Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач був зареєстрований за вказаною адресою, оскільки перебував у шлюбі з його дочкою. Однак, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2019 року шлюб між його дочкою та відповідачем було розірвано. При цьому відповідач зобов`язувався добровільно знятися з реєстрації місця проживання. Наразі відповідач вже понад рік не проживає за місцем реєстрації, не сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Особисті речі відповідача у вищевказаній квартирі не зберігаються. Позивач також зазначає, що відповідач добровільно змінив місце проживання. Збереження за відповідачем місця реєстрації в його житловому будинку порушує його права власника житла та впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидії. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Станом на день розгляду справи до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2008 року про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З копії будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 21 березня 2007 року (а.с.8-14). Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2019 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 16-17). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Судом установлено, що відповідач зареєстрований в житловому будинку позивача, як член сім`ї власника житла, та за власним бажанням, добровільно залишив помешкання, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин більше одного року. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом за зареєстрованим місцем проживання підлягає до задоволення. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved