Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі, еквівалентній 29415 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення по справі та неустойку в розмірі 1844000,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 березня 2010 року [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 10400,00 доларів США, про що між ними в письмовій формі був укладений Договір позики, який 24 березня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 959. Умовою згідно п.1 зазначеного договору позики сторони встановили обовязок відпо- відача повернути позичені не пізніше 24 березня 2011 року - частинами (з розстроченням) у визначеному цим пунктом договору порядку та строки, а саме: не пізніше 24 квітня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 травня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 червня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 липня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 8 200 (вісім тисяч двісті) доларів США. Але замість належним чином виконати свої зобовязання і повернути позивачеві кошти, відповідач звернулась до позивача з проханням позичити їй ще коштів і відстрочити повернення позики. 22 липня 2010 року позивач додатково позичив відповідачеві 11300 доларів США та розстрочив повернення позичених коштів на строк до 24 липня 2011 року, про що відповідачем був укладений із позивачем додатковий договір до договору позики від 22 липня 2010 року, по -свідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2535. Таким чином, всього за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції відповідно до укладеного до нього додаткового договору від 22 липня 2010 року, відповідачем позичені у позивача валютні цінності на суму 21700 доларів США. Із внесенням до договору позики змін, сторони знову встановили обовязок відповідача повернути позивачеві отримані від нього в позику кошти частинами (з розстроченням) в порядку та строки згідно п. 1 договору позики, а саме: не пізніше 22 липня 2010 року - 900 доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 400 \~доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 квітня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 травня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 червня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 липня 2011 року - 16 400 доларів США. Але відповідач грубо порушила взяті на себе перед позивачем зобовязання за договором позики і позичені валютні цінності не повернула. 29 серпня 2012 року позивачем через представника було направлено на адресу відповідача письмову вимогу від 28 серпня 2012 року про виконання обовязків за договором позики в натурі - з проханням повернути отримані від позивача валютні цінності, три проценти річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України та передбачену договором позики неустойку у вигляді штрафу за час прострочення виконання зобовязань за договором позики. Представником позивача ця вимога була направлена за її адресою ще й рекомендованою кореспонденцією. Відповідач отримала надісланий на її адресу рекомендований лист із вимогою 08 вересня 2012 року особисто, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення їй поштового відправлення. Не зважаючи на це, відповідач не вчинила жодних дій, аби виконати свої зобовязання, повернути позичені в нього кошти або в інший спосіб задовольнити вимоги позивача та врегулювати спір в позасудовому порядку. Таким чином, отриману від представника позивача вимогу відповідач просто проігнорувала. 22 лютого 2013 року позивач через свого представника повторно звернувся до відповідача з повторною письмовою вимогою від 21 лютого 2013 року про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції відповідно до додаткового договору позики від 22 липня 2010 року, з викладенням стислого змісту порушених зобовязань, вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання. Повторну письмову вимогу було направлено на адресу відповідача цінним листом та рекомендованою кореспонденцією, які відповідач не отримала. Таким чином, у звязку з належним направленням позивачем вимоги про виконання відповідачем її зобовязань за договором позики, а також враховуючи наведену вище умову підп. 5 п. 4 договору, відповідач вважаються такою, що належним чином повідомлена про порушення нею зобовязань і необхідність повернення боргу, але відмовилася це зробити. Також, разом зі стягненням суми позичених коштів в сумі, еквівалентній 21700 доларам США, позивач вважає за справедливе стягнення з відповідача ще й процентів за увесь час користування позиченими в нього коштами за договором позики в розмірі 6071 доларів США; 3 % річних в розмірі 1644 доларів США, а також пені в сумі 1844000,00 грн.. У судове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та звернулась із зустрічним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір позики від 24.03.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №959; визнати недійсним додатковий договір до договору позики від 22.07.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №2535; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 22.07.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №961. В обґрунтування зустрічного позову представник [PERSON] зазначила, що текст договору позики та договору про задоволення вимог іпотеко держателя остання підписала не читаючи його змісту, та не звернула уваги на суму, яка була зазначена в договорі. [PERSON] вважає, що [PERSON] не надав до суду необхідні докази виконання зобов*язання, а саме: обопільно підписані в простій письмовій формі акти прийому передачі валютних цінностей на суму 10400 дол. США та 21700 дол. США, які б підтверджували факт отримання нею зазначених сум від [PERSON]. Також, представник [PERSON] зазначила, що на протязі року повертала [PERSON], оскільки всі питання вирішувала вона, а [PERSON] вона ніколи не бачила, позичені кошти з відсотками в присутності [PERSON], але актів прийому-передачі грошових коштів ніхто не підписував. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримала зустрічні позовні вимоги та вказала, що 16.11.2015р. вона довідалась про порушення свого права і відразу звернулась до прокуратури із заявою, тому вважає, що перебіг позовної давності розпочався саме з цієї дати. Позивач [PERSON] зустрічний позов [PERSON] не визнав в повному обсязі та просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача за основним позовом, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно договору позики від 24.03.2010 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 959, [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 10400,00 доларів США. Згідно з умовами п.1 зазначеного договору позики сторони встановили обовязок відпо- відача повернути позичені не пізніше 24 березня 2011 року - частинами (з розстроченням) у визначеному цим пунктом договору порядку та строки, а саме: не пізніше 24 квітня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 травня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 червня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 липня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 8 200 (вісім тисяч двісті) доларів США. 22 липня 2010 року позивач додатково позичив [PERSON] 11300 доларів США та розстрочив повернення позичених коштів на строк до 24 липня 2011 року, про що був укладений додатковий договір до договору позики від 22 липня 2010 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2535. Таким чином, всього за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції відповідно до укладеного до нього додаткового договору від 22 липня 2010 року, відповідачем позичені у позивача [PERSON] 21700 доларів США. Із внесенням до договору позики змін сторони знову встановили обовязок відповідача повернути отримані від нього в позику кошти частинами (з розстроченням) в порядку та строки згідно п. 1 договору позики, а саме: не пізніше 22 липня 2010 року - 900 доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 400 \~доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 квітня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 травня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 червня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 липня 2011 року - 16 400 доларів США. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. За ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) її виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положення ст.1046 та ч.1 ст.1049 ЦК України також зобовязують позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. До теперішнього часу відповідач свої зобовязання за договором не виконала. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згоди про інший розмір процентів відповідачем із позивачем досягнуто не було. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення суми боргу, еквівалентну 21700 доларам США, а також процентів за увесь час користування коштами за договором позики. Загальна сума процентів за користування коштами з моменту укладення договору позики 24 березня 2010 року по 03 лютого 2014 року за періодами в залежності від розміру боргу та встановленої у відповідному періоді Національним банком України облікової ставки складає 6 071 доларів США. Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зо бовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних. Відповідно до підп. 2 п. 4 Договору позики, відповідач погодилася з тим, що прострочкою виконання нею зобовязань за цим договором буде недотримання строку сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на пять днів. Зважаючи на цю умову договору позики, відповідач є такою, що прострочила виконання своїх зобовязань з 27 липня 2011 року та станом на день подання позову це порушення триває вже 922\~дні. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, і зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від \~відповідальності \~за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого \~індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Належні до стягнення з Відповідача три проценти річних від простроченого боргу за Договором позики складають: 21700 дол. США /100 % *3 %/365 днів *922 = 1644,00 доларів США. Офіційний курс НБУ станом на 13.12.2016 року становить 2617,11 грн. за 100 доларів США. Таким чином, стягненню підлягає сума основного боргу в розмірі 29415,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2016 року складає 769822,91 грн. Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. За ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою, заставою, притриманням тощо. Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та від шкодування збитків та моральної шкоди. За змістом ст.549\~ЦК\~України неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання зобовязання за кожен день прострочення виконання. Статтею 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від на явності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В пункті 7 Договору позики, залишеним без змін із укладенням до нього додаткового договору, відповідач із позивачем домовилися, що за прострочення виконання зобовязань по поверненню позики відповідач повинна сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. Згідно наведеного обґрунтування, порушення відповідачем взятих нею на себе зобовязань станом на 03 лютого 2014 року триває 922 дні. Розмір належної до сплати відповідачем на користь позивача неустойки складає: 922 дні х 2 000 грн. 00 коп. = 1 844 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших\~обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що сума основного боргу станом на 13.12.2016 р. складає в еквіваленті 769822,91 грн., в той же час сума пені складає 1844000,00 грн., що значно перевищує розмір збитків. З огляду на вищевикладене та з урахуванням обставин справи, суд, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір пені до суми основного боргу 769822,91 грн. Враховуючи, що відповідач взятих на себе зобовязань в строки, які передбачені договором позики належним чином не виконала, суд знаходить позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Таким чином, стягненню підлягає 1539645,82 грн.. Стосовно зустрічного позову [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ВСУ від 18.09.2013 р. справа №6-63цс13, під час розгляду справи про визнання договору позики недійсним, суди повинні аналізувати також правову природу договорів. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми, вказаної в договорі, позичальнику. Таким чином, наявні в матеріалах справи нотаріально посвідчений договір позики та додатковий договір до договору позики є єдиними належними та допустимими доказами отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON]. З огляду на вимоги ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України щодо обов'язку сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, то суд вважає, що [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів повернення коштів за спірним договором позики, а також отримання грошових коштів у меншому розмірі, чим зазначено у договорі позики. Відповідно до вимог ст..1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Оскільки договір позики та додатковий договір до договору позики між [PERSON] та [PERSON] укладались у письмовій формі, тому рішення суду не може ґрунтуватись на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші були одержані позичальником у меншій кількості, ніж встановлено договором або повернуті позикодавцеві. Таким чином, показання свідка [PERSON] не можуть бути належними та допустимими доказами повернення грошових коштів. Посилання [PERSON] на той факт, що гроші вона отримувала від [PERSON], а не [PERSON] спростовується самим договором позики та додатковим договором до нього. У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] також просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 22.07.2010р., але не зазначає з яких підстав. [PERSON] не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст..ст.10,59,60 ЦПК України щодо недійсності договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 22.07.2010р.. Виходячи з викладеного вище, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного і

Outcome: partial