Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом , в якому просить визнати за ним право власності на меблевий спальний гарнітур «Верона», який складається з 2-х спального ліжка з матрацом «Флоренція», 2-х тумбочок, 3-х дверної шафи, комоду, трюмо, загальною вартістю 5608 гривень і зобов`язати [PERSON] повернути йому гарнітур з матрацом, а також, розподілити спільне майно подружжя та виділити йому фотоапарат «Кенон» вартістю 4800,00 гривень, мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2800,00 гривень, три комплекти постільної білизни на суму 1500,00 гривень, два банних рушники на суму 1000,00 гривень, настільну лампу вартістю 1000,00 гривень. , всього на суму 11100,00 гривень , визнавши за ним право власності на вказане майно; а [PERSON] виділити ноутбук «Асер» вартістю 4800 гривень, блендер «Бош» вартістю 2800 гривень, три комплекти постільної білизни на суму 1500 гривень, два банних рушники на суму 1000 гривень, набір столового посуду «Люмінарк» вартістю 1000 гривень, всього на суму 11 100,00 гривень, визнавши за нею право власності на вказане майно. Вимоги мотивує тим, що він з 26 вересня 2014 року перебував в зареєстрованому шлюбі відповідачем [PERSON] , однак, подружнє життя не склалося, шлюб розірвали. Під час подружнього життя за спільні кошти вони придбали фотоапарат «Кенон» вартістю 4800,00 гривень, ноутбук «Асер» вартістю 4800 гривень, мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 2800,00 гривень, блендер «Бош» вартістю 2800 гривень, 6 комплектів постільної білизни по 500 грн. за кожний на суму 1500,00 гривень, 4 банні рушники по 500 грн. за кожний на суму 2000,00 гривень, настільну лампу вартістю 1000,00 гривень, набір столового посуду «Люмінарк» вартістю 1000 гривень, всього на суму 22 200,00 гривень. Оскільки між ним та відповідачем не досягнуто згоди щодо розподілу майна, вимушений звернутися до суду. Крім того, ще до укладення шлюбу, а саме 15 січня 2014 року, він особисто за власні кошти придбав спальний гарнітур «Верона» за 5608,00 гривень, який перебуває у відповідача, тому просить, крім того , зобов`язати відповідача повернути йому вказане майно. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала відзив на позов, де вказує, що не заперечує проти факту придбання зазначених речей. Однак зазначає, що вони тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і меблевий гарнітур придбали разом. Крім того, вказує, що за час спільного життя вони заощадили 7 000 доларів США, які зберігали вдома. 10 січня 2019 року позивач вчинив сварку і забрав гроші, сума в гривневому еквіваленті становить 187 320 грн . З приводу цього вона зверталася до органів поліції. Просить виділити їй все майно, зазначене позивачем на суму 27 808 грн та стягнути на її користь компенсацію в розмірі 79 756 грн. Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступні фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 12, 13 ЦПК України суд при розгляді справ керується принципом верховенства права, здійснює судочинство на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. У ч.9 ст.7 СК України закріплено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписом ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За положенням ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно свідоцтва про шлюб, 26 вересня 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Конотопському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис 465 (а.с.5). Згідно накладної від 15 січня 2014 року, [PERSON] придбав меблевий гарнітур «Верона» та матрац « Флоренція» за 5 608 грн. ( а.с.6). Свідок [PERSON] , товариш, позивача, показав, що до весілля [PERSON] він допомагав перевезти меблі з будинку батьків позивача в квартиру, яку орендував [PERSON] Меблі були придбані [PERSON] ще до того, як він познайомився з [PERSON] . Вже після весілля, коли разом з [PERSON] працювали в Москві, той придбав мікрохвильову піч та блендер. Потім за зароблені кошти [PERSON] придбав фотоапарат та ноутбук у Києві, куди їздив з дружиною. Постільну білизну і рушники подружжю дарували на весілля, а він особисто подарував набір посуду « Ламінарк». Він спілкувався з позивачем дуже часто і [PERSON] говорив, що не поспішають народжувати дітей, бо не мають власного житла, не мають грошей, навіть, щоб сплатити за орендоване житло. Якби у подружжя [PERSON] були кошти, [PERSON] купив би автомобіль. Свідок [PERSON] , сусідка батьків [PERSON] , показала, що проживає по сусідству з батьками позивача з 2005 року. На початку 2014 року вона заходила до сусідів і побачила у вітальні нову шафу. Коли запитала, що це в них, то сусідка повідомила, що її син [PERSON] придбав для себе спальний набір, а для шафи в спальні недостатньо місця, тому її розмістили у вітальні. Восени 2014 року [PERSON] одружився, деякий час після весілля подружжя проживало у батьків [PERSON] , а потім переїхали проживати окремо. До весілля [PERSON] , дружина [PERSON] не проживала з нею по сусідству і її вона побачила лише на весіллі, а [PERSON] до одруження весь час проживав з батьками. Свідок [PERSON] , мати позивача, пояснила, що спальний гарнітур вони придбали для себе в січні 2014 року, ним користувався син. На той час син з [PERSON] були лише знайомі, навіть не зустрічалися, вони лише в травні подали заяву про укладення шлюбу. Тільки після весілля син з невісткою почали проживати разом і в них в будинку та разом користувалися спальним набором, а коли переїхали в орендовану квартиру, то забрали ці меблі для користування. В подальшому, під час шлюбу, вони за спільні весільні кошти придбали для [PERSON] ноутбук , у спільне користування мікрохвильову піч, фотоапарат, блендер. Комплекти білизни і рушники дарували їм на весілля. Товариш її сина [PERSON] посуд. Всі ці речі знаходилися в орендованій квартирі і, коли син після розірвання відносин намагався вивезти свої меблі, то теща і дружина викликали дільничного. Грошей у подружжя не було, тому, що всі зароблені [PERSON] гроші, вони витрачали для сплати за найм квартири, на подарунки та відпочинок. У суду відсутні підстави ставити під сумнів покази свідків. Так, в судовому засіданні встановлено, що під час подружнього життя, за спільні кошти сторони придбали фотоапарат «Кенон», ноутбук «Асер», мікрохвильову піч «Самсунг» , блендер «Бош», 6 комплектів постільної білизни , 4 банні рушники, настільну лампу, набір столового посуду «Люмінарк» . всього на суму 22 200,00 гривень. Відповідач у письмових поясненнях не заперечує проти факту придбання зазначених речей і проти їх вартості і вказана обставина не оспорюється. Відповідач зазначає, що вони з позивачем тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і меблевий гарнітур придбали разом. Однак, вказана обставина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, натомісць , свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили , що меблевий гарнітур позивачем придбано задовго до спільного проживання сторін. Відповідач вказує на те, що за час сумісного проживання з відповідачем заощадили 7 000 доларів США, які зберігали вдома і після сварки , що сталася між ними 10 січня 2019 року, позивач забрав спільні кошти, тому вона з цього приводу зверталася до поліції. Однак, будь-яких доказів про наявність у них спільних коштів не надала і жодних вимог до позивача не заявляла. За встановлених обставин, слід визнати за позивачем право особистої власності на меблевий спальний гарнітур «Верона», який складається з 2-х спального ліжка з матрацом «Флоренція», 2-х тумбочок, 3-х дверної шафи, комоду, трюмо, загальною вартістю 5608 гривень, як такий, що придбаний до укладення шлюбу і зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] гарнітур з матрацом, а також поділити спільно набуте майно між сторонами в рівних частинах. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 741 гривню судового збору та 5 600 гривень за правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 741 грн.(а.с. 1). Як роз`яснено в п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 60 ЦПК України) В силу ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена стороною . Для визначення розміру таких витрат застосовуються вимоги ч. 3,4 вказаної статті, а згідно ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. По справі встановлено, що правничу допомогу позивачу надавала адвокат Розенко Т.С. (а.с. 24). Між [PERSON] та [PERSON] 25 лютого 2019 року був укладений договір про надання юридичних послуг, а саме, надання консультацій, складання позовної заяви про розподіл майна та участь адвоката у судових засіданнях. Вказаним договором визначено, що за надання вказаних послуг [PERSON] має сплатити 5600 грн. (а.с. 7). Кошти в зазначеному розмірі були сплачені [PERSON] на користь [PERSON] 25 лютого 2019 року (а.с. 8). З акту виконаних робіт, наданого адвокатом Розенко Т.С., вбачається, що вартість виконаних робіт складає 5600 гривень. Відповідач клопотань про зменшення вказаних витрат не заявляла. За таких обставин, враховуючи, що позов задоволено, судові витрати слід покласти на відповідача .

Outcome: approved