Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітнім дітям за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23 вересня 2000 року Стародобротвірською сільською радою Кам»янка-Бузького району було зареєстровано шлюб між ним та відповідачкою - [PERSON]. Від шлюбу в них є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Він матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Також зазначає, що він офіційно працевлаштований та забезпечений фінансово та житлом. Тому в нього є бажання та можливості для організації спільної з дітьми поїздки закордон для відпочинку та культурного розвитку. Однак, його можливості щодо пересування з дітьми обмежені законом - неможливо виготовити візи для виїзду закордон дітям та їхнього виїзду за межі України без згоди їхньої матері, яка необгрутовує свою відмову, не надає такої, а від так без її згоди отримати дозвіл на виготовлення документів та вивезти дітей закордон є неможливим. З огляду на такі обставини у нього не залишається іншого виходу як звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права та в інтересах малолітніх дітей. В судове засідання позивач, не з»явився, однак надіслав на адресу суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, на задоволенні позову настоює. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена про причини неявки суд не повідомила. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та на підставі представлених суду доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних міркувань. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.09.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23.09.2000 р. Від даного шлюбу в них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Як вбачається із довідки про склад сім'ї № 1717 від 29.05.2017 р., виданої КП «Радехівське МВКГ» разом із позивачем проживають діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] На даний час позивач має бажання та можливості для організації спільної з дітьми поїздки за кордон для відпочинку та культурного розвитку. Однак, його можливості щодо пересування з дітьми обмежені законом - неможливо вивезти дітей закордон без згоди та супроводу другого з батьків, з яким позивач не контактує. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 12 зазначає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Верховною радою України 27.02.1991 р., у ст. 3 зазначається, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Стаття 6 Конвенції вказує, що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 24 Конвенції встановлено, що держави-учасниці визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров'я. Держави-учасниці намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров'я. Протокол N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї у ст. 2 зазначає, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачається право особи на свободу пересування та вказано, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків, опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. На підставі вищенаведених положень законодавства України, враховуючи обставини справи та інтереси неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зважаючи на необхідність виїзду дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, нормального фізичного, духовного та морального розвитку, суд приходить до висновку про необхідність надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітнім: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без згоди їх матері - [PERSON].

Outcome: approved