Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить легковий автомобіль NISSAN MAXIMA ЗНГ номер кузову/шасі JN1CAUА33U0070792 бежевого кольору, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску. 03 квітня 2012 року старшим оперуповноваженим ВД СБЕЗ Дружківського МВ ГУМВ України в Донецькій області під час проведення обшуку на підставі постанови Дружківського міського суду від 08 грудня 2011 року в місті Донецьку було вилучено належний позивачу автомобіль, який вищезазначеним працівником міліції був переданий на зберігання невідомій позивачу особі [PERSON]. 11 квітня 2012 року постановою слідчого Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області автомобіль був визнаний речовим доказом та залучений до матеріалів кримінальної справи. 28 листопада 2016 року Дружківський суд по вказаній кримінальній справі прийняв ухвалу, що 05 грудня 2016 року набула законної сили, про закриття кримінального провадження відносно позивача та звільнення його від кримінальної відповідальності. При цьому було прийнято процесуальне рішення про повернення позивачу автомобіля NISSAN MAXIMA ЗНГ номер кузову/шасі JN1CAUА33U0070792 бежевого кольору, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску. В звязку з цим, 15 лютого 2017 року позивач звернувся до Дружківського міського суду з відповідною заявою про розяснення судового рішення в частині визначення особи, яка повинна повернути йому автомобіль. 04 квітня 2017 року Дружківський міський суд ухвалою розяснив своє рішення та зазначив, що рішення в частині повернення автомобіля позивачу повинна виконувати посадова особа правоохоронного органу, яка відповідальна за вилучення та зберігання вказаного автомобіля. Звернення з заявами про повернення автомобілю до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області та Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області жодного результату не принесли, та до теперішнього часу вказаний автомобіль позивачу повернуто не було, що завдало позивачу як майнової шкоди, так і моральної шкоди, оскільки він змушений користуватися громадським транспортом, а також відвідувати Краматорський ВП ГУНП в Донецькій області та адвоката з метою домогтися виконання рішення суду. Враховуючи викладене, позивач просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 196\~760 грн., витрати на експертне дослідження в розмірі 300 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 50\~000 грн., а всього 247\~060 грн. Позивач [PERSON] в судове зсідання не зявився, проте надав заяву, в якій просив суд розглядати справу в його відсутність, за участю його представника адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 23 травня 2017 року, в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяв, заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] управління національної поліції в Донецькій області Національної поліції України [PERSON], що діє на підставі довіреності № 2078/01/23-2017 від 22 березня 2017 року, в судовому засіданні пояснила, що 03 квітня 2012 року в ході проведення обшуку в рамках розслідування кримінальної справи був вилучений автомобіль Nissan Maxima, номер шасі JN1CAUA33U0070792, державний номер [NUMBER], який належить [PERSON], та постановою слідчого Дружківського МВ ГУВМС України в Донецькій області від 11 квітня 2012 року зазначений автомобіль був визнаний речовим доказом по справі та переданий на відповідальне зберігання [PERSON] Речовий доказ зберігався за адресою: м. Донець, вул. Пінтера, 78б. Кримінальну справу відносно [PERSON] було передано до Дружківського міського суду, ухвалою якого від 28 листопада 2016 року кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито у звязку з закінченням строків давності, арешт на майно було скасовано. Вказала, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктивного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Наполягала на тому, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким встановлений вичерпний перелік незаконних дій вищевказаних органів, за якими підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові. Натомість підстава відшкодування шкоди, вказана позивачем, не відноситься до вказаного переліку, а отже й спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України відсутні. Крім цього наголосила, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Зазначила, що на теперішній час працівники поліції позбавлені можливості вїзду до міста Донецьк, де знаходиться належний [PERSON] автомобіль, позбавлені можливості звязатися з [PERSON], якому на відповідальне зберігання було передано належний позивачу автомобіль. В ухвалі Дружківського міського суду від 28 листопада 2016 року, якою кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито, не зазначено коли саме необхідно повернути [PERSON] його автомобіль. До того ж, слідчі дії які проводилися під час досудового розслідування, незаконними не визнавалися. В звязку з викладеним, вважає вимоги позивача щодо відшкодування вартості автомобіля необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то представник ГУНП в Донецькій області Національної поліції України також їх не визнає, оскільки позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому моральної шкоди. Виходячи з викладеного, представник ГУНП в Донецькій області Національної поліції України в судовому засіданні просила суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] управління державної казначейської служби України у Донецькій області [PERSON], що діє на підставі довіреності № 12-18/2771 від 04 жовтня 2017 року, в судовому засіданні підтримав позицію відповідача по справі [PERSON] управління Національної поліції в Донецькій області Національної поліції України, заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи встановив наступне. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, частиною першої якої передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, в судовому засіданні сторони по справі визнали, що автомобіль NISSAN MAXIMA ЗНГ легковий седан, номер кузову/шасі JN1CAUА33U0070792 бежевого кольору державний номер [NUMBER], 2003 року випуску на праві власності належить позивачу [PERSON] З протоколу обшуку від 03 квітня 2012 року, доданого позивачем до позовної заяви, слідує, що знайдений на СТО, розташованому за адресою: м. Донецьк, вул. Пінтера, 78б, в ході обшуку автомобіль NISSAN MAXIMA, державний номер [NUMBER], був переданий на відповідальне зберігання [PERSON], який, як вбачається з цього ж протоколу, є директором цього СТО. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 28 листопада 2016 року по справі № 1-кп/229/78/2016, яка набула законної сили 05 грудня 2016 року, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності в звязку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно нього було закрито. Речовий доказ за постановою про визнання вилучених предметів речовими доказами та залучення їх до матеріалів в якості доказів від 11 квітня 2012 року, а саме автомобіль NISSAN MAXIMA ЗНГ легковий седан, номер кузову/шасі JN1CAUА33U0070792 бежевого кольору державний номер [NUMBER], 2003 року випуску, який було передано під розписку [PERSON], ухвалено повернути [PERSON] У відповідь на заяву про розяснення даної ухвали суду ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 04 квітня 2017 року по справі № 1-кп/229/78/2016, яка набула законної сили 11 квітня 2017 року, було розяснено, що повернення вказаного автомобіля [PERSON] повинна виконувати посадова особа правоохоронного органу, яка відповідальна за вилучення та зберігання зазначеного автомобіля. Відповідно до приписів частини 2 та частини 4 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобовязана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобовязана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. Згідно з приписами п. 14 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби Безпеки України, Верховного Суду України, Державної Судової Адміністрації України № 51/401/649/23/125 від 27 серпня 2010 року, відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Суд розцінює пояснення представника відповідача ГУНП в Донецькій області Національної поліції України [PERSON] щодо неможливості повернути позивачу по справі належний йому автомобіль через те, що він знаходиться у м. Донецьк, а з особою, якій його було передано на відповідальне зберігання, неможливо звязатися, як такі, що не спростовують факт втрати ГУНП в Донецькій області цього автомобілю. З листа начальника Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області № 3561/301/02-2017 від 24 лютого 2017 року слідує, що в ході проведення перевірки по заяві [PERSON] від 16 лютого 2017 року щодо виконання ухвали Дружківського міського суду Донецької області по справі № 1-кп/229/78/2016 в частині повернення належного йому автомобіля NISSAN MAXIMA, було встановлено, що всі події відбувалися у м. Дружківка, в звязку з чим дане звернення було передано до Дружківського ВП, де зареєстровано в журналі ЄО за № 1137 від 21 лютого 2017 року, та за ним проводиться перевірка. З листа начальника першого слідчого відділу прокуратури Донецької області [PERSON] № 17/і-122-17 (1777вих-17) від 26 травня 2017 року, наданого у відповідь на заяву [PERSON] щодо вжиття заходів прокурорського реагування в звязку з невиконанням співробітниками поліції ухвали суду в частині повернення належного йому автомобіля NISSAN MAXIMA, слідує, що Дружківським ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області не виконується ухвала суду в звязку з тим, що належний позивачу автомобіль був переданий на зберігання у 2012 році у м. Донецьк та там і залишився, а на теперішній час м. Донецьк відноситься до тимчасово окупованої території. Таким чином, суд приходить до висновку, що на час розгляду справи автомобіль NISSAN MAXIMA ЗНГ легковий седан, номер кузову/шасі JN1CAUА33U0070792 бежевого кольору державний номер [NUMBER], 2003 року випуску не повернуто позивачу по справі [PERSON] В той же час, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Що стосується доводів представника відповідача про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування вартості автомобіля автомобіль NISSAN MAXIMA, через непередбаченість частиною 1 статті 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в якості підстави відшкодування шкоди неповернення посадовою особою правоохоронного органу, відповідальною за вилучення та зберігання майна, визначеного речовим доказом, такого майна, суд при їх оцінці виходить з наступного. Частина 1 статті 1176 ЦК України є спеціальною нормою, що стосується лише таких підстав відшкодування шкоди, як незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Натомість частина 6 статті 1176 ЦК України, яка є загальною нормою по відношенню до норми, викладеній в частині 1 статті 1176 ЦК України, визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. З правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, слідує, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки у справі, яка розглядається, встановлено, що підставою для відшкодування шкоди, завданої [PERSON], є невиконання посадовою особою правоохоронного органу, відповідальною за вилучення та зберігання вказаного автомобіля NISSAN MAXIMA, обовязку, встановленого ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 28 листопада 2016 року щодо повернення вказаного автомобілю позивачу, то й спеціальні підстави для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України відсутні. Таким чином, шкода, завдана [PERSON] відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. В звязку з вищевикладеним, суд не погоджується також з доводами представника відповідача про наявність вини співробітника правоохоронного органу, як обовязкової умови відшкодування шкоди, оскільки статтею 1174 ЦК України прямо передбачено, що шкода, завдана фізичній особі бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується незалежно від вини цієї особи. Крім цього, суд не бере до уваги пояснення представника відповідача щодо того, що слідчі дії, в звязку з якими було вилучено належний [PERSON] автомобіль та передано його на відповідальне зберігання [PERSON], не було визнано незаконними, оскільки спір, що розглядається на даний час судом, стосується не дій слідчого з приводу вилучення вказаного автомобіль, визнання його речовим доказом, передання його на відповідальне зберігання тощо, а бездіяльності осіб, відповідальних за повернення автомобіля [PERSON] Те ж саме стосується й доводів представника відповідача про те, що в ухвалі Дружківського міського суду Донецької області від 28 листопада 2016 року по справі № 1-кп/229/78/2016, яка набула законної сили 05 грудня 2016 року, не вказано строк повернення [PERSON] належного йому автомобіля, ажде відповідно до вимог ст. 291-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання. Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обовязковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Згідно до вимог ст. 533, ч. 2 ст. 534, ст. 535 КПК України Вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обовязкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню. До того ж, згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, остаточні, обовязкові для виконання рішення, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися не виконаними на шкоду стороні у провадженні. Поряд з цим, першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «[PERSON] проти України») передбачено, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до висновку № 101 експертного товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 19 травня 2017 року, ринкова вартість NISSAN MAXIMA ЗНГ, реєстраційний номер [NUMBER], на дату оцінки з урахуванням його технічної справності складає 196\~760 гривень. Таким чином, суд приходить до переконання, що в звязку з невиконанням ГУНП в Донецькі області ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 28 листопада 2016 року по справі № 1-кп/229/78/2016, яка набула законної сили 05 грудня 2016 року, [PERSON] спричинена майнова шкода, що полягає у втраті ним належного йому на праві власності автомобілю, у розмірі 196\~760 гривень. Статтею 25 БК України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. На підставі викладеного, суд вважає, що шкода в розмірі 196\~760 гривень, завдана [PERSON] бездіяльність ГУНП в Донецькій області підлягає відшкодуванню Державною казначейською службою України за рахунок коштів державного бюджету. Крім цього, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягнення зроблені ним витрати на проведення експертизи, а саме експертної оцінки транспортного засобу, в розмірі 300 гривень. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50\~000 гривень, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. В розясненнях, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, враховуючи характер та обсяг душевних страждань [PERSON], обумовлених неповерненням йому його власності, тяжкість вимушених змін у життєдіяльності позивача, повязаних з необхідністю користуватися громадським транспортом, маючи на праві власності автомобіль, але не маючи можливості ним користуватися, необхідністю в звязку з цим користуватися послугами адвоката, звертатися до ГУНП в Донецькій області, прокуратури, час та зусилля, необхідні для відновлення свого права користуватися належним йому автомобілем, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити розмір моральної шкоди позивача в 10\~000 гривень. В решті позовних вимог відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial