Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із даним позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, свої вимоги мотивує тим, що є фізичною особою-підприємцем. 02.10.2006р. позивачем укладено із відповідачем трудовий договір, згідно п.2 договору відповідач [PERSON] як водій-реалізатор зобовязаний виконувати доставку і реалізацію мяких меблів та матраців. Зазначає, що 10.07.2008р. відповідач з товаром (матрацами) виїхав із м. Сокаль Львівської області до підприємця [PERSON], який здійснює оптово-роздрібну торгівельну діяльність в АР Крим в м. Сімферополь. Прибувши на місце відповідач 11.07.2008р. розвантажив товар та отримав за нього розрахунок в сумі 60 000грн., що засвідчує накладна і розписка про отримання коштів. Однак, ні накладної, ні грошей відповідач не привіз і не повернув. Відсутність коштів пояснив тим, що по дорозі йому відібрали всі гроші, про, що написав розписку із зобовязанням повернути втрачені кошти. Однак відповідач не повертає кошти, звільнився з роботи 10.10.2008р. та уникає зустрічі. Дані обставини стали приводом для звернення в суд. Вказує на те, що згідно даних отриманих ним від [PERSON] та міліції, йому стало відомо, що 11.07.2008р. відповідач, повертаючись з м. Сімферополя в м. Сокаль, відхилився від маршруту на 60км., поїхав відпочивати на море у напрямку м. Євпаторії, взявши з собою пасажира, хоча отримував регулярні усні попередження про заборону перевезення пасажирів. Просить суд стягнути із відповідача 60 000грн. відшкодування матеріальної шкоди та 4000грн. відшкодування моральної шкоди. 17.06.2015р. представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із письмовим клопотанням про відмову у задоволенні позову, у звязку із пропуском строку позовної давнсоіт. Рішенням Сокальського районного суду від 14.07.2010р. позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути із відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] 60 000грн. відшкодування матеріальної шкоди та судовий збір. В задоволення решти позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.10.2013р. заочне рішення районного суду від 14.07.2010р. скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014р., рішення апеляційного суду від 15.10.2013р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014р. заочне рішення районного суду від 14.07.2010р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015р., рішення районного суду від 14.07.2010р. та ухвалу апеляційного суду від 18.11.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково повідомив, що відповідачем йому завдано шкоду, яку до цього часу він не відшкодував. Факт завдання збитків стверджується відповідною накладною про отримання коштів та розпискою, в якій відповідач зобовязався повернути йому кошти. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити. Зазначила, що між сторонами було укладено трудовий договір. Відповідач не належно виконав свої трудові обовязки, що виразилось у відхиленні ним від заданого маршруту, а також в тому, що він всупереч настановам позивача взяв у рейс невідомого пасажира. Позивачем вживалися заходи щодо добровільного повернення відповідачем коштів, однак такі результату не принесли, в звязку з чим позивач змушений звертатись у суд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування зазначив, що кошти за товар у нього були викрадені із автомобіля, факт чого стверджується поданою ним заявою у райвідділ міліції в м. Євпаторія АР Крим. Щодо вказаних обставин повідомив, що відвантажив товар у підприємця [PERSON] в м. Сімферополь та отримав у нього кошти в сумі 60000грн. Слідуючи дорогою в м. Сокаль разом з [PERSON] зупинилися на стоянці для вантажних автомобілів для придбання продуктів харчування. Так, [PERSON] пішов до магазину, а він пішов до автомобіля відпочити. Повернувшись до автомобіля першим, побачив, що розбите вікно у кабіну автомобіля та викрадено гроші за товар. Згодом повернувся [PERSON] Він викликав працівників міліції, які оглядали автомобіль. Вважає, що шкода заподіяна не із його вини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що відсутня пряма вина відповідача щодо заподіяння збитків позивачу. Крім цього, позов є безпідставним, оскільки між сторонами наявні трудові правовідносини, а відтак сплинули строки для предявлення даного позову. Також зазначив, що після крадіжки, позивач відразу повідомив роботодавця, викликав працівників міліції та радився із позивачем про подальші його дії. Відповідно, сумлінно віднісся до своїх обовязків. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причину неявки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює разом із позивачем. З приводу вказаних подій йому відомо, що в рейс яким мав їхати відповідач [PERSON] планувалось відправити двох осіб, однак відповідач не забажав. Вважає, що вся поїздка була заздалегідь продуманою, так як [PERSON] взамін повертатися у м. Сокаль поїхав в м. Євпаторія АР Крим. Крім цього, зазначив, що із підприємцем [PERSON] були налагоджені та перевірені відносини. Жодного разу проблем із співпрацею не виникало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що 10.07.2008р. до нього задзвонив [PERSON] та запропонував йому поїхати в АР Крим. Так як він не був зайнятим, відповідно на пропозицію погодився. Прибувши в м. Сімферополь розвантажили автомобіль на складі, Семенюк пішов за розрахунком та повернувшись за деякий час сказав, що будуть повертатися. Проїхавши біля 40хв. зупинилися на стоянці для вантажних автомобілів, де вийшов купити продукти. Коли він повернувся до автомобіля побачив [PERSON], який перебував у шоковому стані та через 5хв. прибули працівники міліції, яких як виявилося викликав Семенюк. Від останнього дізнався, що із автомобіля викрали гроші за товар. Чув як Семенюк неодноразово телефонував [PERSON] та радився, які мають бути його дії. Знає, що [PERSON] сказав [PERSON] їхати додому. Після їх повернення в м. Сокаль автомобіль загнали на фірму. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Дослідженою копією трудового договору, встановлено, що такий укладено 02.10.2006р. підприємцем [PERSON] із фізичною особою [PERSON], як водієм-реалізатором. Згідно п. 2 даного договору, працівник зобовязаний виконувати доставку і реалізацію мяких меблів та матраців. Відповідно до копії трудової книжки серії БТ-І №8267271 на ім»я [PERSON], встановлено, що в ній міститься запис за №22 від 02.10.2006р., де зазначено, що згідно трудового договору №565 від 02.10.2006р. останній прийнятий до ФОП [PERSON] на посаду водія-реалізатора. Згідно запису №23 від 10.10.2008р. звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Із копії договору б\\н від 02.01.2008р., встановлено, що такий укладено між субєктом підприємницької діяльності [PERSON] та Підприємством «Руднік» в особі директора [PERSON], згідно якого предметом договору є те, що продавець продає, а покупець купує товар в асортименті, по цінах домовленості. Відповідно до п. 2 договору: розрахунок за отриманий товар та інші затрати проводяться шляхом попередньої оплати. Як виключення допускається відпуск товарів без попередньої оплати при наступному порядку розрахунків: «покупець» зобовязується забезпечити поступлення грошей на розрахунковий рахунок «продавця» протягом 10 банківських днів від дати отримання товару; У разі не поступлення грошей за отриманий товар у вищевказаний термін «Покупець» зобовязується сплатити «продавцю» пеню у розмірі 1,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Із копії накладної №3/07 від 10.07.2008р., встановлено, що ФОП [PERSON] відпущено ПП «Руднік» товар, а саме матраци загальною вартістю 56400грн. Згідно розписки від 11.07.2008р. постачальник [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 60 000грн. Із копії розписки від 14.07.2008р., встановлено, що така надана [PERSON], в якій він зазначив, що повертаючись із м. Сімферополь, після вигрузки матраців з сумою 58500грн., їхав додому. По дорозі у нього відібрали всі гроші. Обіцяє повернути гроші. Згідно копії постанови від 14.07.2008р., винесеної о\\у ВКР Євпаторійського МВ ГУМВСУ в АР Крим [PERSON], встановлено, що такою на підставі п.2 ст. 6 КПК України відмовлено у порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON]. Відповідно до копії листа в.о. прокурора м. Євпаторії №235\\12 від 24.04.2012р., адресованого [PERSON] та [PERSON], зокрема встановлено, що рішення про відмову в порушенні кримінальної справи 14.07.2008р. прийнято необґрунтовано, в звязку чим 23.04.2012р. було скасоване прокуратурою м. Євпаторії. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач [PERSON] перебував із позивачем [PERSON] у трудових відносинах, що зокрема стверджується дослідженим трудовим договором від 02.10.2006р.. Згідно приписів ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Враховуючи наведене, а також посаду відповідача, який згідно трудового договору працював у відповідача водієм-реалізатором, суд приходить до висновку, що відповідач несе перед позивачем матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду в межах середнього місячного заробітку, розмір якого згідно дослідженої копії місячного звіту до системи персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб для системи загальнообовязкового пенсійного страхування Пенсійного фонду України ПП [PERSON] в липні 2008р. (час спричинення шкоди) становить 530грн. В свою чергу, згідно положень п.1 ст. 134 КзПП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Як встановлено в ході розгляду справи із пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, між сторонами письмового договору про взяття на себе відповідачем повної матеріальної відповідальності не укладалося. Також не здобули свого підтвердження твердження позивача про спричинення йому відповідачем моральної шкоди. Разом з тим, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у сторін 11.07.2008р., а із позовом в суд позивач звертається 09.03.2010р., про, що свідчить відбиток штампа реєстрації на позовній заяві, тобто майже після спливу двох років. Згідно ч.3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із письмовим клопотанням про застосування до даного спору строків позовної давності визначених ст. 233 КЗпП України. Позивач та його представник із заявою про визнання поважною причину пропущення строку позовної давності не зверталися. З наведених вище підстав, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування 60000грн. матеріальної та 4000грн. моральної шкоди та судових витрат.

Outcome: dismissed