Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом загальну суму 3 000 000,00 гривень, в тому числі: 1 000 000,00 гривень на відшкодування незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру та складення обвинувального акту, застосування міри запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладення пов`язаних із ним обмежень); 1 000 000,00 гривень на відшкодування незаконного накладення арешту на майно; 1 000 000,00 гривень на відшкодування незаконного засудження за ч.2 ст. 367 Кримінального кодексу України та судові витрати компенсувати за рахунок держави. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 21.12.2012 року слідчим Слідчого відділу Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області Корнєвим О.В. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12012220010000019 були внесені матеріали досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 та ст. 366 КК України. 25.10.2013 року відносно [PERSON] Прокурором Харківської області Тюріним Г.Є. складено повідомлення про підозру, відповідно до якого орган досудового слідства на підставі зібраних доказів та встановлених обставин дійшов висновку, що [PERSON] в період з березня 2009 року по липень 2010 року, займаючи посаду начальника Управління експлуатації та ремонту житлового фонду КП «Жилкомсервіс», будучи службовою особою, діючи умисно та в інтересах третіх осіб НВП «Промтехснаб», зловживаючи своїм службовим становищем, вчинив розтрату коштів КП «Жилкомсервіс» у великих розмірах на загальну суму 165 965,00 грн., чим підприємству та територіальній громаді м. Харкова спричинив матеріальну шкоду на таку суму. Так позивач зазначає, що орган досудового слідства стверджував, що в період з березня 2009 року по січень 2010 року між КП «Жилкомсервіс» та НВП «Промтехснаб» укладені в тому числі договори: №СС1-12 від 14.07.2009 року, №СС1-16 від 29.07.2009 року, №СС1-28 від 23.09.2009 року, №СС1-30 від 23.09.2009 року на поточний ремонт житлових будинків Дзержинського району міста Харкова; №СС1-2 від 18.03.2009 року (з додатками №1, №2, №3) по капітальному ремонту приміщень першої дільниці КП «Жилкомсервіс» за адресою пр [ADDRESS] Перемоги [ADDRESS] м [ADDRESS] ; №СС1-3 від 18.03.2009 року по капітальному ремонту м`якої покрівлі першої дільниці КП «Жилкомсервіс» за адресою пр [ADDRESS] Перемоги [ADDRESS] м [ADDRESS] ; №КР8-29 від 05.11.2009 року по капітальному ремонту шиферної покрівлі, заміні балкону житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Орган досудового слідства вважав встановленим та доведеним, що в період з березня 2009 року по липень 2010 року згідно цих договорів НВП «Промтехснаб» виконувались ремонтні роботи, склад та види яких відображались в проектно-кошторисній документації. За версією органу досудового слідства в цей самий період позивач, будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, достовірно знаючи про те, що роботи за вказаними договорами виконані не в повному обсязі, визначеному у розрахунково-кошторисній документації та документації з приймання-здачі виконаних підрядних робіт, а також достовірно знаючи, що обсяги і вартість виконаних підрядних робіт у вказаній документації завищені та не відповідають фактичним, використовуючи свої повноваження, передбачені посадовою інструкцією, особисто, діючи спільно та узгоджено за попередньою змовою в групі із начальником відділу підготовки ремонту житлових будівель управління КП «Жилкомсервіс» Зінченко [PERSON] M., надав вказівки підлеглим працівникам та примусив їх підписати завідомо неправдиві акти приймання-передачі виконаних робіт ф.КБ-2в, після чого частину їх підписав власноручно та на частині їх проставив власноручно штамп - факсиміле свого підпису та затвердив їх круглою печаткою №1 КП «Жилкомсервіс», аналогічним чином затвердив своїм підписом (або частково - штампом - факсиміле свого підпису) і печаткою КП «Жилкомсервіс» завідомо неправдиві довідки про вартість виконаних підрядних робіт ф. КБ-3. На підставі таких неправдивих актів прийманняі-передачі виконаних робіт ф.КБ-2в та довідок про вартість виконаних підрядних робіт ф. КБ-3 на рахунки НВП «Промтехснаб» з боку КП «Жилкомсервіс» внаслідок необгрунтованого завищення обсягів і вартості виконаних робіт зайво незаконно перераховано грошових коштів на загальну суму 165 965,00 грн. Отже, орган досудового слідства у відповідному процесуальному рішенні визначив про наявність в діях позивача ознак кримінального правопорушення, кваліфікувавши їх за ч.4 ст. 191 КК України. Обвинувачення саме у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 191 КК України знайшло відтворення у складеному відносно позивача повідомленні про підозру від 25.10.2013 року. Крім того, орган досудового слідства у вказаному повідомленні про підозру також зазначив, що позивач, достовірно знаючи, що об`єми робіт за укладеними в період з березня 2009 року по липень 2010 року між КП «Жилкомсервіс» та НВП «Промтехснаб» договорами підряду не виконані в повному обсязі відповідно до проектно-кошторисної документації, діючи спільно і узгоджено із [PERSON] , дав вказівки підлеглим йому працівникам КП «Жилкомсервіс» та примусив їх завізувати. На підставі таких підроблених (недостовірних) документів на користь підприємства НВП «Промтехснаб» з боку КП «Жилкомсервіс» зайво було сплачені кошти в сумі 165 965,00 грн. В цій частині дії позивача органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст. 366 КК України, що також зазначено в повідомленні про підозру. Повідомлення про підозру за ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України позивачу пред`явлено 25.03.2014 року. Разом з тим, 13.12.2013 року слідчим Харківського МУ ГУМВС України в Харківській області до ЄРДР внесені відомості про реєстрацію кримінального провадження №12013220010000351 за правовою кваліфікацією ст. 191 ч.4 КК України та щодо осіб, яким повідомлено про підозру: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 25.03.2014 року (справа №642/2545/14-к) на підставі клопотання старшого слідчого СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області відносно позивача застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, в тому числі покладений обов`язок не відлучатися із м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду. В подальшому ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 12.05.2014р. (справа №642/2545/14-к) на підставі клопотання старшого слідчого СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області накладений арешт на належний позивачу автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO, (2007) чорний, ДНЗ АХ 0081 BE, №двигуна 1GR5519294, № кузова [NUMBER] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, (1982) бежевий, ДНЗ Х7811ХА, № двигуна [NUMBER] , № кузова 0711772. Крім того,18.06.2014 року слідчим СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Кравецьким Е.В. складений обвинувальний акт у кримінальному провадження №12013220010000351 від 13.12.2013 року за обвинуваченнямпозивача за ч.4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Обвинувальний акт затверджено старшим прокурором Прокуратури м. Харкова юристом 1 класу [PERSON] . Кримінальне провадження №12013220010000351 за обвинувченням позивача у вчиненні злочинів (кримінальних правопорушень) за ч. 4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України скеровано на розгляд ло Жовтневого районного суду м. Харкова. Справа судом розглядалась неодноразово. Вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 15.06.2016 року позивача виправдано за ч.2 ст. 366 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України. Цим же вироком Жовтневого районного сулу міста Харкова від 15.06.2016 року позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення воді з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 (три) роки та зі штрафом ж розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходов громадян, що становить 6 800 грн. в дохід держави. На підставі ст. 75 КК України позивача звільнено від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, покладено обов`язки, передбачені ст.\~76\~КК України, а саме: не виїджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Відповідно до ст.49. ч.5 ст. 74 КК України позивача звільнено від призначеного покарання, у зв`язу із закінченням строків давності. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.02.2017 року вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року в частині виправдання позивача за ч. 2 ст. 366 КК України залишений без змін, тобто в цій частині вирок суду набрав законної сили. Цей же вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року в частині засуждення позивача за ч.2 ст. 367 КК України скасований, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 25.06.2018 року позивача виправдано за ч.4 ст. 191 КК України. Цим вироком суду позивача поновлено в правах, обмежених під час кримінального провадження, скасований обраний ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 25.03.2014 року запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, скасований арешт, накладений на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO, (2007) чорний, ДНЗ АХ 0081 BE, № двигуна 1GR5519294, № кузова [NUMBER] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, (1982) бежевий, ДНЗ Х7811ХА, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.11.2018 року вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.06.2018 року про виправдання позивача за звинуваченнями за ч.4 ст. 191 КК України залишено без змін. Отже, на думку позивача, відносно нього з боку органів держави мали місце незаконні повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, незаконне застосування обмежувального заходу у вигляді особистого зобов`язання; незаконне накладення арешту на майно; незаконне засудження у вчиненні злочину. Позивачу внаслідок незаконних дій та рішень органу досудового слідства та суду завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що він незаконно та тривалий час перебував під слідством за ч.2 ст. 366, ст. 191 ч.4 КК України; на його майно безпідставно та незаконно був накладений арешт; позивача незаконного було засуджено за ч.2 ст. 367 КК України, чим завдано моральних страждань внаслідок психологічного впливу через кримінальне переслідування з боку органів держави, що уповноважені на здійснення таких процесуальних функцій, та безпосередньо суду, який допустив незаконне засудження позивача. За час незаконного перебування під слідством та судом за підозрою, а згодом і обвинуваченням за ч.2 ст. 366 КК України позивач був позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, а саме: був позбавлений можливості мати постійні трудові відносини та, як наслідок, постійний дохід для забезпечення своїх побутових потреб та потреб своєї родини; повинен був пристосовувати своє життя до встановлених у зв`язку із звинуваченнями обмежень та необхідності протягом тривалого часу виконувати процесуальні обов`язки та з`являтися до суду. Протягом перебування справи в суді за надуманим обвинуваченням позивач змушений був брати постійну участь в судових засіданнях, загальна кількість яких перевищила 60, що відволікало увагу від звичайної даяльності та фактично позбавило позивача реальної можливості офіційно працевлаштуватися, бо жоден роботодавець не погодився мати із позивачем відносини за умови, що майже кожні два тижні він мав відвідувати судові засідання в робочий час, відлучаючись із роботи. Такі обставини позивача емоційно та психологічно пригнічували, позивач змушений був постійно виправдовуватися перед друзями та знайомими, що фактично не винен, а кримінальне переслідування - це помилка, яку позивач намагається спростувати в суді. Такий стан викликав нервове напруження та образу, пригнічував моральний стан, позивач змушений був відволікатися від звичайних життєвих справ та покласти чотири роки життя на боротьбу за справедливість. Так, протягом періоду розгляду справи Жовтневим районним судом м. Харкова та Апеляційним судом Харківської області в 2014-2018 р.р. позивач прийняв безпосередню участь більш ніж у 60-ти судових засіданнях, що підтверджується матеріалами кримінальної справи №639/6213/14-к. Також внаслідок незаконного перебування під слідством за ч.2 ст. 366 КК України погіршилися відносини позивача з оточуючими людьми, зокрема його виборцями. Так, до притягнення позивача до кримінальної відповідальності він був діючим депутатом Харківської міської ради 6 скликання (2010-2015 р.р.), мав публічний характер діяльності, був відомий серед широкого кола осіб. Відкриття щодо позивача кримінальної справи стало шоковою подією, яка змушувала постійно виправдовуватись, доводити свою непричетність до злочинів, що ставились в провину. В подальшому позивач був змушений відмовитися від своєї політичної кар`єри, оскільки особі, яка перебуває під слідством та судом перестали довіряти, позивач втратив свій рейтинг, тобто фактично його життя змінилося, а авторитет був знищений. Внаслідок незаконного засудження позивача за ч.2 ст. 367 КК України, тобто за вчинення службовой недбалості, що стало для позивача справжньою несподіванкою, позивач взагалі втратив будь-яку віру в правосуддя та отримав суттєвий нервовий стрес. Позивач зазначає, що він був шокований своїм засудженням та довго не міг прийняти рішення, як взагалі можна далі жити та існувати в таких умовах. У позивача, навіть, не вистачало моральних сил на спілкування; не могли втішити поради близьких та друзів, бо позивач взагалі не розраховував, що суд може настільки нехтувати правами людини. Позивач переніс глибокий душевний стрес та отримав значну моральну травму. Майже місяць позивач був позбавлений фізичних та моральних сил для прийняття подальшого рішення у своїй долі. Лише поради близьких та адвокатів вивели позивача із стану тяжкого морального стресу. Відсутність постійної роботи та постійного доходу пригнічувало гідність позивача, оскільки позбавляло одного з головних конституційних прав людини - права на труд, змушувало вкрай обмежувати свої витрати, в тому числі на досуг та розвиток особистості. Позивачу доводилось витрачати час та кошти на часті поїздки до судів з метою участі в судових засіданнях задля доведення своєї невинуватості, а після закриття кримінальних проваджень - позивач не міг тривалий час адаптуватися. Стрес від пережитого позивачем не можна виміряти будь-якими відшкодуваннями та компенсаціями, оскільки маючи кошти, роботу, майно, нормальне та спокійне життя, позивач в один час втратив все та не зміг і по цей час відновити моральну рівновагу. Не з особистої волі позивача, а саме внаслідок незаконного притягнення до відповідальності за ч.2 ст. 366 КК України були порушені нормальні життєві зв`язки та позивач змушений вживати додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі для отримання коштів для забезпечення фізіологічного існування. Остаточну реабілітацію від надуманих звинувачень позивач отримав лише 20.11.2018 року, коли судом апеляційної інстанції підтверджено виправдання за ч.4 ст. 191 КК України. Таким чином підозра, а згодом і обвинувачення органу досудового слідства у вчиненні позивачем кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366 та ч.4 ст. 191 КК України, не знайшло свого підтвердження, позивача виправдано за вироками суду, які набрали законної сили. Зазначені обставини є підставою для відшкодування за рахунок держави матеріальних витрат та моральної шкоди, що спричинені незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Визначаючи загальну суму позовних вимог, позивач посилається на положення Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким визначено мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому позивач з урахуванням того, що відносно позивача мали місце декілька подій, з настанням яких даний закон визначає право постраждалої особи на відшкодування шкоди, позивач вважає обґрунтованим визначений ним у позові розрахунок. При цьому позивач виходив з того, що він незаконно перебував під слідством і судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 366 КК України в період з 25.10.2013 року (дата складення повідомлення про підозру) по 21.02.2017 (дата прийняття рішення судом апеляційної інстанції), що становить повних 40 календарних місяців, а також позивач вказує, що він незаконно перебував під слідством і судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 191 КК України в період з 25.10.2013 року (дата складення повідомлення про підозру) по 20.11.2018 (дата прийняття рішення судом апеляційної інстанції), що становить повних 61 календарний місяць.З першого січня 2019 року мінімальна заробітна плата встановлена Законом України «Про Державний бюджет на 2019 роік» у місячному розмірі 4173,00 грн. При цьому загальну суму стягнення позивач визначає у 3\~000\~000, 00 грн. і розподіляє таким чином: 1 000 000,00 гривень - на відшкодування незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру та складення обвинувального акту, застосування міри запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладення пов`язаних із ним обмежень); 1 000 000,00 гривень - на відшкодування незаконного накладення арешту на майно; 1 000 000,00 гривень на відшкодування незаконного засудження за ч.2 ст. 367 КК України У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.05.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом. Призначено підготовче засідання. Клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом задоволено. Зобов`язано архів Жовтневого районного суду міста Харкова (м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 45) надати суду для дослідження під час розгляду цивільної справи: кримінальну справу №639/6213/14 за обвинуваченням [PERSON] за ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України та [PERSON] за ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України. Разом з тим, 06.06.2019 року на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова за вх. №15629 від представника відовідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості єдиного відповідача не в змозі використати зазначені права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, [PERSON] у позові зазначає, що йому підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу та витрати пов`язані з витребування доказів, але не надано належних документів на обґрунтування зазначених витрат (договорів, актів виконаних робіт, квитанцій, тощо). Представник відповідача зазначає, що казначейсто жодної шкоди позивачу не заподіювало, правовідносини з ним не вступало, тому в даному випадку позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди безпосередньо з казначейства є незаконними та підлягають залишенню без задоволення. Посилання позивача на моральні страждання повинні бути підтверджені належними доказами, яких [PERSON] не надав. Розрахунки зроблені позивачем за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.366, ч.4 ст.191 КК України є необгрунтованими, безпідставними та завищеними. При визначенні розміру моральної шкоди позивач не враховує норми Закону про порядок відшкодування шкоди, внаслідок чого сума безпідставно завищена. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 12.06.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Омельницької Т.В. та залучено до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії (61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 5); Прокуратуру Харківської області (61050, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4); Харківську місцеву прокуратуру №5 Харківської області (61050, майдан Героїв Небесної Сотні, 4). На адресу суду 21.06.2019 року за вх. №21620 від представника третьої особи Головного Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи зазначив, що Харківське міське управління ГУ МВСУ в Харківській області перебуває в процесі ліквідації. ГУ МВСУ в Харківській області в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України присвоєно ідентифікаційний код 08592313. Таким чином, працівники ГУ МВСУ в Харківській області не вчиняли ніяких незаконних дій відносно позивача, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013220010000351 не здійснювали. У позовній заяві позивач зазначає, що моральну шкоду йому було завдано з моменту оголошення повідомлення про підозру до моменту ухвалення виправдувального вироку, а саме: з 25.10.2013 року по 20.11.2018 року. При цьому позивач вказаний період обраховує два рази. Представник третьої особи також не погоджується з доводами позивача [PERSON] про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він був позбавлений права на працю. Представник третьої особи зазначає, що із вступної частини вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року у справі № 639/6213/14-к вбачається, що кримінальне провадження, зареєстроване 13.12.2013 року в ЄРДР за № 12013220010000351, до суду було надано обвинувальний акт, відповідно до якого [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України - тобто відносно позивача було розпочато одне кримінальне провадження, тому два рази враховувати один і той же проміжок часу, а саме: з 25.10.2013 року по 20.11.2018 року- неможливо. Також, із описової частини вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року у справі № 639/6213/14-к вбачається, що [PERSON] звільнений з посади відповідно до наказу від 21.06.2010 № 302/1 на підставі п.3 ст.38 КЗпП України(розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника). В мережі Інтернет наявна інформація про трудову діяльність [PERSON] , а саме: у період 2010-2011 рр. він працював у Харківській міській раді радником Харківського міського голови з питань житлово-комунального господарства. У період січень-травень 2012 року працював на ДП «Завод ім. В.О. Малишева», 1-ий заступник головного інженера. У 2014 році закінчив Національну академію державного управління при Президентові України, спеціальність - «Державне управління», Магістр державного управління. З наведеного вбачається, що позивач був звільнений за власної ініціативи, тому притягнення до кримінальної відповідальності ніяк не могло вплинути на його право на працю та можливість заробляти для забезпечення власних та потреб сім`ї. По третє, на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення прокуратури чи суду, якими було б встановлено факт незаконних дій чи бездіяльності або протиправної поведінки працівників ГУ МВСУ в Харківській області по відношенню до позивача. Отже, [PERSON] не надав доказів, що йому завдано моральної шкоди у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.05.2014 року було накладено арешт на транспортні засоби, однак в ухвалі відсутня вказівка про заборону користуватися вказаними транспортними засобами, тобто [PERSON] міг користуватися транспортними засобами. Також, позивач не наводить доказів, що мав намір укласти цивільно-правовий договір щодо вказаних транспортних засобів, а накладений арешт перешкоджав йому це зробити. Вказане свідчить, що позивач не довів, що внаслідок арешту транспортних засобів йому завдано моральної шкоди. Дії слідчого щодо звернення до суду із клопотанням про арешт транспортних засобів незаконними не визнані, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди з даної підстави. Якщо суд прийме рішення про відшкодування моральної шкоди, то її розмір повинен визначатися: період з 25.10.2013 року по 20.11.2018 року (61 місяць)*1\~921 грн. = 117\~181 грн. На підставі викладеного представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, 06.08.2019 року за вх. №21622 від представника третьої особи Харківської місцевої прокуратури №5 надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначив, що в межах кримінального провадження №12012220010000019 повідомлення про підозру [PERSON] не вручалось та обвинувальний акт до суду відносно вказаної особи не скеровано. Поряд з цим, у кримінальному провадженні №12013220010000351 25.03.2014 року [PERSON] особисто вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України. 25.03.2014 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова до підозрюваного [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Строк перебування позивача під слідством та судом склав 55 місяців 26 днів. Для розрахунку суми відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах слід застосовувати не розмір мінімальної заробітної плати, а розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року 1 921 грн. Отже, за умови доведеності спричинення позивачу моральних страждань в якості розрахункової величини необхідно застосовувати саме 1 921 грн. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Так, позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. З огляду на викладене представник третьої особи просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.08.2019 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії, Прокуратура Харківської області, Харківська місцева прокуратура №5 Харківської області про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Омельницька Т.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Предстанвик відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відвовити у їх задоволенні, посилаючись на зміст відзиву. Представники третіх осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проти задоволення вищевказаного позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, в тому числі з причин, викладених у письмових поясненнях. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, в тому числі визначені позивачем докази, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження №12013220010000351, матеріалах кримінальної справи №639/6213/14-к, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що матеріали кримінальних проваджень внесені слідчими органу досудового розслідування Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань: - 13.12.2013 року за №12013220010000351 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України і - 24.04.2014 року за №12014220010000110 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України (т.1 а.с.1-2 кримінального провадження та а.с.26 цивільної справи). Постановою від 24.04.2014 року старшого прокурора прокуратури м. Харкова матеріали зазначених вище кримінальних проваджень об`єднані в одне провадження №12013220010000351 про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і досудове розслідування доручено слідчому відділу ХМУ ГУМВС України в Харківській області (а.с.3-4 кримінального провадження). 25.10.2013 року Прокурор Харківської області, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012220010000019 від 21.11.2012, та, встановивши наявність достатніх доказів дл підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, склав повідомлення [PERSON] , [INFO] , який народився м.Донецьк, громадянин України, мешкає за адресою: [ADDRESS] , обраному 31.10.2010 депутатом Харківської мської ради 6 скликання про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України. Повідомлення про підозру вручено старшим слідчим СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 25.03.2014 року (а.с.19-25). Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 25.03.2014 року на підставі клопотання старшого слідчого СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області відносно [PERSON] застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, покладено на підозрюваного обов`язки: прибувати до ст. слідчого СВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області за першою вимогою; не відлучатися із м. Харкова без дозволу слідчого,прокурора або суду (а.с.27-33 цивільної справи). Також ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 12.05.2014 року на підставі клопотання старшого слідчого СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області накладений арешт на наступне майно підозрюваного [PERSON] : а саме, на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO, (2007) чорний, ДНЗ АХ 0081 BE, №двигуна 1 [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, (1982) бежевий, ДНЗ Х7811ХА, № двигуна [NUMBER] , № кузова 0711772 (а.с.34-39 цивільної справи). Крім того, 18.06.2014 року слідчим СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області складений обвинувальний акт, затверджений старшим прокурором прокуратури м. Харкова у кримінальному провадження за підозрою [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220010000351 від 13.12.2013 року (а.с. 40-50 цивільної справи та а.с.4-14 т.1 кримінальної справи №639/6213/14-к). Обвинувальний акт отриманий [PERSON] 18.06.2014 року, а 27.06.2014 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом по кримінальном провадженню за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 28 КК України на 04.07.2014 року (а.с.52,57 т.1 кримінальної справи №639/6213/14-к) Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року [PERSON] \~визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 (три) роки та зі штрафом в розмірі 400 (чотириста ) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн. в дохід держави. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 (два) роки. Покладено на [PERSON] обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію. Відповідно до ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено [PERSON] від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності. [PERSON] \~визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, і по суду виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України (а.с.51-72 цивільної справи, а.с.270-291 т.2 кримінальної справи №639/6213/14-к) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.02.2017 року апеляцію захисника задоволено частково. Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.06.2016 року щодо [PERSON] , [PERSON] в частині засудження за ч. 2 ст. 367 КК України скасовано та призначено новий розгляд в суді 1 інстанції. В решті цей вирок залишено без змін (а.с.73-85 цивільної справи, а.с.34-40 т.3 кримінальної справи №639/6213/14-к) Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.06.2018 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, та на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдано, у зв`язку з не доведенням, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. [PERSON] поновлено в правах, обмежених під час кримінального провадження. Запобіжний захід відносно обвинуваченого [PERSON] у вигляді особистого зобов`язання, який обрано ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від\~25.03.2014 року скасовано. Арешт, який накладений на майно обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , а саме: на автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prado, (2007) чорний, д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, (1982) бежевого кольору, д.н.з. [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , № кузова 0711772 скасовано (а.с.91-112 цивільної справи, а.с.155-176 т.4 кримінальної справи №639/6213/14-к) Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.11.2018 року апеляційну скаргу представника потерпілого КП «Жилкомсервіс» залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 25.06.2018 року стосовно [PERSON] та [PERSON] залишено без змін (а.с.113-126 цивільної справи, а.с.45-56 т.5 кримінальної справи №639/6213/14-к) Судом досліджено матеріали кримінальної справи №639/6213/14-к, які містять журнали 65 судових засідань, в переважній більшості яких брав участь [PERSON] ( 1-5 том кримінальної справи №639/6213/14-к) З копії трудової книжки на ім`я [PERSON] вбачається, що позивач працював на посаді заступника головного інженера по реконструкції, ремонту та утриманню основних фондів першого заступника головного інженера ДП «Завод імені В.О. Малишева», звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпПУ наказом від 15.05.2012 року, що є останнім записом (а.с.127-142 цивільної справи). Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9.11743 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 24.07.2019 року по 31.07.2019 року з діагнозом: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 1. Неускладнений гіпертонічний криз 24.07.2019 року. Гіпертрофія міокарду лівого шлуночку. Ризик середній. СН 1ст, ФК 2 за NYHA, АІТ з вузлоутворенням, еутиреоз (а.с. 202-204 цивільної справи). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України зазначено, що\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вимогами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується в разі, якщо вона завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Частиною 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи без діяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон) шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оператитюрозшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному .фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно із ч. ч. 5, 6 ст.\~4 Закону\~відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з положенням п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Отже, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 13 Закону, розмір моральної шкоди не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону). Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з\~держави. Отже зазначені законодавчі норми простовують доводи відповідача, викладені у відзиві. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом у період з 25.10.2013 року - дата складання повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України та по 20.11.2018 року - день винесення ухвали Харківським апеляційним судом, якою останній виправдувальний вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 25.06.2018 року стосовно [PERSON] залишено без змін а, отже, зазначений вирок набрав законної сили. Оскільки позивач був виправданий, у зв`язку з перебуванням під слідством і судом йому завдана моральна шкода, факт спричинення якої органами слідства, прокуратури та суду доведено в судовому засіданні позивачем, відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Загальний строк перебування позивача під слідством і судом становить 60 повних місяців і 27 днів. При цьому суд виходить з того, що незважаючи на спочатку часткове, а потім остаточне виправдання позивача за кожне з двох кримінальних правопорушень, слід вважати такий строк єдиним, оскільки дата складання повідомлення про підозру є єдиною для обох кримінальних правопорушень, також із закінченням цього строку співпадає закінчення дії всіх обмежень щодо позивача та арешту його майна. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» від 23.11.2018 встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1січня\~-\~4173 гривні:\~у погодинному розмірі: з 1 січня -25,13 гривні. Отже суд визначає мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 254104,27 грн. відповідно до Закону, розрахувавши вказану суму наступним чином: 60 повних місяців х 4173 грн = 250380 грн. за 7 днів жовтня 4173 грн.: 31день х7днів = 942, 27 грн. за 20 днів листопада 4173 грн:30 днів х 20 днів = 2782 грн. 250380 грн.+ 942,27 грн.+ 2782 грн. = 254104,27 грн. Разом з тим, слід врахувати, що законодавець\~визначив лише мінімальний розмір моральної шкоди.\~В даному випадку необхідний і достатній розмір відшкодування моральної шкоди, на думку суду, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, слід визначити в сумі 300 000 грн. При цьому суд враховує ті чинники, з яких складалась в даному випадку моральна шкода, а саме: характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, про які він зазначив у позові та поясненнях, тривалу неможливість самореалізації в політичній кар`єрі, сферах сімейних та дружніх стосунків, яких зазнав позивач, утрудненість відновлення немайнових втрат та авторитету, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, неможливість повного відновлення попереднього, раніше усталеного способу життя позивача та його роботи, втрати часу, фізичних і моральних зусиль у зв`язку з участю в слідчих діях, судових засіданнях (загальна кількість останніх перевищує 60 на більшість з яких з`являвся позивач), втрати та незручності, пов`язані з арештом майна позивача та обраним йому запобіжним заходом. Одночасно визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3\~000 000 грн. суд вважає не підтвердженим достатніми доказами, в тому числі висновками експертів та спеціалістів, і зазначає, що відшкодування має на меті не збагачення, а відновлення немайнових прав позивача. Визначення розміру моральної шкоди узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом підлягає частковому задоволенню і з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом слід стягнути 300 000 гривень. Відповідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, частково задовольняючи позов, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, враховуючи, що позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору на підставі закону. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial