Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 грудня 1992 року за реєстровим номером 151, згідно якого житловий будинок розділений на двох власників з окремим господарюванням із зазначенням 47/100 частки. В належному йому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які фактично там не проживають з травня 2014 року. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника він не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в його будинку, і хоча відповідачі є його родичами - відповідно невісткою та онуками, але не приймають участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів і взагалі будинком не цікавляться. Відповідачі на теперішній час проживають в Російській Федерації, наміру прибути в Україну та добровільно знятися з реєстрації не мають, контактів з ними у позивача немає, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами в яких просили справу розглядати без їх участі, заперечень по суті позовних вимог не мають. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 грудня 1992 року, зареєстрованого в реєстрі за №151, позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого вказаний житловий будинок розділений на двох власників з окремим господарюванням із зазначенням 47/100 частки. Технічний паспорт від 18 травня 1992 року, реєстровий № 1/256 на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовлений на ім`я позивача [PERSON] Довідкою № 327, виданою Широківською сільською радою Станично-Луганського району Луганської області 20 липня 2020 року, підтверджується, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є, відповідно, невісткою та онуками позивача, дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не мешкають за вказаною адресою з травня 2014 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є членами його сім`ї, та у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів таким, що втратили право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Нормами статті 405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачі є членами сім`ї позивача. Відповідачі не проживають в будинку позивача тривалий час, обов`язків щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несуть, і подальша реєстрація відповідачів порушує права позивача, як власника будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved