Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків за прострочку грошового зобов`язання, мотивуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2005 року був задоволений позов, згідно якого стягнуто з [PERSON] 35\~425 грн. суму боргу, а також 354 грн. 25 коп. судових витрат, а загалом - 35\~779,25 грн. Оскільки відповідач належним чином не виконував свої грошові зобов`язання, крім стягнутих з нього на його користь 8250 грн. 90 коп., станом на 01.07.2008 року з відповідача було стягнуто суму інфляційних збитків в розмірі 14\~960 грн. 39 коп., витрати на проведення експертизи в сумі 550 грн., витрати на надання юридичної допомоги в розмірі 500 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 155 грн. 10 коп., витрати по сплаті ІТЗ в розмірі 30 грн., а всього - 16\~195 грн. 49 коп. Після сплати відповідачем боргу в розмірі 8250 грн. 90 коп., відповідач більше нічого не сплачував і сума несплаченої заборгованості складає 27\~528 грн. 35 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2016 року був задоволений його позов про відшкодування збитків за прострочку грошового зобов`язання, після винесення заочного рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року, станом на 01 жовтня 2015 року в сумі 44623 грн. 44 коп., що складається з 38636 грн. 03 коп. збитки від інфляції та 5987 грн. 41 коп. 3 % річних. Однак з моменту винесення останнього рішення та до теперішнього часу відповідач так і не виконав свого зобов`язання в розмірі 27528 грн. 35 коп., у зв`язку з чим йому були спричинені збитки внаслідок росту інфляції. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь понесені збитки за прострочку грошового зобов`язання у розмірі 14594 грн. 96 коп. та судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання, у якому просить розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 32, 42), а також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 43), заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 29 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2005 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок погашення боргу за договором позики - 35\~425 грн. та судові витрати у сумі 354 грн. 25 коп. (а. с. 7). Також заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму збитків від інфляції в розмірі 14\~960 грн. 39 коп., витрати на проведення експертизи в розмірі 550 грн., витрати на надання юридичної допомоги в розмірі 500 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 155 грн. 10 коп. та витрати по сплаті ІТЗ в розмірі 30 грн., а всього суму в розмірі 16\~195 грн. 49 коп. (а. с. 18). Крім того, 17 лютого 2016 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до\~ [PERSON] про відшкодування збитків за прострочку грошового зобов`язання (а. с. 6), однак рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, а заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким позов [PERSON] до\~ [PERSON] про відшкодування збитків за прострочку грошового зобов`язання задоволений та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] збитки за прострочку грошового зобов`язання станом на 01 жовтня 2015 року, у сумі 44623 грн. 44 коп., що складається з: 38636 грн. 03 коп. збитки від інфляції та 5987 грн. 41 коп. 3 % річних, 1157 грн. 52 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат та 700 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу (а. с. 4-5). Статтею 525\~ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно\~до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У\~статті 611 ЦК України\~зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст.\~525,\~526,\~599,\~611\~ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та\~ЦК України. Позивачем до позовної заяви надано копію заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року, яким було встановлено, що 11 травня 2007 року з відповідача на його користь Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області було стягнуто суму в рахунок погашення боргу в розмірі 8250 грн. 90 коп., зазначені кошти надійшли від продажу домоволодіння. Відомостей щодо погашення решти боргу, на спростування розрахунків позивача, відповідачем надано не було. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 625 ЦК України\~встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами), належними до сплати стягувачеві. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності в наступному. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку збитків в наслідок росту інфляції за період з 01 жовтня 2015 року по 01 серпня 2020 року, з якого судом встановлено, що збитки складаються з: 10 603 грн. 35 коп. збитки від інфляції та 3 991 грн. 61 коп. 3 % річних, а всього в розмірі - 14 594 грн. 96 коп., відповідають вимогам закону, перевірені судом, не спростовані відповідачем, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь збитків за прострочку грошового зобов`язання. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків за прострочку грошового зобов`язання, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 840 грн. 80 коп., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Outcome: approved