Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Крюківського районного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗІНГ» (далі - ТОВ «МАКСУС ЛІЗІНГ», відповідач) про захист прав споживачів. [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що 30.03. 2018 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось надати йому автомобіль у користування протягом 3-х днів. На виконання умов зазначеного договору позивач сплатив відповідачу 31.03.2018 року 80 000 грн. 00 коп. та банківську комісію. Під час обговорення умов договору було обумовлено, що у разі сплати всієї суми, відповідач надає позивачу протягом 3-х днів автомобіль. Однак після спливу 3-х днів він не отримав автомобіль, декілька разів зв*язувався з представником відповідача, який спочатку пояснював про труднощі щодо виконання договору, а згодом взагалі перестали відповідати на дзвінки. Просить суд визнати договір фінансового лізингу від 30 березня 2018 року № 010005, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗІНГ» недійсним та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «МАКСУС ЛІЗІНГ» на його користь адміністративний платіж сплачений позивачем на рахунок відповідача 31.03.2018 року у розмірі 80000 грн. 00 коп. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав зазначених у ній. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗІНГ», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, представник відповідача направляв до суду відзив, проте в подальшому про причини неявки представника відповідач суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 30 березня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «МАКСУС ЛІЗІНГ» укладеного договір № 010005 фінансового лізингу. За предметом договору Лізингодавець зобов'язується передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а Лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежів, які передбачені даним договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті. 30.03.2018 року [PERSON], на виконання умов Договору фінансового лізингу на розрахунковий рахунок відповідача ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ», сплачено 8000,00 грн., призначення платежу - авансовий платіж згідно умов договору №01005 від 30.03.2018року з ПДВ, що підтверджується квитанцією від 30.03.2018 року. (а.с.13) За умовами п.8.1. ст.8 Договору, Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що для проведення розрахунку та подальшої оплати Першого платежу, погоджена вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору, становить 80 000,00грн. без урахування ПДВ. В пункті 10.1. ст.10 Договору визначено, що лізинговий платіж сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця відповідно до умов даного Договору та/або Додатку №2 до Договору, який підписується Сторонами у відповідності до умов даного Договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки за надання в лізинг Предмета Лізингу в розмірі 20% річних на залишок обсягу фінансування (винагорода Лізингодавця); частина від Обсягу фінансування (сума яка відшкодовує вартість Предмета лізингу). Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі фінансового лізингу зазначено, що: - авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від Погодженої вартості Предмета лізингу, розмір якого погоджено Сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця на умовах Договору до моменту купівлі Предмета лізингу Лізингодавцем; - лізинговий періодичний платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки , у порядку та в розмірі згідно до Договору та/або Графіку сплати лізингових періодичних платежів; - строк лізингу - означає строк, на який Предмет лізингу передається у користування Лізиигоодержувачу на умовах, погоджених у цьому Договорі. Строк лізингу починається з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання зобов*язань Сторонами за даним Договором. Відповідно до п. 17.2 ст.17 «Прикінцеві положення» Договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Виходячи із загального обсягу доказів, долучених позивачем до позову та Акт приймання-передачі предмета лізингу, про наявність цих документів та їх підписання сторонами договору не міститься посилання у позовній заяві. Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним Договору фінансового лізингу, позивач посилається на несправедливість умов даного договору щодо розміру платежу за оформлення (виготовлення) стандартної форми договору та щодо неповернення споживачеві сплачених ним коштів в разі розірвання договору; відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг; відсутність нотаріального посвідчення Договору фінансового лізингу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. ( ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України) Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року у справі за № 6-3020цс15. З огляду на викладене, наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Зазначене положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки істотно обмежує права лізингоодержувача на розірвання договору. Разом з тим, умови договору про неповернення адміністративного (першого) платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Згідно пункту 12.1. ст.1 Договору, лізингоодержувач, який сплатив Платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договор за власним бажанням, про що повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення.. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів , 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно відомостей Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, які отримані позивачем у відповідь на його попереднє звернення, розпорядженням №4610 від 21.12.2017року прийнято рішення про видачу ТОВ «Максус ЛІЗИНГ» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Крім того, відповідно до ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15. Докази того, що Договір фінансового лізингу №00207 від 14 вересня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, в матеріалах справи відсутні. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в частині вимог щодо визнання недійсним Договору фінансового лізингу №01005 від 30 березня 2018 року ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Встановивши наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд ухвалює рішення про задоволення вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» 80000,00 грн. лізингового платежу, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України ,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗІНГ» про захист прав споживачів є обгрнутованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору при звернені з позовом до суду, на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 800,00грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved