Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь громадянина України [PERSON] грошові кошти у розмірі: 330 331,30 грн - відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу; 404,92 грн - інфляційні втрати, спричинені невиконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню матеріальних збитків; 897,07 грн - 3% річних; 30 000,00 грн - моральна шкода, заподіяна позивачу внаслідок пошкодження майна (автомобіля); покласти на відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником транспортного засобу Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] , який був ним переданий суб`єкту підприємницької діяльності ФОП [PERSON] для використання у підприємницькій діяльності - передачі транспортного засобу у прокат. 26.04.2019 р., підписавши угоду про приєднання до Типових умов договору прокату легкового автомобіля, Акт приймання-передачі автомобіля в прокат, включаючи опис технічного стану автомобіля перед прокатом, [PERSON] отримала від ФОП [PERSON] у користування, належний позивачу на праві власності, транспортний засіб Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до підписаного відповідачем та третьою особою Акту приймання-передачі автомобіля в прокат ними було погоджено строк прокату 4 дні - з 13:00 год. 26.04.2019 р. по 13:00 год. 30.04.2019 р. включно. На підставі відповідного договору, укладеного ФОП [PERSON] з ТОВ «Венбест-Безпека 26», швидкість руху та місцезнаходження автомобіля в період його використання відповідачем, відслідковувались ТОВ «Венбест-Безпека 26» з використанням систем GPS стеження. 26.04.2019 р. на ділянці автошляху Т1717 між населеними пунктами с. Степове та с. Семимогили у Глобинському районі Полтавської області, керуючи транспортним засобом Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , порушивши правила дорожнього руху, перевищивши швидкість, допустила з`їзд автомобіля на ліве узбіччя, в результаті чого транспортний засіб перекинувся, чим вчинила дорожньо-транспортну пригоду. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.09.2019 р. у справі № 527/890/19 відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2019 р. вказану постанову суду першої інстанції залишено в силі. В результаті ДТП автомобіль отримав суттєві механічні пошкодження та сума завданих з вини відповідача матеріальних збитків становить 330 331,30 грн, шо підтверджується звітом № 7436/05/19 від 13.05.2019 р., що був виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп», у присутності позивача та відповідача, яка як учасник ДТП, власним підписом підтвердила, що пошкодження в протоколі звіту записані вірно. З метою досудового врегулювання спору, позивачем листом від 28.12.2019 р. було висловлено відповідачу претензію про відшкодування суми матеріального збитку в розмірі 330 331,30 грн. Вказаний лист був отриманий відповідачем 04.01.2020 р., у зв`язку з чим остання у строк до 11.01.2020 р. була зобов`язана відшкодувати збитки, спричинені пошкодженням автомобіля, однак цього не зробила, а тому з 13.01.2020 р. вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання. За період з 13.01.2020 р. по 31.01.2020 р. позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі у розмірі 404,92 грн та 3% річних у розмірі 897,07 грн. Завдану моральну шкоду, що полягає у моральних стражданнях, спричинених, з урахуванням обсягу пошкоджень, фактично втратою власного автомобіля, який не може бути повернутий до попереднього стану, позивач оцінює у 30 000,00 грн. Позивач зазнав фізичні незручності через неможливість використання автомобіля для власних потреб, негативні переживання та тривогу, важкість виконання повсякденних обов`язків, у зв`язку з переживаннями та необхідністю виконання всіх дій, що потрібні для стягнення з відповідача відшкодування завданої шкоди; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційну напругу, дратівливість. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у цій справі, за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. Відповідач копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримала 17 грудня 2020 року, а третьою особою вказані документи було отримано - 19 жовтня 2020 року. Представник позивача копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримала 19 жовтня 2020 року (а.с. 125-127). Ухвалою суду від 20 січня 2021 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. 26 січня 2021 року до суду надійшла заява третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ФОП [PERSON] , у якій позов підтримує у повному обсязі та підтверджує зазначені в ньому обставини. Відповідач не використала своє право на подання відзиву. Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлений позов підтримала та просила його повністю задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Щодо договору добровільного страхування, то на зазначений випадок його дія не розповсюджується, оскільки автомобіль був переданий в оренду. Також представник позивача заявила про свій намір протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати відповідно заяву про розмір понесених стороною позивача судових витрат. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 26 квітня 2019 року приблизно о 20:01 год., [PERSON] , керуючи автомобілем «Субару» д.н.з. [NUMBER] по автодорозі Т-1717 (14 км), не вибрала безпечної швидкості руху, не врахувала дорожню обстановку, не впоралась з керуванням та допустила з`їзд автомобіля на ліве узбіччя, в результаті чого транспортний засіб перекинувся, що спричинило пошкодження вказаного автомобіля, чим порушила вимоги п. 12.1 ПДР України, та постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с. 19-21). Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року апеляційну скаргу адвоката Сацика Р.В. залишено без задоволення, а постанову судді Дарницького районного суду від 26 вересня 2019 року щодо [PERSON] - без змін (а.с. 22-25). Таким чином, станом на день розгляду справи вказана постанова Дарницького районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року набрала законної сили. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пошкоджений у ДТП транспортний засіб Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності позивачу, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 12-15). На підставі Акту приймання-передачі легкового автомобіля від 01 квітня 2019 року автомобіль Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] був переданий [PERSON] в оренду суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі-підприємцю [PERSON] для використання у підприємницькій діяльності - передачі транспортного засобу у прокат (а.с. 26). Сторони підтвердили, що переданий автомобіль знаходиться в справному технічному стані, видимі зовнішні пошкодження відсутні або відповідають переліку пошкоджень, вказаних в описі технічного стану автомобіля. Вартість автомобіля сторонами узгоджена у розмірі 420 000,00 грн. 26 квітня 2019 року ФОП [PERSON] та [PERSON] уклали Угоду № ДТ-3007201 про приєднання до Типових умов договору прокату легкового автомобіля (а.с. 29). Відповідно до п.п. 1, 2, 5 Угоди сторони засвідчили, що дана Угода, а також Акт приймання-передачі автомобіля в прокат, включаючи опис технічного стану автомобіля перед прокатом, разом підтверджують укладення між Наймодавцем та Наймачем Договору прокату визначеного Актом приймання-передачі в прокат автомобіля та складають Договір прокату легкового автомобіля. Підписанням Угоди Наймач підтвердила, що: - до її підписання Наймач ознайомлена в повному обсязі з матеріалами і інформацією, Типовими умовами Договору прокату легкового автомобіля від 01 листопада 2018 року, затвердженими Наказом ФОП [PERSON] № 1/ТУ-2018 від 01 листопада 2018 р., розміщеними на веб-сайті за зазначеною адресою, які були надані Наймачу в письмовому вигляді. Сторони підтвердили достовірність та актуальність відомостей, які наведені в цій Угоді про приєднання. Згідно з Актом приймання-передачі автомобіля в прокат від 26 квітня 2019 року, включаючи опис технічного стану автомобіля перед прокатом, [PERSON] отримала від ФОП [PERSON] транспортний засіб Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] . Строком на 4 дні: з 13:00 год. 26.04.2019 р. по 13:00 год. 30.04.2019 р. включно (а.с. 30). За даними звіту № 7436/05/19 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля Subaru моделі Forester реєстраційний номер [NUMBER] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» на замовлення [PERSON] , вартість матеріального збитку завданого власнику легкового автомобіля Subaru Forester реєстр. номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 330 331,30 грн (а.с. 32-95). 28 грудня 2019 року, шляхом направлення поштовим зв`язком, [PERSON] висловив відповідачу претензію про відшкодування йому у семиденний термін суми матеріального збитку в розмірі 330 331,30 грн (а.с.88-90). Вказаний лист був отриманий був отриманий [PERSON] 04 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с. 91-95). Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з вимогами ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. За вимог ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, оцінюючи вказані факти в їх сукупності, беручи до уваги презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), приймаючи до уваги положення ст. 509 ЦК України, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог власника транспортного засобу, [PERSON] , у частині стягнення з [PERSON] 330 331,30 грн завданої, внаслідок пошкодження автомобіля Subaru Forester д.н.з. [NUMBER] , матеріальної шкоди. У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних суд дійшов наступного. За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями ст. 599 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовим висновком, сформованим Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-113цс14, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Будь-яке зобов`язання, яке зводиться до грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від підстав його виникнення. Оскільки [PERSON] у семиденний строк, починаючи з 04 січня 2020 року, не виконала грошових зобов`язань по відшкодуванню спричиненої з її вини шкоди, вимога позивача про стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованою, та з урахуванням наданого позивачем розрахунку, який судом перевірений та з яким він погоджується, з відповідача на користь позивача за період з 13.01.2020 р. по 31.01.2020 р. що становить 19 днів, підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 404,92 грн та сума 3% річних у розмірі 897,07 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди, суд доходить висновку про часткове задоволення такої позовної вимоги, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак позивач, посилаючись на те, що спричинення відповідачем шкоди його транспортному засобу мало негативні наслідки у житті позивача, зокрема: негативні переживання, тривога, емоційні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, у зв`язку з переживаннями та потребою виконання всіх дій, що потрібні для стягнення з відповідача відшкодування завданої шкоди, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напругу, дратівливість - не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Разом із тим, суд визнає, що протиправні винні дії відповідача дійсно завдали позивачу моральної шкоди, оскільки його права були порушені, в тому числі пошкодженням його майна, що могло спричинити йому фізичні незручності через неможливість використання автомобіля для власних потреб, і природно, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у душевних стражданнях, яких особа зазнає в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Отже, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, з огляду на ступінь вини відповідача, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, шляхом зменшення відповідної суми з 30 000,00 грн до 10 000,00 грн. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача: фізична особа-підприємець [PERSON] , про відшкодування збитків завданих пошкодженням транспортного засобу та стягнення з відповідача на користь позивача: в рахунок відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу 330 331,30 грн; інфляційні втрати, спричинені невиконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню матеріальних збитків в сумі 404,92 грн; 3% річних в сумі 897,07 грн; моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. У порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 4 157,13 грн. Відповідно до ч.8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За вимог п.5 ч. 7 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем та встановити представнику позивача строк на подання доказів щодо їх розміру. На підставі викладеного,

Outcome: partial