Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.1972 року належить жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. За цією ж адресою з 29 серпня 2009 року зареєстрований, але ніколи не проживав його онук - [PERSON] Позивач також зазначив, що реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує його права, як власника будинку так як спричиняє йому (позивачу) складнощі в оформленні субсидії по оплаті комунальних послуг, крім того, він (позивач) несе додаткові витрати. З огляду на зазначене та з посиланням на ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити. Крім того, уточнила анкетні дані відповідача, вказавши, що правильним написанням прізвища відповідача згідно з даними домової книги та відомостями ДМСУ в Кіровоградській області є «[PERSON]» замість зазначеного в позові «[PERSON]». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, причини неявки суду не відомі, клопотання відсутні. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, проти чого в судовому засіданні представник позивача не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, грунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.1972 року, посвідченого нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Волошиною Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2417, належить на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано в ОКП «Кіровоградське ООБТІ» за позивачем [PERSON] [INFO]., та записано в реєстрову книгу за № 13043/62. Крім того, 24.02.2003 року Першою Кіровоградською державною нотаріальної конторою посвідчено договір дарування 21/50 частини зазначеного будинку на ім'я [PERSON] Судом також встановлено, що відповідно до довідки, виданої квартальним комітетом № 19 Ленінського району м. Кіровограда від 22.12.2015 року № 1442 [PERSON], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], разом з ним зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO] - донька, [PERSON], [INFO] - онук, [PERSON], [INFO] - онука, а також [PERSON], [INFO] - онук, який зареєстрований за вищевказаною адресою з 29.08.2009 року, але не проживає з дати реєстрації та по теперішній час. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 31.12.2015 року місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 28.08.2009 року. Судом також встановлено, з наданих представником позивача під час судового розгляду справи пояснень, що відповідач [PERSON], є онуком дружини позивача [PERSON] однак з 29 серпня 2009 року відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] тобто з моменту реєстрації за вказаною адресою, при відсутності перешкоджання йому у цьому з боку позивача, а так само інших членів сім'ї позивача, крім того, в будинку відсутні його (відповідача) особисті речі, кошти на утримання будинку не надає, а так само не несе витрати на оплату комунальних послуг. Викладені вище обставини підтверджені матеріалами справи: договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.04.1972 року, відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 31.12.2015 року, згідно з якими [PERSON] зареєстрований за вказаною вище адресою, актами від 13.07.2015 року та від 22.12.2015 року, складеними за участю [PERSON], [PERSON], які проживають в будинках [ADDRESS] підписи яких посвідчено головою квартального комітету № 19 Ленінського району м. Кіровограда [PERSON] та якими підтверджено, що [PERSON], згідно з записами в будинковій книзі на будинок [ADDRESS] з 29.08.2009 року значиться зареєстрованим в [ADDRESS], але з цього часу в будинку не проживав та не проживає, а тому вважаються судом встановленими. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб'єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю. Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут). Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім'ї, сервітут не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України. При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім'ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім'ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Оскільки, під час судового розгляду встановлено, що відповідач без поважних на те причин не проживає в [ADDRESS] з 29.09.2009 року, тобто понад один рік, і даний факт не спростовано під час судового розгляду справи, приймаючи до уваги, що відповідач не вносив плату за користування житлом і за комунальні послуги, між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, більш того, відповідач ніколи не проживав в будинку, в якому, крім того, не має його особистих речей, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS], при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ст.ст.16, 317, 394, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved