Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області з тих підстав, що в 1960 році його батько [PERSON] отримав рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради та всі інші дозвільні документи на будівництво будинку, збудував такий і зареєстрував право приватної власності за собою у січні 1961 року. Будинок мав два окремі входи, в одній його частині проживали батько з матірю, а в іншій брат [PERSON] з дружиною [PERSON] Батько помер у 1977 році, мати в 1984 році, а брат в 1991 році. Після смерті батьків він, як спадкоємець першої черги, в установлений законом строк прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном як визначено ст. 549 ЦК УРСР, користувався їх частиною будинку, у нього знаходились ключі від вхідних дверей. Однак 30.03.2007 року виконавчий комітет [PERSON] сільської ради видав рішення № 58 про надання дозволу [PERSON] на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок № 349 в с. Люта, чим порушив його право власності на спадковий будинок. Відтак просить визнати це рішення незаконним і скасувати. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просив його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Додатково пояснив, що в нього наявні всі дозвільні документи на будівництво вищевказаного будинку, спадкоємцем якого він являється незалежно від того чи було оформлено право власності на цей спадковий будинок, який не відносився до колгоспного двору, оскільки його батько ніколи не працював у колгоспі. Також вказав, що сільса рада не вправі була видавати свідоцтво на право власності, бо це виключно прерогатива нотаріальних контор. Представник відповідача у судове засідання не зявився без поважних причин, оскільки належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Натомість через канцелярію суду надіслав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позивач знав про оспорювань ним рішення вже давно, навіть намагався таке оскаржити, що підтверджено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01.12.2010 року. Відтак просив застосувати позовну давність до всіх вимог позивача і відмовити йому у позові. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, виходить з наступного. - 2 - Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 58 від 30.03.2007 року [PERSON] надано дозвіл на оформлення свідоцтва по право власності на житловий будинок № 349 в с. Люта. З доводів позивача вбачається, що дане рішення порушує його право власності на спадковий будинок. Однак, оспорюючи таке, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України у судовому засіданні не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин. А саме, що після смерті своїх батьків прийняв за ними спадщину шляхом вчинення дій, передбачених ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на момент відкриття і прийняття спадщини), та в установлений законом строк. Питання, пов'язані з позовною давністю, регулюються главою 19 ЦК України, відповідно до якої:\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України);\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України);\~заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з пояснень позивача та стверджено матеріалами справи про наявність оскаржуваного рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 58 від 30.03.2007 року позивач дізнався не пізніше 26.01.2012 року, коли звертався до Ужгородського міськрайонного суду з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, на час звернення до суду з даним позовом 23.05.2016 року строк позовної давності сплив, яку позивач пропустив без поважних причин і про застосування якої просив представник відповідача, а тому суд відмовляє в задоволенні позові за пропуском строку позовної давності. У силу положень ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed