Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що 02.02.2015 року між ним та [PERSON] було укладено в письмовій формі договір позики, відповідно до якого передав, а відповідач отримав 27 000 гривень, на підтвердження чого відповідач надав позивачу розписку про отримання вказаної суми та зобов'язався повернути вказану суму до 30.09.2015 року, але коштів добровільно не повернув. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору позики, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 29 368,24 грн., яка складається з 27000 грн. - сума основного боргу, 641,34 грн. - 3% річних, 1726,81 грн. - інфляційні втрати та судові витрати в розмірі 551,20 грн. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги пітримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. За правилами ст.ст. 158,197 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши письмові докази у справі вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Як встановлено судом, укладений між сторонами договір позики від 02.02.2015 року був укладений в письмовій формі. На виконання ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, грошові кошти були передані позичальнику одночасно з укладанням та посвідченням договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, відповідно до якої, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 02.02.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав позику в розмірі 27000 грн., які зобов'язувався повернути в строк до 30.09.2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Умови договору позики позикодавцем були виконані у повному обсязі шляхом надання грошових коштів у розмірі 27 000 гривень Позичальнику, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання коштів за договором позики від 02.02.2015 року. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості в розмірі 29368,24 грн., яка складається з сума основного боргу в розмірі 27000 грн, три проценти річних за прострочення повернення позики у розмірі 641.34 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1726.81 грн. У правовій позиції № 6-369 цс 15 Верховний Суд України вказав, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме:з суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов»язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позивачем коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено в договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Беручи до уваги, що матеріали справи не містять підтвердження щодо повернення грошових коштів за договором позики у строк, визначений договором та на час розгляду справи, а також, враховуючи, що відповідач позов визнає, суд приходить до висновку, що останнім порушено умови договору позики щодо повернення коштів у встановлений договором термін. Загальна суму боргу за договором становить 29368,24 гривень. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved