачається, що внутрішні документи ПАТ «Український Страховий Дім» ( положення, інструкції ), що регламентують діяльність Управління партнерських продажів ПАТ «Український Страховий Дім» не передбачають повноваження начальника вказаного структурного підрозділу на укладання від імені товариства договорів доручення ( агентських угод ). Відповідач ПАТ «Український Страховий Дім» в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представником відповідача Кравцовою Н.В., яка діє на підставі довіреності було надано клопотання про зупинення провадження у даній справі, яке було отримано судом 10.01.2014 року. Клопотань та заяв про відкладення розгляду справи від представника відповідача на адресу суду не надходило. Тому, судом причина неявки представника відповідача визнана неповажною. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Ухвалою суду від 20 вересня 2013 року було відкрито та призначено до розгляду справа за позовною заявою [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Український Страховий Дім» про визнання договору доручення недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого, не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. 17 листопада 2011 року між приватним акціонерним товариством «Український Страховий Дім» та [PERSON] був укладений у простій письмовій формі Договір доручення № 11/05/02/003. Встановлено, що в інтересах приватного акціонерного товариства «Український Страховий Дім» діяв Начальник Управління партнерських продажів [PERSON] на підставі довіреності №1059 від 16.11.2011 року, який і підписав Договір доручення № 11/05/02/003. Згідно укладеного Договору позивач зобов'язаний від імені та за дорученням відповідача виконувати частину його страхової діяльності. Відповідач зобов'язаний забезпечувати Позивача необхідними методичними, нормативними та іншими документами для виконання Позивачем умов договору, проводити необхідні консультації щодо виконання цього договору та сплачувати винагороду за виконання доручення за цім Договором. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою вважає, що договір доручення № 11/05/02/003 від 17.11.2011 року повинен бути визнаний судом недійсним, так як [PERSON] не мав права підписувати такого роду договорів, який був укладений з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання з момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник ) зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частинами 1, 2 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов»язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Згідно з ч. 2 ст. 244 ЦК України представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють ( довірителем ), безпосередньо третій особі. Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Згідно наявної в матеріалах справи довіреності № 1059 від 16.11.2011 року, яка була видана ПАТ «Український Страховий Дім» в особі Голови Правління Барсук Н.М. та яка уповноважує [PERSON] на виконання певних дій вбачається, що ця довіреність видана без права передоручення. Крім того, з відповіді Голови Правління ПАТ «Український Страховий Дім» Суксіна В.Д. від 04.10.2013 року за вих. № 276/07/9 на адвокатський запит вбачається, що внутрішні документи ПАТ «Український Страховий Дім» ( положення, інструкції ), що регламентують діяльність Управління партнерських продажів ПАТ «Український Страховий Дім» не передбачають повноваження начальника вказаного структурного підрозділу на укладання від імені товариства договорів доручення ( агентських угод ). Отже, в порушення вищенаведеного, Начальник Управління партнерських продажів ПАТ «Український Страховий Дім» [PERSON] уклав разом із позивачем [PERSON] Договір доручення № 11/05/02/003 ( агентська угода ) не маючи на те повноважень. Тому, з урахуванням вищенаведеного та встановленого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Український Страховий Дім» в частині визнання договору доручення недійсним є такими, що підлягають задоволенню, так як знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved