Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником вказаного житлового будинку, на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 23.11.2009 року, в якому окрім нього, також зареєстровані дружина [PERSON] , син (відповідач по справі) [PERSON] , дочка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] Відповідач [PERSON] являється його рідним сином та зареєстрований в будинку по [ADDRESS] . З 1994 року відповідач у даному будинку не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у вказаному будинку немає. Відповідач добровільно знятися з регістрації не бажає. А тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, просить визнати останнього особою, яка втратила право на користування житловим будинком. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні, дав згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просив судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову залишити за ним. Після оголошення перерви в судовому засіданні на 15 травня 2019 року на 11 год. 30 хв., позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою (вх. № 2131 від 26.04.2019 року) про закінчення розгляду справи по суті в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, згоден на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому місцю проживання відповідача, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 5630100150621, № 5630100149704, а також через опублікування двічі оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: -позивач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 23.11.2009 року, виданого на підставі рішення № 19 від 18.05.1991 року, виконкому Доброжанівської сільської ради Врадіївського району, Миколаївської області, є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 23.11.2009 року, витяг № 24539545 від 23.11.2009 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на житловий будинок, показання позивача в якості свідка, показання свідка [PERSON] ); -відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , однак фактично за місцем своєї реєстрації не проживає та не користується житловим будинком з 1994 року (довідка № 707 від 12.10.2018 року, будинкова книга, акт обстеження місця проживання мешканців вищевказаного житлового будинку від 12.10.2018 року, показання позивача в якості свідка, показання свідка [PERSON] ); -відповідач [PERSON] доводиться позивачеві рідним сином, який зареєстрований по [ADDRESS] . З 1994 року останній добровільно змінив своє місце проживання, не приїздить, рідко телефонує та не користується житловим будинком, в якому проживає позивач (свідоцтво про народження на [PERSON] серії [NUMBER] , видане 21.11.1975 року, показання позивача в якості свідка, показання свідка [PERSON] ). В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, не сплачує комунальні послуги, що, в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та клопотання позивача судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: approved