Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», з врахуванням уточнених вимог, про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку в обґрунтування якого вказав, що при розрахунку вихідної допомоги було взяте до уваги лише тарифну ставку відповідно до припису п.2 абз.4 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова № 100). Але в останньому абзаці немає жодних посилань на обчислення середньої заробітної плати виходячи з тарифної ставки. Таким чином, застосування відповідачем до нього другого речення п.2 абз.4 Постанови № 100 неправомірне. Саме тому застосуванню підлягає перше речення п.2 абз.4 Постанови № 100. Отже, відповідно до Постанови № 100, для розрахунку вихідної допомоги, відповідач мав взяти його заробіток за червень та липень 2015р., а саме: червень 2015р. 11036,45 грн.; липень 2015р. 9946,08 грн., загалом 20982,53 грн. Отже, розрахунок виглядає наступним чином: 20982,53 грн. : 43 (відпрацьовані робочі дні за червень-липень2015р.) = 487,97 грн. (середньоденна заробітна плата). Середньомісячна заробітна плата розраховується так: 487,97 грн. х 22 робочих дня = 10735,34 грн. Так як, відповідач сплатив вихідну допомогу у розмірі 5778 грн., то заборгованість складає 4957,34 грн. (10735,34 5778). Крім цього, з вихідної допомоги відповідачем було утримано грошову суму у розмірі 420,65 грн. як членські профспілкові внески. Оскільки вихідна допомога не є заробітною платою, а він не є працівником, оскільки був звільнений, то утримання відповідачем грошової суми у розмірі 420,65 грн. є безпідставним. Отже, остаточний розрахунок з ним відповідач не провів та відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України, відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, тобто з 09.06.2016р. по день винесення судового рішення. У будь-якому разі, навіть якщо відповідач вважає, що провів з ним повний розрахунок, то такий розрахунок мав би бути проведений 09.06.2016р., тобто у день звільнення, а відповідач провів з ним розрахунок лише 16.06.2017р., тобто через 7 днів. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У звязку з цим просить стягнути з відповідача 4957,34 грн. вихідної допомоги, 420,65 грн. утримання з вихідної допомоги у якості членських профспілкових внесків та середній заробіток за час затримання розрахунку. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив суду, що з нього безпідставно утримали профспілкові внески, оскільки він на момент звільнення не був працівником шахти. Він був членом профспілки, коли працював на шахті. Коли працював, з нього утримували профспілкові внески. Звільнили його з профспілки після звільнення з підприємства. Розрахунок з ним провели 16.06.2016р. Останній лікарняний лист здав 10.06.2017р. в охорону праці підприємства. На лікарняному листі до звільнення був не менш 7 місяців. Документи, які відповідач направив йому поштою 15.12.2016р., отримав через тиждень після відправки. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та зауважив, що згідно рішення Конституційного суду України, на фонд заробітної плати строк позовної давності не застосовується. Представник відповідача позов не визнала та пояснила суду, що до структури заробітної плати відноситься вихідна допомога, членські профспілкові внески складають 1%, а тому ці внески з вихідної допомоги відраховані правомірно. Вони не заперечують, що дійсно була затримка виплати належних позивачу сум при звільненні. Також вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки повністю розрахувалися з позивачем приблизно із затримкою всього 2 тижні. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 12.09.2000р. та був звільнений 09.06.2016р. (останній день лікарняного листа) за ст.40 п.2 КЗпП України у звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоровя з виплатою допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, підстава довідка МСЕК від 09.06.2016р., виписка з протоколу засідання профкому від 13.06.2016р. (а.с.10-11). Позивачу надана довідка від 05.12.2016р. про виплату йому компенсації за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу у звязку зі звільненням за станом здоровя. Сума нарахувань 42026,90 грн., розмір відрахувань 8615,90 грн. На карту позивача, відкриту у «Райффайзен банк «Аваль» в рамках зарплатного проекту, 16.06.2016р. перерахована сума 33411 грн. (а.с.8). Згідно довідок відповідача від 07.12.2016р. та від 26.07.2017р., у позивача заробітна плата була відсутня перед звільненням у звязку з нарахуванням допомоги з втрати працездатності, заробітна плата за період лютий-травень 2016р. відсутня, тарифна ставка складає 5778 грн. (а.с.12, 34). Згідно довідки відповідача від 29.08.2017р., сума вихідної допомоги складає 5778 грн., сума компенсації за невикористану відпустку складає 36248,9 грн., загалом 42026,90 грн., сума відрахувань за профспілковим внеском склала 420,65 грн. (а.с.63). Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору, зокрема з підстав, зазначених у пункті 6 ст.36 та пунктах 1, 2 і 6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100 (далі Порядок). Відповідно до п.п.є) п.1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати вихідної допомоги. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, позивач не працював 4 місяці перед своїм звільненням у звязку з тимчасовою непрацездатністю. За змістом абз.4 п.2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно останнього абзацу (абз.4) п.4 Порядку, працівникам, які були звільнені в запас з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку. У разі коли розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для розрахунку компенсації застосовується середня заробітна плата, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. У даному абзаці взагалі не зазначено спосіб обчислення середньої заробітної плати. Між тим, цей абзац був добавлений до п.4 на підставі постанови КМУ від 29.07.2015р. № 542. До цього часу, останнім був абз.3 п.4 де вказано, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Саме цей абзац регулює правовідносини щодо обчислення середньої заробітної плати при відсутності заробітку працівника не з його вини. Доводи позивача про не застосування до нього 2-го речення абз.4 п.2 Порядку та відповідно застосування тільки першого речення зазначеного абзацу, не ґрунтується на законодавстві, оскільки він не працював більш ніж 4 місяці до настання події, а саме його звільнення. Застосування ж останнього абзацу (абз.4) п.4 Порядку, як того вимагає друге речення абз.4 п.2 Порядку, взагалі позбавляє право позивача на вихідну допомогу у звязку з неможливістю її обчислення, що суперечить ст.44 КЗпП України. Таким чином, враховуючи ч.1 ст.46 Конституції України, де зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, для забезпечення права позивача на вихідну допомогу у звязку зі звільненням за станом здоровя відповідно до ст.44 КЗпП України, суд вважає правомірним застосування відповідачем абз.3 п.4 Порядку щодо нарахування середнього заробітку для виплати позивачу вихідної допомоги. Тому вимоги позивача щодо стягнення частки вихідної допомоги у сумі 4957,34 грн. задоволенню не підлягають. Згідно ч.3 ст.42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів. Відповідно до п.3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р., суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не входять до фонду оплати праці. Як вбачається з довідки відповідача (а.с.63), сума вихідної допомоги складає 5778 грн. Таким чином членський профспілковий внесок від суми вихідної допомоги складає 57,78 грн. (5778 грн. х 1%). Оскільки членські профспілкові внески утримуються із заробітної плати, а вихідна допомога не входить до структури заробітної плати, то суд вважає, що сума 57,78 грн. утримана відповідачем неправомірно. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Установлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку (постанова ВСУ від 05.07.2017р. № 758/9773/15-ц/6-1033цс17). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив позивачу належні при розрубку суми 16.06.2016р., а не у день звільнення 09.06.2016р. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач мав сплатити середній заробіток з 10.06.2016р. по 16.06.2016р. За змістом ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Строк звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за період з 10.06.2016р. по 16.06.2016р., закінчився 16.09.2016р. Поважних причин пропуску строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, судом не встановлено. При цьому, за змістом п.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р., суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не входять до фонду оплати праці, а тому ч.2 ст.233 КЗпП України на дані правовідносини не розповсюджується. У звязку з цим суд вважає, що у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2016р. по 16.06.2016р., необхідно відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду. Крім цього, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки відповідач повідомив про нараховані та відраховані суми при звільненні 22 грудня 2016р., то суд вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду по 22 грудня 2016р. щодо стягнення неправомірно утриманих членських профспілкових внесків з вихідної допомоги. Відповідно строк звернення до суду за ч.1 ст.233 КЗпП України закінчився 22 березня 2017р., а позивач звернувся до суду 26.04.2017р. Поважних причин пропуску строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, судом не встановлено. При цьому, за змістом п.3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р., суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору, не входять до фонду оплати праці, а тому ч.2 ст.233 КЗпП України на дані правовідносини не розповсюджується. У звязку з цим суд вважає, що у стягненні членського профспілкового внеску від суми вихідної допомоги у розмірі 57,78 грн., необхідно відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду. За змістом ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки позивачу відмовлено у стягненні частки вихідної допомоги у сумі 57,78 грн., то вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволенню не підлягають. На підставі ч.1 ст.46 Конституції України, ст.ст.44, 116 ч.1, 117, 233, 234 КЗпП України, ч.3 ст.42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст.27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, п.п.3.8, 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р. та

Outcome: dismissed