Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи позов тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між відповідачем та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1079, також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 листопада 2016 року, номер запису 16633104 та договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року укладеним між відповідачем та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1081, заявою [PERSON] про повний розрахунок від 20 червня 2017 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 червня 2017 року номер запису 21058862. З 22 червня 2017 року [PERSON] втратила право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] та не виконуючи умов договорів купівлі продажу частини житлового будинку та усних домовленостей відмовляється виселятися, зніматися з реєстраційного обліку та передати домову книгу. При неодноразових проханнях позивача відповідач відмовляється добровільно виселитись та знятись з реєстрації місця проживання. У зв'язку з тим, що в житловому будинку проживає та зареєстрована відповідач у позивача виникли труднощі щодо реалізації свого права власності. 25.02.2019 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив та заяву про виклик свідків Відповідно до ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім'я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи (а.с. 33), відповідач отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками 18.06.2018 року, отже 15-ти денний термін на подачу відзиву минув 04 липня 2018 року. Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно положень ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію. Отже відзив та заява про виклик свідків подані з пропуском строків, які визначено ч. 3 ст. 91 та ч. 7 ст. 178 ЦПК України. Відповідач та його представник не зверталися до суду із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку, про наявність поважних причин, які призвели до його пропуску, суд не повідомлено. На підставі вищевикладеного, відзив та заява про виклик свідків від 25.02.2019 року на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України залишаються судом без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися повторно, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач неодноразово подавала заяви про відкладення судового засідання, однак доказів про наявність поважних причин, які перешкоджають явці у судові засідання, суду не надано. Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, а також зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд визнав неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи, тому для недопущення тривалості розгляду справи, а також за відсутності доказів поважності причин не прибуття сторони відповідача в судове засідання, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони відповідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1079 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2016 року, номер запису 16633104, копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1081, копією заяви [PERSON] про повний розрахунок від 20 червня 2017 року витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 червня 2017 року номер запису 21058862 (а.с. 6-10). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 18). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що позивач [PERSON] є його знайомим. Він попросив у [PERSON] пожити у його будинку за адресою [ADDRESS], на що останній погодився. Також, відповідач [PERSON], яка на той час проживала у будинку, не заперечувала проти того, щоб [PERSON] проживав за вказаною адресою, однак згодом, коли [PERSON] прийшов проживати, відповідач вигнала його. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що є знайомим [PERSON] та сусідом [PERSON] Відповідача бачить десь раз у два тижні за адресою: [ADDRESS], приходив до будинку влітку разом з [PERSON], однак [PERSON] їх вигнала. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові № 143/1410/17 від 14 04.03.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії») Суд, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшов висновку про те, що відповідач не є власником чи наймачем спірного житлового будинку, не є членоми сім'ї позивача, користується будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажає, при цьому цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право користування припинилося, оскільки припинилося право власності на житло, відтак вимоги позивача, який є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідача обґрунтовані та підлягають задоволенню. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved