Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловій квартирі [ADDRESS] та стягнення з позивача витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.04.2015року, позивачу у справі [PERSON] , на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Крім нього, позивача [PERSON] , у даній житловій квартирі зареєстрований, однак, вже тривалий час, з 10 травня 2017 року, не проживає без поважних на те причин, колишній товариш, відповідач у справі [PERSON] . Так, фактично, відповідач у справі починаючи з 10 травня 2017 року, забравши всі свої речі, виселився з квартири та переїхав проживати в інший населений пункт, однак точної адреси місця проживання не повідомив. З того часу невідомо, де він проживає, жодних його особистих речей у моїй квартирі немає. З цього часу відповідач у житловій квартирі більше не появлявся та не давав про себе знати. Факт не проживання без поважних причин відповідача у справі 10 травня 2017року у житловій квартирі і по даний час стверджується - актом обстеження житлової квартири [ADDRESS] від 02 жовтня 2019 року, складеним головою правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишна оселя» [PERSON] . У зв`язку з реєстрацією відповідача у житловій квартирі позивач несе зайві витрати по оплаті комунальних послуг, а також позбавлений можливості оформити житлову субсидію. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не з`явилася, про причину неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечила проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 квітня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Хоронжак О.Р. за реєстровим номером 145, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04 квітня 2015 року за №9294523 йому, позивачу у справі [PERSON] , на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Крім позивача [PERSON] , у даній житловій квартирі зареєстрований відповідач у справі [PERSON] . Проте фактично відповідач у справі, починаючи з 10 травня 2017 року, забравши всі свої речі, виселився з квартири та переїхав проживати в інший населений пункт, однак точної адреси місця проживання не повідомив. Факт не проживання без поважних причин відповідача у справі 10 травня 2017року у житловій квартирі і по даний час стверджується- актом обстеження житлової квартири [ADDRESS] від 02 жовтня 2019 року, складеним головою правління об`єднанн співвласників багатоквартирного будинку «Затишна оселя» Дергун О.Б. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або член його сім`ї може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, за умови, що не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців. Умовою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відсутність особи без поважних на те причин. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з`ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад шість місяців, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, нею не отримується, при цьому відсутні поважні причини її відсутності в будинку, а тому суд вважає , що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання стосовно вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., згідно акту приймання-здавання виконаних робіт по наданню правничої допомоги згідно договору від 30 жовтня 2019 року та в розмірі 3300 грн., згідно акту приймання-здавання виконаних робіт по наданню правничої допомоги згідно договору від 18 листопада 2019 року. За такого згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 4800 грн. Згідно положень ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved