Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої малолітньою особою. Вимоги позову обґрунтовано наступним. [INFO] о 18 год. 06 хв. малолітній син Відповідачів [PERSON] , перебуваючи без нагляду батьків, проїжджаючи на велосипеді по тротуару біля будинку за адресою: [ADDRESS] , не впорався з керуванням та здійснив зіткнення лівою частиною керма велосипеда з належним Позивачу автомобілем «Mercedes-Benz C250» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого на автомобілі утворились подряпини. Мотивуючи позовні вимоги, вказано, що зазначеними діями малолітнього сина Відповідачів позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка складається з вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 12999,60 грн., що була визначена ТОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес-Бенц» у рахунку від 21.09.2019 року №2119003717 за результатами огляду пошкоджень вказаного автомобіля. Вказано, що про шкоду завдану їх малолітнім сином, Позивач повідомив обох відповідачів, однак вони категорично відмовились відшкодовувати шкоду, мотивуючи тим, що на їх думку, сам Позивач винуватий в тому, що залишив автомобіль на вулиці. Посилаючись на викладені обставини справи, з урахуванням уточнень до позову, просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 12 999,60 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року прийнято до розгляду справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої малолітньою особою. Визначено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі (а.с.45). Представником відповідачів - адвокатом Братищенко Юрієм Олександровичем в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, поштовою кореспонденцією направлено Відзив на позовну заяву від 13 листопада 2019 року, відповідно до якого поданий позов вважає безпідставним, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наступних обставин. По-перш, вважає, що позивач не надав доказів, що на фотографіях та на відеозаписі зафіксована дитина Відповідачів, а останні заперечують цей факт. Також зазначає, що Відповідачі заперечують факт спілкування у чаті, скріншоти якого додані до позову. Вважає, що подані представником позивача роздруковані скріншоти з месенджера викликають сумніви у їх достовірності, обсягу та повноті, оскільки не дають можливості встановити, що такі повідомлення дійсно направлялись з мобільного терміналу відповідачів. Вважає, що вказані скріншоти можуть бути просто графічними зображеннями, створеними самостійно позивачем. Наголошує, що Відповідачі заперечують проти дослідження у судовому засіданні цієї переписки, оскільки заперечують її достовірність. По-друге, недоведеність цивільно-правової відповідальності. Факт заподіяння шкоди, вважає, що з наведеного відеозапису не видно, що саме діями хлопчика заподіяна шкода автомобілю у вигляді подряпини. Крім того, вважає, що рахунок не є належним та допустимим доказом суми заподіяних збитків, оскільки не підтверджує реальну вартість необхідних ремонтних робіт, так як в ньому не зазначено, що перелічені роботи необхідні саме для виправлення подряпини, та наголошує, що рахунок здійснений зі слів клієнта, без огляду пошкоджень. Вважає, що відсутні докази протиправної поведінки батьків. Також наголосив, що відсутній причинний зв`язок. Наголосив, що автомобіль був припаркований прямо посеред проїзної частини у забороненому місці. Посилаючись на викладені доводи в обґрунтування Відзиву на позовну заяву, представник відповідачів - адвокат Братищенко Юрій Олександрович просить суд відмовити в задоволені позову. Представником позивача - адвокатом Варенником Андрієм Миколайовичем в порядку статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, подано Відповідь на відзив на позовну заяву від 01 грудня 2019 року. Представник позивача в поданій відповіді на відзив зазначає, що твердження Відповідачів, у яких вони відмовляються від власної дитини лише щоб не компенсувати спричинену дитиною шкоди, оскільки як у загальному чаті вайбер-групи будинку так і в особистому листуванні з відповідачами, останні визнали, що їх сином спричинено шкоду Позивачу, однак категорично відмовились її відшкодовувати. Також, представником позивача зазначено, що дійсність листування підтверджується свідками [PERSON] та [PERSON] , які також є членами зазначеної Вайбер-групи, та вважає, що номери телефонів з яких вели ці листування Відповідачі, належить їм, що вбачається з їх фотографій у месенджері Вайбер та їх профілях, так і з публікації Відповідачки на її сторінці у соціальній мережі Фейсбук, де вона пропонує вакансію, а на сайті у цій вакансії контактним номером телефону вказано саме телефон Відповідачки. Стосовно заперечень Відповідачів, що з відеозапису не видно, що діями хлопчика було заподіяно шкоду автомобілю, Позивач звернувся до ТОВ «українські незалежні судові експерти» для проведення авто технічного і транспортно-трасологічного дослідження, висновком експертизи чітко встановлюється причино-наслідковий зв`язок між діями сина Відповідачів та виникненням подряпини на автомобілі Позивача. Наголошує, що сума вказана у позовній заяві обґрунтована, була надана офіційним дилером Mercedes-Benz після безпосереднього огляду ним автомобіля, крім того згідно відповіді ТОВ «Автомобільний дім Україна Mercedes-Benz» на запит, повідомлено, що саме ними було оглянуто автомобіль та за допомогою відповідної програми з характеру пошкоджень було визначено нормативи та перелік робіт, необхідних для відновлення автомобіля. В спростування доводів викладених у Відзиві на позовну заяву, стосовно того саме через протиправну поведінку Позивача його автомобіль зазнав ушкоджень наголошено, що дитина каталась по тротуару не під наглядом дорослої людини, а самостійно, чоловік на відеозаписі відношення до дитини Відповідачів немає, є мешканцем будинку. Крім того, зазначено, що у Відзиві чітко не вказано, де саме був розташований автомобіль, вважає, що твердження стоянки автомобіля у забороненому місці необґрунтованим та безпідставним. Наголосив,що згідно висновку експертизи, невідповідностей вимогам ПДР, які б перебували у причино-наслідковому зв`язку з даною пригодою не вбачається. Посилаючись на вищезазначене, представник позивача просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представником відповідачів - адвокатом Братищенко Юрієм Олександровичем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому просить суд відмовити в задоволені позову, мотивуючи тим, що надані позивачем докази не підтверджують реальну вартість необхідних ремонтних робіт та наголосив, що причиною можливої шкоди є стоянка автомобіля у забороненому місці, а не неналежне виконання батьками своїх обов`язків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надала показання, що вона є дружиною Позивача. Підтвердила факт направлення відеозапису моменту нанесення подряпини автомобілю, належного Позивачу в чат мешканців будинку за адресою [ADDRESS] . Також. Свідок підтвердила, що Позивач показував їй скріншоти повідомлень з Відповідачами. Також, підтвердила листування Позивача з відповідачами. Зазначила, що [PERSON] з плином часу сказала, що потрібно йти до суду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надав показання, що є сусідом та є учасником чату будинку за адресою [ADDRESS] . Повідомив суд, що Позивач виклав інформацію в чаті про нанесення пошкоджень його автомобілю. Підтвердив, що в чаті будинку, [PERSON] зазначила, що автомобіль було пошкоджено її дитиною ненавмисно та те, що автомобіль було припарковано не за правилами. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши вступне слово сторін, показання свідків, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень та поданих стороною відповідача доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно з ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі 6-2808цс15. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01.03.2013 р. роз`яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Згідно ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди малолітньою дитиною Відповідачів. Згідно ПДР України, дорожньо-транспортна пригода - це пригода, яка сталася з участю хоча б одного механічного транспортного засобу, що рухався, і призвела до загибелі або поранення людей чи пошкодження одного або кількох транспортних засобів, вантажу, доріг, дорожніх та інших споруд або майна. Зокрема, згідно пояснень Позивача, наданих в судовому засіданні, та викладених в обґрунтування позову, останнім зазначено, щовнаслідок зіткнення лівою частиною керма велосипеда з його автомобілем «Mercedes-Benz C250» д.н.з. [NUMBER] , автомобілю завдано ушкодження (подряпина). Отже, мала місце дорожньо-транспортна пригода, яка підлягає оформленню у встановленому законодавством порядку. Позивачем та представником позивача під час розгляду справи зазначено, що уповноважений підрозділ Національної поліціїна місце пригоди не викликались. Доказів про те, що Позивач повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, суду не надано та не здобуто судом під час розгляду справи. В матеріалах справи відсутні докази оформлення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої транспортний засіб позивача зазнав механічних ушкоджень з матеріальними збитками, зокрема не надано Протоколу про адміністративне правопорушення, який складається в письмовій формі відповідно до вимог статті 254 КУпАП; не встановлено винну особу причетну до завдання пошкоджень автомобілю; а також не надано суду постанови про притягнення винної особи до відповідальності, у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що оскільки позовна заява не обґрунтована належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а припущення позивача про це не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення суми матеріального відшкодування, тому підстав у задоволенні позову немає. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed