Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказав, що шлюб із [PERSON] уклав 12 жовтня 1991 року у Виконавчому комітеті Крутівської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №11. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відносини з відповідачем не склалися, шлюбні відносини припиненні з грудня 2013 року. З цих підстав просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач не зявився, надавши до суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання також не зявилася, надавши до суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить справу розглядати без її участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з цим, суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 12 жовтня 1991 року у Виконавчому комітеті Крутівської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №015891, повторно виданим 12 березня 1996 року виконавчим комітетом Крутівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідач надав до суду письмову заяву, в якій вказала, що визнає позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши про це усну заяву. У разі визнання відповідачем позову, яке (визнання) має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі (п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» та п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Судом на підставі пояснень позивача, викладених ним у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved