Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Берегівський районний суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним прийняття спадщини та визнання недійсною заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20 серпня 2012 року померла його мати [PERSON] (без по батькові), після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок, що знаходиться за адресою м. Берегове, вул. Бако Габора, 123, який належав останній на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 1972 року. 07 лютого 2013 року його сестри [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (без по батькові). Також, і він на прохання сестри не розібравшись у даному питанні та прагнучи допомогти в оформленні спадщини, подав до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини. На початку вересня 2014 року позивач вирішив відмовитися від прийняття спадщини після смерті матері на користь своєї сестри [PERSON], у звязку з чим він звернувся до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу [PERSON]. Однак, остання йому відмовила, так як він пропустив строк протягом якого можна відкликати заяву. Оскільки, він подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері під впливом помилки, тому просить визнати недійсним прийняття ним спадщини після смерті матері та визнати недійсною його заяву про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує та просять задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак подали заяви в яких просять розглянути справу без їх участі та не заперечують проти позовних вимог [PERSON]. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] до суду не зявилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2012 року померла [PERSON] (без по батькові), після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок, що знаходиться за адресою м. Берегове, вул. Бако Габора, 123, який належав останній на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 1972 року. 07 лютого 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (без по батькові). При цьому позивач вважав, що в будь-який час може відкликати цю заяву. З часу подання заяви по даний час він не вчиняв ніяких дій з оформлення спадкових прав, оскільки немає в цьому потреби та бажання. На даний час позивач вирішив відмовитися від прийняття спадщини, однак він не може це зробити в нотаріальному порядку, оскільки така відмова можлива лише в межах шести місяців після смерті спадкодавця. Позивач зазначає, що подаючи заяву про прийняття спадщини вважав, що в будь-який час зможе її відкликати, адже в іншому разі він взагалі не подавав би цю заяву. Відповідно до частини 5 статті 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України. Суд вважає, що в даному випадку можливо застосувати аналогію закону, оскільки спірні правовідносини чітко не врегульовані нормами ЦК України щодо спадкового права. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. В контексті частини 1 статті 229 ЦК України по милка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз'ясняв Пленум Верховного Суду України у п. 11 по станови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. (зі змінами від 25 грудня 1992 р.), під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Питання, чи є помилка істотною, повинна вирішуватися судом з урахуванням конкретних обставин справи виходячи з того, наскільки помилка є істотною і взагалі, і для учасника правочину. Суд вважає, що помилці у діях позивача сприяла відсутність належної обачності та юридичної грамотності; переоцінка позивачем свого досвіду через бажання заощадити час, не володіння інформацією щодо положень про порядок оформлення спадкових прав, що призвело до неправильного сприйняття ним, як суб'єктом правовідносин, істотних умов та дійсних наслідків вчинених ним дій, які і вплинули на волевиявлення позивача, і що за відсутності помилки за обставинами справи можна переконливо вважати, що дана заява не була б подана. Частиною 1 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачами у справі і з цих підстав задовольняє позов [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved