Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачка по справі є його колишньою дружиною, шлюб з якою було розірвано рішенням суду від 25 червня 2014 року. Під час шлюбу з відповідачкою ним було придбано 41/100 частки квартири [ADDRESS]. Право власності на інші 59/100 частки вказаної квартири належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 1994 року, виданого на підставі розпорядження №236 від 15 вересня 1994 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року, за відповідачкою було визнано право власності на майно, що було придбано в шлюбі, а саме на 41/200 частин квартири [ADDRESS] Таким чином, йому на праві власності належить 159/200 частки спірної квартири, а відповідачці 41/200 її частки. Проте, після розірвання шлюбу відповідачка з ним фактично не проживає, комунальні послуги за житло не сплачує, житлом не користується та користуватися наміру не має. Мирним шляхом здійснювати спільне користування спірною квартирою є неможливим. З огляду на те, що частка відповідачки у спірній квартирі є незначною, оскільки розмір як загальної, так і житлової площі квартири, що їй належить менше, ніж санітарна норма, що встановлена по м. Дніпропетровську, а саме 9 кв.м., а поділити двокімнатну квартиру в натурі на виділити відповідачці її 41/200 частки є технічно неможливим, спільне користування нею є неможливим та недоцільним, тому просить суд припинити їх з відповідачкою спільну часткову власність на квартиру [ADDRESS]. Наголошує на тому, що відповідачка має інше житло та може ним користуватися. Запропоновані ним варіанти вирішення спору щодо квартири, відповідачка обговорювати не бажає. Від сплати вартості за її частку в ній також відмовляється. З огляду на що і звертається з даним позовом до суду та просить суд: - припинити право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]; - припинити право власності відповідачки на квартиру [ADDRESS]; - визнати за ним право власності на 41/200 частини квартири [ADDRESS]; - стягнути з нього на користь відповідачки вартість вказаної квартири. Позивач та його представник у судовому засіданні надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Представника відповідач проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Вислухавши сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1992 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року шлюб було розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 1994 року, виданого ВАТ «Комінмет», згідно розпорядження №236 позивачу [PERSON] на праві власності належить 59/100 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] також належить 41/100 частини вказаної квартири. Оскільки 41/100 частини спірної квартири позивачем придбано в період перебування його в шлюбі з відповідачкою, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року її було розподілено між подружжям та визнано за ними за кожним окремо по 41/200 частини квартири [ADDRESS]. На разі, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд припинити спільну часткову власність на означену частину квартири, припинивши право власності відповідачки на її частку, оскільки її частка є незначною , а спільне проживання є неможливим, наголосивши на тому,що вона має окреме житло та має можливість користуватися ним. З даними твердженнями позивача погодитися неможна, з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої з передбачених статтею 365 ЦК України підстави, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Як встановлено судом, відповідачка є власницею 41/200 частин квартири [ADDRESS]. Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи дійсна ринкова вартість частки квартири належній відповідачці становить 139119,00 грн. [PERSON] проживає у спірній квартирі, іншого, належного їх на праві власності, житла не має. Належними та допустимими доказами позивачем суду протилежного не доведено. Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі частини 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не доведено та не підтверджено суду його доводи відносно знаходження у відповідачки у власності іншого житла та можливості приживання в ньому. В той час відповідачкою доведено факт користування нею житловою площею в квартирі [ADDRESS], та сплати нарахованих житлово-комунальних послуг, про що останньою надані суду копії квитанцій про їх сплату на її ім»я. Таким чином, оскільки відповідачка не має іншого житла, не має іншого місця проживання, виходячи з приписів статті 365 ЦК України, суд не вбачає за можливе задоволення вимоги щодо припинення права власності відповідачки [PERSON] на 41/200 частину квартири [ADDRESS], оскільки таке припинення завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника квартири та завдасть їй істотної шкоди, а наявність інших заперечень та позицій припинення права на частку у спільному майні позивача не дає підстав до задоволення позову. З огляду на викладене не підлягають задоволенню і інша частина позовних вимог. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed