Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати у відповідача [PERSON] належний йому автомобіль марки ВАЗ 2106, 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], та витребувати у відповідача оригінали документів на автомобіль. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником транспортного засобу ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 26.02.2014 року він видав довіреність, згідно з якою [PERSON] має право користуватися, розпоряджатися або продати, здати в оренду чи передати в позику даний автомобіль. Згідно усної домовленості, за користування автомобілем [PERSON] зобов'язувався сплатити 1000доларів США, частину з яких, в сумі 500 доларів США, він передав відразу, а іншу - не сплатив. В грудні 2016 року попередив [PERSON], що у випадку несплати боргу, довіреність буде скасовано. Пізніше йому стало відомо, що даний автомобіль знаходиться на території домоволодіння [PERSON], який добровільно не повертає автомобіль, чим здійснює перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Неживок І.В. позовні вимоги не визнав, вказав, що даного автомобіля у відповідача [PERSON] не має, на даний час [PERSON] перебуває за кордоном. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за позивачем [PERSON],що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобі серії [NUMBER]. Із пояснень позивача вбачається, що 25.02.2014 року він видав довіреність, згідно з якою [PERSON] має право користуватися, розпоряджатися або продати, здати в оренду чи передати в позику даний автомобіль. Згідно усної домовленості, за користування автомобілем [PERSON] зобов'язувався сплатити 1000доларів США, частину з яких, в сумі 500 доларів США, він передав відразу, а іншу - не сплатив. В грудні 2016 року попередив [PERSON], що у випадку несплати боргу, довіреність буде скасовано. Пізніше йому стало відомо, що даний автомобіль знаходиться на території домоволодіння [PERSON], який добровільно не повертає автомобіль. 07.04.2017 року дію довіреності припинено, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №33614689. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що даний автомобіль він віддав відповідачу [PERSON] за борги. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Тобто, за змістом статті 387 ЦК України, право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.З ст.397 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На виконання припису ст.60 ЦПК України, позивачем не доведено, що спірний автомобіль перебуває у незаконному володінні та користуванні відповідача. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що спірний автомобіль знаходиться у незаконному володінні відповідача, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, відсутні, тому, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed