Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів мотивуючи його тим, що 14 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу, згідно якого предметом лізингу є трактор Беларус 892 вартістю 700 000 грн. На виконання умов цього договору він сплатив 70 000 грн. комісії і йому не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати комісії товариство мало передати трактор у користування. Трактор йому не доставили, тоді він уважніше прочитав договір та зрозумів, що умови договору були шахрайськими і грабіжницькими, оскільки під час його укладення відповідачем застосовано нечесну підприємницьку діяльність. Зазначений договір є нікчемним, оскільки не дотримані вимоги щодо його нотаріального посвідчення. У звязку з цим просить визнати договір недійсним, застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з відповідача на його користь 70 000 грн. сплачених коштів. Позивач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» звернулося в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу №005484 укладеного між ними 14.08.2017 року дійсним, мотивуючи його тим, що при укладенні зазначеного договору виконано всі вимоги чинного законодавства і згідно заяви [PERSON] він сам відмовився від нотаріального посвідчення договору, тому просив договір фінансового лізингу визнати дійсним. Крім того, відповідач за первісним позовом подав заперечення на позов, просив розглядати справу у його відсутності. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача за первісним позовом. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів підтримали, просили їх задовольнити, позовні вимоги ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу дійсним не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення позивача за первісним позовом та його представника, свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що первісний позов необхідно задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем укладений договір №005484 фінансового лізингу, згідно якого відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу, а саме: трактор Беларус 892 та передати його у користування позивача в строк та на умовах цього Договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Відповідно до п.3.2. Договору, вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №1, який є його невідємною частиною. Згідно додатку №1 вартість предмета лізингу 700 000 грн, авансовий платіж 70000 грн. Згідно цього договору позивач сплатив 70 000 грн, що підтверджується квитанцією від 14.08.2017 року. Договір фінансового лізингу № 005484 від 14 серпня 2017 року нотаріально посвідчений не був, а укладений в простій письмовій формі. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р. № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р., № 723/97-ВР передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, тобто як для договору найму так і для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Ч. 2 ст. 799 ЦК України, передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, п.4, п.5, судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч.2 ст.215 ЦК України). Частина 1 ст. 220 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи, що в порушення ч. 2 ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідченим, суд прийшов до висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України такий правочин є нікчемним, тому не потребує визнання недійсним. Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою, крім цього суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачені позивачем 14.08.2017 року 70 000 грн. згідно договору фінансового лізингу №005484. Доводи відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про те, що при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору і позивач сам відмовився від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, суд оцінює критично, оскільки положення ч. 2 ст. 220 ЦК України до договорів фінансового лізингу не застосовується. В судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] 14.08.2017 року при укладені договору фінансового лізингу № 005484 від 14.08.2017 року було підписано заяву, де останній відмовляється від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу № 005484 від 14.08.2017 року та наполягає на укладенні його у письмовій формі відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Свідок [PERSON] показав, що при підписані заяви [PERSON] працівниками ТОВ «Лізингова компанія Еталон» не було роз?яснено наслідки відмови від нотаріального посвідчення договору, взагалі ніхто про нотаріуса не згадував. У відповідності до абзацу другого частини 3 статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Оскільки можливість відмови від нотаріального посвідчення оспорюваного договору фінансового лізингу чинним законодавством не передбачена, така відмова не може бути визнана судом законною. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial