Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], скасувати арешт накладений постановою Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 25.02.2005 року АА № 052223 на все майно, що належить [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.03.1994 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло [PERSON] (батько позивача) та членам його родини ([PERSON], [PERSON]) комісією по приватизації житлового фонду заводу «ФЕД» передано у власності житло, а саме квартиру [ADDRESS]. З того часу всі члени родини мешкали у спірній квартирі. [INFO] помер [PERSON], після його смерті, дружина останнього та позивач у справі продовжували мешкати у вищевказаній квартирі, тобто прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. [INFO] померла [PERSON], після чого позивач виявив відсутність правовстановлюючого документу на квартиру, у зв'язку з чим ним подано оголошення у пресі щодо втрати документів. Він звернувся до приватного нотаріуса для прийняття спадщини, проте йому було відмовлено, оскільки оригінал свідоцтва про право власності втрачено, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Крім того, під час отримання довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» йому стало відомо про наявність постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 25.02.2005 року АА № 052223, якою накладено арешт на все майно, що належало йому. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимофєєва О.В. надала заяву про розгляду справи за її відсутності, не заперечувала проти позову, зі змістом якого ознайомлена. Представник третьої особи Дзержинського ВДВС ХМУЮ в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1994 року квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.07.2017 року № 2504507, на даної на запит приватного нотаріуса ХМНО Тимофєєвої О.В., власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.03.1994 року комісією по приватизації житлового фонду заводу «ФЕД» р. № 416. Також, зі згаданої довідки вбачається наявність обтяження, а саме постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 25.02.2005 року АА № 052223 про накладення арешту на все майно, що належить [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 13687 від 19.09.2006 року. [PERSON] померла [INFO], актовий запис № 14566 від 05.10.2016 року. На теперішній час позивач позбавлений можливості отримати спадщину після померлих батьків через втрату оригіналу правовстановлюючого документу. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст.392 ЦК України). Згідно п. 37 Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що право власності позивача на квартиру [ADDRESS] підтверджується належними у справі письмовими доказами, однак, в зв'язку з втратою оригіналу документа, він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на квартиру в судовому порядку є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. При цьому за приписами ст. 59 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення цього майна з під арешту. Згідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Наявність безпідставного накладеного обтяження нерухомого майна, належного позивачеві, порушує його права, що дає підстави для їх судового захисту. Оскільки позивач позбавлений можливості прийняти спадщину через накладення арешту на майно, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved