Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з уточненим позовом до Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 3-ті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання недійним розпорядження Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, поновлення права на житлову площу та вселення. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], 3-ті особи: Новомиколаївська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 02.03.2006 року видане Новомиколаївською сільською радою на підставі Розпорядження №1 від 27.02.2006 року на квартиру [ADDRESS]. Визнати недійсним розпорядження №1 Новомиколаївської сільської ради від 27.02.2006 року. Відновити право [PERSON] на житлову площу у квартирі [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у вказану квартиру. У задоволенні позову [PERSON] просили суд відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Представник Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви голова Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просить суд розглядати справу за відсутності представника сільської ради. [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомили. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав та просив суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп. У задоволенні позову [PERSON] просив суд відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], стосовно позову [PERSON] покладався на розсуд суду. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні уточненого позову [PERSON] необхідно відмовити, та задовольнити у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], та його батькам на підставі ордеру було надано трикімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується листом Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, погосподарськими книгами та домовою книгою. У 1986 році мати позивача [PERSON] померла, що підтверджується погосподарськими книгами Новомиколаївської сільської ради. У 1992 році батько позивача зареєстрував шлюб з [PERSON]. У 2005 році батько позивача помер. У 1999 році позивача [PERSON] було засуджено до позбавлення волі терміном на 10 років, а 20.11.2009 року його було звільнено від відбування покарання, що підтверджується довідкою Державного департаменту України з питань виконання покарань. Крім того, судом встановлено, що відповідно до розпорядження органу приватизації №4-а від 27.02.2006 року, підписаного керівником органу приватизації Тесленко Ю.М., спірна квартира була приватизована [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2006 року, укладеного між [PERSON], яка діяла по довіреності від імені [PERSON], та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], спірна квартира перейшла у власність [PERSON] Також, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], спірна квартира перейшла у власність [PERSON], а 30.01.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №11290888000/1, відповідно до якого спірна квартира була передана в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк». Як вбачається із погосподарських книг Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за 1983-1985 роки та за 1996 по 2000 рік та домової книги, [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] та рахувався за зазначеною квартирою, проте як вбачається з погосподарських книг Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району за 2001-2005 роки та за 2006-2010 роки [PERSON] був виключений із цих книг без зазначення причин. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користуванні квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком та Закон не передбачає прицьому перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частин збереження прав користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). За ст. 405 ЦК та ч. 4 ст. 156 ЖК передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї власника, та членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції, ст. 9 ЖК, враховуючи, що право на житло (користування ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, позивач не зберігає самостійного права на житло на підставах передбачених Законом з огляду на те, що він не є членом сім'ї [PERSON], не є іншою особою, згоду на вселення якої надає [PERSON], та не має спеціальних підстав, передбачених Законом за яких [PERSON] може бути вселений до квартири, яка належить [PERSON] на праві власності. Крім того, зміни до ст. 71 ЖК України в редакції згідно з ЗУ від 2.03.00 року № 1525, станом на 02.03.2000 року набрали чинності з 30.03.2000 року( ГУ № 56 від 30.03.200 року) отже вже після взяття під варту позивача, про що свідчить вирок суду. Таким чином, нова редакція ст. 71 ЖК не розповсюджувалась на спірні правовідносини, та не має зворотної дії, оскільки спочатку відбулось затримання позивача та саме воно є юридичним фактом після якого позивач припиняє своє право на користування житлом. За іншою рівною підставою позивач закінчив відбування покарання з 20.11.2009 року, що, як вказано позивачем в первісному позові відповідно до ст. 71 ЖК надавало йому право на збереження за ним права на проживання на весь час відбуття покарання понад 6 місяців, який закінчився з 20.11.2009 року; з врахуванням часу пред'явлення позову до суду в кінці 2010 року поза межами 6 місяців , - право на збереження за собою житлового приміщення з підстав наведених в позові позивач втратив. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх доводів в уточненій позовній заяві, суд вважає за необхідне у задоволенні уточненого позову [PERSON] відмовити у повному обсязі Разом з тим, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Outcome: approved