Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, про скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року по справі №199/4939/13-ц було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з неї заборгованість за договором позики в розмірі 31 738,40 грн., 3% річних 2 142,36 грн. за період січень 2010 - березень 2013 року та судовий збір в розмірі 338,81 грн., всього 34 219,57 грн. Рішення набрало чинності, виконавчий лист був направлений на виконання до Амур-Нижньодніпровського районного відділу Державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області. ендар ия) Також рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2013 року по справі №904/5225/13 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з неї заборгованість за договором позики в розмірі 104 708,30 грн., 3% річних 834,80 грн., пеня 4 010,92 грн., проценти 4 010,92 грн. та судовий збір 2 271,30 грн., всього 115 836,24 грн., наказ про стягнення грошових сум також було направлено на виконання до Амур-Нижньодніпровського районного відділу Державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області. Постановами державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу ДВС Брильова О.В. був накладений арешт на все майно боржниці [PERSON]. [PERSON] з 07.08.1971 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], актовий запис №1133. В період перебування у шлюбі на підставі рішення АНД райвиконкому м.Дніпропетровська №557/6 на ім'я [PERSON] було видане свідоцтво від 30.06.2000 року про право власності на домоволодіння [ADDRESS] Позивач зазначає, що відповідно до приписів ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (який діяв на момент виникнення права власності), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці 0,0748 га, кадастровий номер [NUMBER], є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідачці [PERSON] належала 1/2 його частина. [PERSON] помер [INFO] року, актовий запис №57 від 11.01.2016 року, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно. 26 серпня 2016 року позивачу стало відомо, що за відповідачкою [PERSON], яка є донькою [PERSON] та [PERSON], зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0748 га, кадастровий номер [NUMBER], та в цілому на домоволодіння загальною площею 107,9 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Право власності на земельну ділянку зареєстровано 22 серпня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31039203, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 2016 року, реєстровий номер 1590/НВТ 792070. Право власності на домоволодіння зареєстровано 22 серпня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31038930, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 2016 року, реєстровий номер 1576/НВТ 792069. Також позивач в уточненій позовні заяві зазначив, що після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] подала до нотаріальної контори письмову заяву від 05.07.2016 року, якою відмовилась від спадщини, а також зазначила, що спадкове майно, яке залишилося після смерті її чоловіка [PERSON], є його особистою власністю, оскільки відомо, що грошові кошти, які він витратив на набуття у власність домоволодіння, були отримані ним у спадок після смерті його батьків, а земельна ділянка приватизована безоплатно. На думку позивача, зазначені обставини свідчать про те, що метою подачі [PERSON] заяви про перебування домоволодіння №165-А по вул.Мінусинська у м.Дніпро в особистій власності померлого [PERSON] та відсутність її частки у вказаному майні, було ухилення від виконання зобов'язань за рішеннями суду про стягнення заборгованості. Посилаючись на те, що зазначені рішення щодо переходу права власності та його реєстрації за [PERSON] порушують його права стягувача та унеможливлюють виконання рішень суду, тому [PERSON] просив суд визнати недійсною заяву [PERSON] від 05 липня 2016 року в частині відмови від виділу 1/2 частки в спільному сумісному майні подружжя; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., реєстровий номер [NUMBER], на ім'я [PERSON], ІПН [NUMBER], як спадкоємця майна, належного [PERSON], який помер [INFO] року, в частині спадкування 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1006055512101, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 76,2 кв.м., господарських будівель та споруд: Б-літня кухня, В-гараж, Г, Ж - вбиральні, Е-сарай, Д-душ, №1-8, І - інші споруди; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], ІПН [NUMBER], на ? частину домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1006055512101, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 76,2 кв.м., господарських будівель та споруд: Б-літня кухня, В-гараж, Г, Ж - вбиральні, Е-сарай, Д-душ, №1-8, І - інші споруди, та зобов'язати [PERSON] вчинити дії, направленні на оформлення права власності на 1/2 частину в спільному сумісному майні подружжя. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в уточненому позові з урахуванням відмови від частини позовних вимог. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач не навів жодного доказу того, що [PERSON] прийняла спадок незаконно, або того, що нотаріусом було порушено процедуру відкриття та передачі спадщини. За даних обставин між [PERSON] та [PERSON] відсутній предмет спору. Позивачем на момент прийняття спадщини та до звернення до суду не було висунуто вимогу про усунення спадкоємця від права на спадкування, тобто на момент реалізації свого права на спадщину відповідачкою [PERSON], позивачем не було здійснено жодних дій для захисту своїх прав. Дії [PERSON] при відкритті та прийнятті спадщини носять законний характер, що підтверджується встановленим юридичним фактом, а саме: державною реєстрацією вступу відповідачки до спадщини та реєстрацією права власності на предмет спадщини приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., що у даному випадку позивач не піддає сумніву та не наводить жодних доказів незаконності даних дій. Позивач не бере до уваги той факт, що чинним законодавством України, а саме ст.1274 ЦК України передбачено право особи спадкоємця за законом, якою є [PERSON], відмовлятися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом, незалежно від черги. Посилаючись на те, що позивачем не доведено обставин, які б могли бути підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину та, як наслідок, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, представник відповідачки просив у позові відмовити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, відзиву до суду не надходило, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась через оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» №44 від 13.06.2017 року. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та копію спадкової справи №10/2016 до майна померлого [INFO] року [PERSON] (т.1, а.с.88, 102-184). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи №10/2016, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] із 07.08.1971 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], актовий запис №1133 (т.1, а.с.118). У період перебування у шлюбі на підставі рішення АНД райвиконкому м.Дніпропетровська №557/6 на ім'я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] від 30.06.2000 року (т.1, а.с. 141). Право власності на земельну ділянку [ADDRESS], площею 0,0748 га, кадастровий номер [NUMBER], було оформлено на ім'я [PERSON], про що був виданий акт на право власності на земельну ділянку від 26.11.2009 року, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №68/35 від 06.08.2008 року (т.1, а.с.140). Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на момент виникнення права власності, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст.26 КпШС України (в редакції 1969 р.) зазначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки є рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Таким чином, виходячи із вищевказаних норм права, які діяли на час набуття права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS], та враховуючи, що [PERSON] за життя не звертався до суду з вимогами про визнання за ним права особистої власності на вказане нерухоме майно, спір щодо вказаного домоволодіння між подружжям був відсутній, доказів про припинення подружніх стосунків між ними суду не надано, відповідачка [PERSON] із 05.05.1981 року по теперішній час зареєстрована у вказаному домоволодінні по [ADDRESS], про що свідчить відмітка в її паспорті (т.1, а.с.116) та дані в домовій книзі, яка заведена 24.02.1981 року (т.1, а.с.110-114), що підтверджує є її постійне місце проживання у вказаному домоволодінні, тому суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідачці [PERSON] належить 1/2 його частина. Також суд звертає увагу на те, що інформація, відображена в домовій книзі на домоволодіння [ADDRESS], яка заведена 24.02.1981 року (т.1, а.с.110-114), підтверджує ту обставину, що подружжя [PERSON] та [PERSON] проживали у вказаному домоволодінні разом із дітьми починаючи із 1981 року, однак лише 30.06.2000 року начальником Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації [PERSON] на ім'я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS], на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської ради від 19.09.2000 року №557/6, та дане свідоцтво є первинним документом реєстрації права власності на вказане домоволодіння. Згідно з характеристикою будинку, господарських будівель та споруд, що відображена в технічному паспорті на домоволодіння [ADDRESS], виданому 15.12.2005 року (т.1, а.с.159-161), житловий будинок А-1 1973 року побудови; літня кухня Б, погріб під Б, гараж В - 1972 року побудови; вбиральня Г, душ Д - 1974 року побудови; сарай Е -1972 року побудови та вбиральня Ж - 2000 року побудови. Приймаючи до уваги, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] із 07.08.1971 року, а будівництво вказаного домоволодіння відбувалося в період із 1972 року по 2000 рік, коли і було видано свідоцтво про право власності, тому вищевказані обставини свідчать про те, що подружжя [PERSON] протягом 28-ми років здійснювало будівництво домоволодіння [ADDRESS] (будинку, господарських будівель та споруд) для проживання їх сім'ї, власними зусиллями та за спільні кошти. Жодних доказів на спростування встановлених судом обставин відповідачами суду не надано. [PERSON] помер [INFO] року, актовий запис №57 від 11.01.2016 року (т.1, а.с.109), після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, зокрема на домоволодіння та земельну ділянку [ADDRESS] Як встановлено матеріалами спадкової справи №10/2016, спадкоємцями першої черги після [PERSON] є його дружина [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON]. Спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріуса заяви (т.1, а.с. 107, 119, 125), якими відмовились від права на спадкування за законом на користь [PERSON], яка подала заяву про прийняття спадщини (т.1, а.с.130). Приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В. [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.2016 року: на домоволодіння [ADDRESS], реєстровий №1586 (т.1, а.с.155), на земельну ділянку, площею 0,0748 га, кадастровий номер [NUMBER], по вул. Мінусинській, 165А у м. Дніпрі, реєстровий №1590 (т.1, а.с.168), які рішеннями про державну реєстрацію від 22.08.2016 року були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с. 156, 169). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року по справі №199/4939/13-ц було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з неї заборгованість за договором позики в розмірі 31 738,40 грн., 3% річних 2 142,36 грн. за період січень 2010 - березень 2013 року та судовий збір в розмірі 338,81 грн., всього 34 219,57 грн. (т.1, а.с.8) Рішення набрало чинності, виконавчий лист був направлений на виконання до Амур-Нижньодніпровського районного відділу Державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області (т.1, а.с.14-15). Також рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2013 року по справі №904/5225/13 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з неї заборгованість за договором позики в розмірі 104 708,30 грн., 3% річних 834,80 грн., пеня 4 010,92 грн., проценти 4 010,92 грн. та судовий збір 2 271,30 грн., всього 115 836,24 грн. (т.1, а.с.9-11), наказ про стягнення грошових сум також було направлено на виконання до Амур-Нижньодніпровського районного відділу Державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області(т.1, а.с.12). Постановами державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу ДВС Брильова О.В. був накладений арешт на все майно боржниці [PERSON] (т.1, а.с.35-37). Відповідно до ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Як зазначено в заяві [PERSON], яка була нею подана 05.07.2016 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної В.В. та знаходиться в матеріалах спадкової справи на аркуші 6 (т.1, а.с.107), вона відмовилася від прийняття належної їй спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] на користь доньки [PERSON]; сповістила, що відмовляється від права на обов'язкову частку та зазначила, що спадкове майно, яке залишилося після смерті її чоловіка, є його особистою приватною власністю, а саме, відомо, що грошові кошти, які він витратив на набуття у власність домоволодіння [ADDRESS], отримані ним у спадок після смерті його батьків, а земельна ділянка приватизована безоплатно. Згідно з вимогами ч.1 ст.24 КпШС України (в редакції 1969 р.) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Домоволодіння [ADDRESS] не отримувалось [PERSON] в дар або в порядку спадкування. Доказів про отримання [PERSON] у спадок коштів на будівництво вищевказаного домоволодіння, що відбувалося в період з 1972 по 2000 роки, у якій сумі та від якого спадкодавця, відповідачами суду не надано. Нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, які діяли на час смерті спадкодавця [PERSON], встановлена презумпція виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Згідно з вимогами ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, треба установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, як нормами законодавства, яке діяло на час набуття [PERSON] права власної на домоволодіння [ADDRESS], так і нормами діючого законодавства України, передбачено доведеність у разі спору права особистої власності одного з подружжя на спірне майно, однак відповідачка [PERSON] дані обставини суду не довела та не надала належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбано або збудовано лише за особисті кошти [PERSON]. Згідно з п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін'юсту від 03.03.2004 р. №20/05, нотаріус може видати свідоцтво про право власності лише після виділення частки у спільному майні. Як вбачається, в даному випадку відповідачці [PERSON] нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину без виділення частки спадкодавця у спільному майні подружжя, та одночасно проведено відчуження 1/2 частини дружини шляхом відмови від майна у заяві, що суперечить вимогам цивільного законодавства. Даний спосіб відчуження нерухомого майна та відмови від права власності на майно, яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, не передбачений жодною нормою СК України та суперечить вимогам ст.ст. 205, 206, 208, 209, 210 ЦК України. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що нотаріусом було проведено відчуження належної відповідачці [PERSON] 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] всупереч вимогам діючого законодавства, зокрема нормам ст.60 СК України, оскільки право власності на 1/2 частку нею було набуте за життя чоловіка [PERSON], під час будівництва спільного майна та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.06.2000 року. Таким чином, належна відповідачці [PERSON] 1/2 частина у спільному майні подружжя не є спадковим майном після смерті [PERSON], а тому свідоцтво про право на спадщину на все домоволодіння не могло бути видано, тобто нотаріусом включено до спадкового майна те, що не є спадковим, а особистим майном [PERSON] - 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS]. Так, приписами ч.1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Перелік підстав, настання яких призводить до припинення права власності, встановлений у ст.346 ЦК України. Вирішуючи спір, суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що на момент видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] в цілому, [PERSON] скористалась своїм правом на відчуження належної їй 1/2 частини спірного домоволодіння в будь-яких спосіб, установлений законом. При цьому суд не ставить під сумнів законність відмови [PERSON] від права на спадщину після чоловіка [PERSON], спадкова маса якого, зокрема, складає 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], оскільки таке право передбачено ст.1268 ЦК України, згідно з якою спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Наявність письмової заяви нотаріусу від [PERSON] про те, що спадкове майно є особистою власністю чоловіка [PERSON], не може бути підставою для відмови у позовних вимогах, як наполягав у судовому засіданні представник відповідачки, оскільки належна [PERSON] 1/2 частина домоволодіння не є спадковим майном і її відчуження не було проведено у встановленому законом порядку (договір дарування, купівлі-продажу тощо). Окрім цього, суд вважає зазначити, що із тексту заяви [PERSON] до нотаріуса про набуття спірного домоволодіння її чоловіком за успадковані кошти, вбачається завуальоване ухилення її від виконання обов'язків боржника у виконавчому провадженні, та намір перевести право власності на близьку людину. До стверджень представника відповідачки [PERSON] стосовно того, що домоволодіння [ADDRESS] не є спільним майном подружжя та позивачем не доведено право [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння, суд ставиться критично, оскільки в силу ст.22 КпШС України, [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння у встановленому законом порядку набула іще 30.06.2000 року, коли було видане відповідне свідоцтво про право власності, а будівництво проводилось в період з 1972 по 2000 роки. Дослідивши спірні правовідносини та застосовуючи відповідні норми права, приймаючи до уваги, що у зв'язку з переходом у незаконний спосіб права власності на належну боржнику [PERSON] частину домоволодіння порушено право стягувача у виконавчому провадженні [PERSON], суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., реєстровий номер [NUMBER], на ім'я [PERSON], ІПН [NUMBER], як спадкоємця майна, належного [PERSON], який помер [INFO] року, в частині спадкування ? частини домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1006055512101, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 76,2 кв.м., господарських будівель та споруд: Б-літня кухня, В-гараж, Г, Ж - вбиральні, Е-сарай, Д-душ, №1-8, І - інші споруди; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], ІПН [NUMBER], на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1006055512101, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 76,2 кв.м., господарських будівель та споруд: Б-літня кухня, В-гараж, Г, Ж - вбиральні, Е-сарай, Д-душ, №1-8, І - інші споруди. В частині позовних вимог про зобов'язання [PERSON] вчинити дії, направленні на оформлення права власності на 1/2 частину в спільному сумісному майні подружжя, суд вважає відмовити, оскільки в цій частині позивачем обраний неправильний спосіб захисту, зважаючи, що [PERSON], відповідно до норм КпШС України, право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння набула 30.06.2000 року, після видачі відповідного свідоцтво про право власності з моменту первинної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по 275,60 гривень з кожного. Також суд вважає [PERSON] та [PERSON] на користь держави судові витрати по 352,40 гривень з кожного.

Outcome: partial