Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. 19.09.2014 року [PERSON] склав заповів, яким заповів йому на випадок своєї смерті все своє майно. 02.12.2015 року помер [PERSON] [PERSON] прийняв спадщину по заповіту шляхом звернення у встановлений законом термін до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину та які б мали право на обовязкову частку у спадковому майні немає. Спадковим майном що належало [PERSON] являється житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 91 по вул. Молодіжна в с. Буда Буда Герцаївського району Чернівецької області. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, що й було підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право приватної власності на вищевказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Також пояснила, що в книгах обєкта погосподарського обліку Великобудської сільської ради житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 91 по вул. Молодіжна в с. Мала Буда Герцаївського району Чернівецької області, числиться за померлим [PERSON]. З пояснень сторін та матеріалів справи суд встановив наступні обставини справи. 02.12.2015 року у віці 71 року помер [PERSON] (а.с.7). На момент смерті останній проживав сам та був зареєстрований в [INFO] ( а.с.10, 11). За життя останній уклав заповіт на користь позивача [PERSON], яким заповів йому на випадок своєї смерті все своє майно з чого воно б не складалось і все що належить йому по закону на день смерті, який на час відкриття спадщини не змінений та не скасований (а.с.6). Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК\~передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи № 08/2016 заведеної відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено наступне. Позивач у встановлений законом термін прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою (а.с. 28). Спадкоємців за законом першої черги після його смерті немає, так як він в шлюбі не перебував, дітей не мав та його батьки померли значно раніше нього (а.с.12). Враховуючи наведене спадкування проводиться по заповіту. Як вбачається з даних погосподарських книг Великобудської сільської ради, головою домогосподарства № 91 по вул. Молодіжна в с. Мала Буда Герцаївського району Чернівецької області записаний [PERSON] (а.с. 51-57), що і являється спадковим майном. Дане домогосподарство відносилося до суспільної групи «робочих» (а.с.61). Житловий будинок побудований 1972 року (а.с.56). Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 91 по вул. Молодіжна в с. Мала Буда Герцаївського району Чернівецької області, мотивуючи відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с. 9). Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до змісту\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з\~Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1\~ст.1268 ЦК України\~стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України\~є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до\~статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В період будівництва житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що втратив чинність згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За даними нормативно-правовими актами, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»). Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5, документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Запис [PERSON] в книзі погосподарського обліку в якості голови двору підтверджує факт належності будинку під № 91 по вул. Молодіжна в с. Мала Буда Герцаївського району Чернівецької області, саме йому (а.с. №84). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що останній за життя у встановленому законом порядку набув право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268\~ЦК\~\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. ч. 1, 4\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.3 п.п. 3.1 ч.2 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року №95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 року за № 612/23144, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 26.01.2016 року на спірне домоволодіння був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил. Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «А» загальною площею 36,00 кв.м., у тому числі житловою площею 16,80 кв.м., сараїв літ.літ. «Б», «В», «Г». Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що побудований до 05.08.1992 року та не являється самочинним, а позивач в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, позовні вимоги підлягають задоволенню На підставі наведеного,

Outcome: approved