Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого вказав, що 23.07.2010 року він зареєстрував з відповідачем шлюб, в якому народився син [PERSON], [INFO]. Проживши з відповідачем у шлюбі близько шести років, їм так і не вдалося вести спільне господарство та побудувати міцні сімейні стосунки. Останні два роки вони не могли проживати разом як сім'я. Відповідач не виконує свої сімейні обов'язки, не може спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, тому вони постійно сперечаються. Шлюбні відносини між ним та відповідачем фактично припинені. Спору про розподіл майна, яке є їх сумісною власністю, між ними не існує. В результаті з'ясування стосунків з відповідачем він дійшов до висновку, що розлучення - це єдиний для них вихід. З цих обставин позивач вважає, що збереження шлюбу, примирення та подальше сумісне життя з відповідачем неможливим та таким, що суперечить їх інтересам, оскільки в них відсутнє обоюдне бажання зберегти сім'ю, тому просить суд розірвати з відповідачем шлюб, залишивши проживати з ним сина. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, наполягаючи на розірванні шлюбу з відповідачем, вказавши, що з липня 2016 року відповідач з сином проживають окремо від нього. Враховуючим свій вік і стан здоров'я він не заперечує, щоб дитина залишилася проживати з матір'ю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, також просила суд розірвати шлюб з відповідачем, не вбачаючи підстав для примирення і збереження сім'ї, пояснивши, що дійсно останні два роки стосунки з позивачем погіршилися, чоловік постійно її контролював, безпідставно ображав її своїми ревнощами, через що між ними постійно виникали скандали у присутності дитини. Син проживає з нею, перепон щодо спілкування з ним батька вона ніяким чином не здійснює. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 23 липня 2010 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 180, у якому народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з відповідачем. Сумісне проживання сторони остаточно припинили з липня 2016 року. Дані обставини встановлені на підставі свідоцтв про шлюб, про народження дитини, довідки виконавчого комітету Димитровської міської ради від 20.05.2016 року, пояснень сторін (а.с.7, 8, 14). Згідно за ст.112 Сімейного кодексу України суд може розірвати шлюб, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Формуючи свою правову позицію з приводу позовних вимог, суд керується принципом добровільності шлюбу, викладеним у ст.24 СК України, відповідно до якого шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. З'ясовуючи фактичні взаємини подружжя, судом встановлено категоричне небажання сторін продовжувати шлюбні стосунки, втрату між ними взаємної любові та поваги. Отже, проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, сторони наполягають на розірванні шлюбу, вважають примирення та збереження сім'ї неможливим, місце проживання сина між ними узгоджено, спір про майно відсутній. Тому суд вважає, що подальше сумісне життя сторін і збереження їх сім'ї не відповідало б їх інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню. За приписами ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач не заявила про відновлення її дошлюбного прізвища. На підставі ст.ст.110, 112, 113 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved