Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про залишення без розгляду позовних вимог в частині, просить суд: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 30 вересня 2019 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком Валерієм Івановичем за реєстровим № 1208 та застосувати наслідки недійсності цього правочину; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 202 000,00 грн та в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 13 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений вказаний договір, за умовами якого відповідачка передала у власність (продала), а позивач прийняв у власність (купив) належну їй квартиру [ADDRESS] та сплатив за неї до підписання договору 202 000,00 грн. Підписанням договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за відчужувану нерухомість. За результатами виконання договору право власності на квартиру 30 вересня 2019 року було зареєстровано за [PERSON] . У подальшому на запит позивача Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація листом від 21 серпня 2020 року повідомила, що орган приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, будь-які документи щодо квартири відсутні. Згідно з відповіддю Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за даними книг Бюро спірна квартира не зареєстрована на праві власності. При цьому, у п. 10 договору продавець, [PERSON] , стверджувала, що відчужувана квартира належить їй особисто, оскільки набута згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Викладене, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачка з метою укладення договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2019 року навмисно ввела [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення для нього як покупця, а саме, щодо наявності у неї зареєстрованого у встановленому порядку права власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим договір суперечить ч.ч. 1, 3 ст. 203, ст.ст. 655, 658 ЦК України та підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності цього правочину та поверненням позивачу грошових коштів, переданих ним за договором у якості оплати за квартиру в розмірі 202 000,00 грн. Протиправними діями відповідачку позивачу було завдано істотну моральну шкоду, яку позивач оцінює у 13 000,00 грн, та яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав. Позивач планував проживати у придбаній квартирі, грошові кошти на придбання якої він позичив у гр. [PERSON] . Внаслідок введення відповідачкою позивача в оману, він фактично втратив грошові кошти та не отримав взамін нерухомого майна, за рахунок якого міг би виконати зобов`язання перед [PERSON] . Вказані дії відповідачки призвели до порушення життєвих планів позивача та його звичайного ритму життя, незапланованих витрат, постійного стресу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її до підготовчого судового засідання з викликом сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатками до неї відповідачка, [PERSON] , та треті особи, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація і Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», кожен окремо, отримали 09 лютого 2021 року. 02 лютого 2021 року до суду від представника третьої особи, Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, - Ляхової Я.Ю. надійшло пояснення на позовну заяву, у якому зазначається, що відповідно до інформації, яка міститься в архівному відділі Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, розпорядження № 2654 від 30 грудня 2004 року, на підставі якого 30 грудня 2004 року було видане свідоцтво про право власності на житло, не існує. Органами приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не здійснювалося оформлення документів на приватизацію квартири [ADDRESS] та будь-які документи щодо даної квартири у Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації відсутні. 23 лютого 2021 року у підготовчому судовому засіданні представник третьої особи, Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, - Ляхова Я.Ю. подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Цього ж дня судом за заявою сторони позивача, ухвалою суду залишені без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 22 000,00 грн в рахунок відшкодування завданих збитків, пов`язаних з посвідченням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Відповідачка не використала своє право на подання відзиву. Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі, за клопотанням сторони позивача в судове засідання викликано свідків [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача, [PERSON] , - [PERSON] підтримав заявлений позов та просив його повністю задовольнити, посилаючись на підстави викладені у ньому, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Пояснив, що при укладенні спірного договору відповідачка ввела позивача в оману щодо наявності у неї права власності на квартиру. При укладенні договору відповідні оригінали документів на квартиру були оглянути нотаріусом. У позивача не було підстав для сумнівів щодо права власності відповідачки на квартиру. Оскільки позивач проживав з братом та його родиною, то вирішив придбати вказану квартиру для проживання, мав намір зробити у ній ремонт, так як квартира перебувала у жахливому стані. Згодом позивач вирішив продати квартиру, однак виявилося, що є кримінальне провадження, його було викликано на допит, а також ним подано заяву про визнання потерпілим. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач показав суду, що його знайомий, [PERSON] , розповів йому про квартиру у поганому стані, яка продається недорого. Позивач довіряв [PERSON] , подивився квартиру лише на фото, потім поїхали до нотаріуса, оформили договір, він заплатив гроші. Згодом у нього сталися проблеми з роботою, він зрозумів, що не зможе зробити ремонт у квартирі, тому вирішив її продати і тоді з`ясувалося, що такої квартири не існує. Коли у нотаріуса оформляли договір, то відповідачка мала всі документи на квартиру, та нотаріус їх перевірив, тому жодних сумнівів при оформлення договору у нього не виникло. Він зазнав моральної шкоди, що виразилася у витрачанні ним нервів, часу та понесенні додаткових витрат. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що його друг, маючи перед ним фінансове зобов`язання, вирішив повернути борг квартирою, та дав контакти знайомого ріелтора на ім`я [PERSON] , яка показала свідку вказану квартиру. Оскільки квартира була у жахливому стані, вона не підійшла [PERSON] , однак той, знаючи про погані житлові умови позивача, запропонував квартиру [PERSON] та вона йому підійшла. При оформленні договору купівлі-продажу квартири нотаріус перевіряв документи на неї, жодних сумніві не виникло. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача і представників третіх осіб та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За вимогами ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як убачається з матеріалів справи, 30 вересня 2019 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріальногоокругу Київської області, Корнійчуком В.І., та зареєстрований в реєстрі за № 1208. За умовами договору продавець передала у власність (продала), а покупець прийняв в власність (купив) і оплатив відповідно до вимог цього договору належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, житловою площею 17,4 кв.м, що складається з однієї кімнати, кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору. Відповідно до п. 2 договору квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 грудня 2004 року Дніпровською районною у місті Києві радою на підставі розпорядження від 30 грудня 2004 року № 2654 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». За п. 10 договору продавець у своїй заяві стверджує, що відчужувана квартира належить їй особисто, оскільки набута згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з витягом № 182980479 від 30 вересня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, Корнійчуком В.І., 30 вересня 2019 року проведено державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , та внесено інформацію про право власності номер запису: 33458410. Оскільки основною метою будь-якого договору купівлі-продажу є передача права власності на майно від продавця до покупця, то наявність права власності у продавця на майно, що відчужується за договором купівлі-продажу, є обставиною, яка має істотне значення для покупця. Системний аналіз положень ст.ст. 203, 638, 655 Цивільного кодексу України дає підстави зробити висновок, що договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоду та усвідомлюють всі його істотні умови і подальші наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Положеннями ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Підставою для державної реєстрації прав відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є, зокрема, свідоцтво про право власності, видане органами приватизації при приватизації житла. Згідно з відповіддю Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 21 серпня 2020 року на звернення [PERSON] щодо оформлення Свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та з інших питань, повідомляється, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, Орган приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] та свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, будь-які документи у Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації щодо квартири відсутні. Відповідно до інформаційної довідки, виданої 21 серпня 2020 року Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит Бахура М.В., згідно з даними реєстрових книг [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Відповідно до листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 січня 2021 року № 103/45-374 та довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 412 від 10 лютого 2021 року убачається, що на викопійовці з поверхового плану будинку [ADDRESS] зазначена тільки квартира [ADDRESS] , за даними технічного паспорту будинку квартира [ADDRESS] - відсутня. Відповідно до розписки, складеної власноручно 28 вересня 2019 року [PERSON] , він взяв у борг у [PERSON] кошти у сумі 250 000,00 грн, які зобов`язався повернути за вимогою позичальника у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України. За нормою ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України). Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення. За приписами ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує їх існування (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом необхідно розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. За матеріалами справи встановлено, що при укладенні 30 вересня 2019 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідачкою було навмисно введено в оману покупця, позивача по справі, щодо істотної умови такого договору про наявність у продавця зареєстрованого у встановленому порядку права власності на вказану квартиру, власником якої відповідачка не є. За приписами ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що договір купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року суперечить вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 203, ст.ст. 655, 658 ЦК України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки судом встановлено недійсність правочину - договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2019 року, то як наслідок недійсності правочину відповідачка зобов`язана повернути позивачу грошові кошти у сумі 202 000,00 грн, що були передані покупцем продавцю в якості оплати за квартиру, що убачається з п. 5 договору. Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки внаслідок неправомірних дій відповідачки, позивач був введений в оману, у результаті чого зазнав моральних страждань, фактично втративши грошові кошти та не отримавши взамін нерухомого майна, що також призвело до порушення життєвих планів позивача та його звичайного ритму життя, незапланованих витрат, постійного стресу, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, з огляду на ступінь вини відповідача, доходить висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача моральної шкоди у розмірі 13 000,00 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі в сумі 3 701,60 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved