Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики (суми основного боргу), трьох процентів річних від простроченої суми позики за прострочення виконання грошового зобов'язання та процентів від суми позики за весь період користування позикою. Позов мотивовано тим, що 22 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] як позику грошові кошти в розмірі 2700 доларів США та 635 Євро з терміном повернення позики до 01.05.2015 року. Укладання договору позики підтверджується розпискою відповідача від 22.04.2014 року. Станом на 20 квітня 2016 року сума позики та проценти від суми позики за весь період користування позикою відповідачем не повернута. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що мав приятельські відносини із відповідачем та її сином, тому після їх звернення по допомогу вирішив надати відповідачу грошові кошти в якості позики. Однак, відповідач відмовляється повертати суму позики та останнім часом не йде на контакт із позивачем. Відповідач у судове засідання не з'явилась повторно, хоча про дату та час судового розгляду повідомлялась належним чином. Жодних заяв чи клопотань до суду не подавала. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 22 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у формі розписки, відповідно до якої позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 2700 доларів США та 635 Євро з терміном повернення позики до 01.05.2015 року. Позивач виконав зобов'язання за договорами позики, та надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 2700 доларів США та 635 Євро. У встановлений термін відповідач позику не повернув внаслідок чого порушив прийняті на себе обовязки встановлені договором. З метою досудового врегулювання спору позивачем 11.01.2016 року була направлена рекомендованим листом вимога про погашення боргу. Вимога була отримана відповідачем 18.01.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, своїх зобов'язань відповідач так і не виконала. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на кор другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, над послугу сплатити гроші тощо) або утриматися від певної ди, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно із положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошових коштів. Правила статті 625 Цивільного кодексу України розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. Частина 1 коментованої статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання (ст. 607 Цивільного кодексу України). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов'язаний буде відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Стаття 1048 Цивільного кодексу Українистосується такої характеристики договору позики, як оплатність. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбаченістаттею 625 Цивільного кодексу України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Згідно із ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду та розгляду справи відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу не повернув. Таким чином, станом на 22.04.2016 року сума боргу відповідача згідно із розрахунком, зробленого позивачем за договором позики від 22.04.2014 року, складає 2700 доларів США та 635 Євро, що еквівалентно згідно із курсом НБУ на момент звернення до суду 87014 гривень, сума трьох відсотків річних в розмірі 2536 грн. 73 коп. та загальний розмір відсотків від суми позики за весь період з 22.04.2014 рік по 20.04.2016 рік у розмірі 34945 грн. 85 коп. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача суми позики, трьох процентів річних від простроченої суми позики за прострочення виконання грошового зобов'язання та процентів від суми позики за весь період користування позикою є обґрунтованими та доведеними наявними в справі доказами, розрахунки позивача також ґрунтуються на вимогах законодавства, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач не спростував доводів позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved