Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 03.03.2013р. відповідач [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 18000 доларів США, що еквівалентно 400578,97 грн. і зобовязався повернути борг до 01.09.2013 року. Цей факт підтверджено розпискою боржника від 03.03.2013 року та письмовим договором позики грошей. Строк повернення позики до 01 вересня 2013 року. У вказаний строк борг позивачу повернуто не було. Боржник борг повертати добровільно не бажає, тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про стягнення суми боргу. Крім того просив стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 20028,95 гривень. Таким чином у загальній сумі борг відповідача становить 420607,92 гривні, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] на підставах викладених у позовній заяві, та пояснив, що дійсно 03 березня 2013 року відповідач у його довірителя [PERSON] взяв у борг 18000 доларів США, що за курсом еквівалентно 400578,98 гривень. Грошові кошти були передані. На підтвердження даного факту було складено договір займу та відповідну розписку. Строк повернення боргу було визначено 01 вересня 2013 року. 02 жовтня 2013 року сторони домовились про продовження строку повернення боргу до 01 січня 2014 року, про що була складена розписка відповідачем. Відповідач ухиляється від повернення боргу [PERSON] Ніяких доказів на підтвердження повернення боргу нема. На той час [PERSON] перебував на обліку в центрі зайнятості, однак працював на [PERSON] Йому виплачували неофіційну заробітну плату, щоб задобрити, оскільки мався борг у 18 тисяч доларів США. Сума боргу не поверталась. Просить задовольнити позовні вимоги [PERSON], однак уточнив їх та просить стягнути суму боргу у розмірі 400578,97 гривень та три відсотка річних від простроченої суми за період з 01 січня 2014 року по 14 квітня 2014 року, оскільки згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р., з 14.04.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені, штрафів на основну суму заборгованості за зобовязаннями за договорами позики боржників, які зареєстровані і постійно проживають або переселились з населених пунктів де проводилася антитерористична операція. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що не оскаржує факт позики, однак грошові кошти він повертав [PERSON] частками. Все ґрунтувалось на довірі. Гроші він повертав згідно з курсом долара США. Кошти передавали водіями автобусу, електричками, по чекам ПриватБанку на картку позивача. З березня 2013 року протягом 2013 року було повернуто [PERSON] 77000 гривень частками готівкою в м. Дніпропетровськ через водіїв автобусів з Южного автовокзалу м. Донецька або з залізничного вокзалу м. Донецька. В 2014 році [PERSON] отримав 44000 гривень. За 2015 рік по чекам ПриватБанку він отримав 11000 гривень. На теперішній час він повернув 132000 гривень або 13327 доларів США. Під час розмов він ніколи не заперечував що мається борг. Його бухгалтер помилково занесла у відомість кошти, які повертались [PERSON], як зарплату. Однак це було повернення боргу, оскільки він не працював в той час на підприємстві. Гроші він отримував. Причина неповернення боргу війна. Розписку 02.10.2013 року він писав, однак там не зазначалось, що частина боргу вже повернута, мова йшла тільки про новий строк повернення боргу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та 3% річних, підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваний мінімум доходів громадян. На підтвердження укладання позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні 03 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 18000 доларів США, що на час звернення позивача до суду становить 400578,97 гривень відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленому Національним банком України станом на 21.04.2015 року. Відповідно до Договору позики грошей від 03.03.2013 року та розписки від 03.03.2013 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] вказану суму грошей (а.с. 7,8). Строк повернення боргу зазначено 01 вересня 2013 року. Судом встановлено, що цей договір позики укладено сторонами з додержанням вимог ст. 1047 ЦК України і факт його укладання та його умови сторонами не оспорюють ся та підтверджуються у судовому засіданні у повному обсязі. Таким чином судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доказується факт укладання договору позики і його умов, а наявність розписки відповідача є доказом не лише укладання договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування ст..ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові ВС України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13. З урахуванням цих належних доказів, відсутності спору між сторонами в частині укладання договору позики, передання позивачем відповідачу грошової суми 18000.00 доларів США та визначення остаточного строку повернення позики, т.т. до 01 січня 2014 року, суд вважає, що позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов*язання. Згідно розписки від 02.10.2013 року борг в сумі 18000 доларів США [PERSON] зобовязується повернути [PERSON] в строк не пізніше 01 січня 2014 року (а.с. 155). Визнаючи частково позовні вимоги відповідач [PERSON] стверджував, що на час розгляду справи він частково виконав свої зобов*язання за договором позики та протягом з березня 2013 року по травень 2015 року він повертав позивачу частками борг на загальну суму 132000.00 гривен, або 13327.55 доларів США по курсу, станом на час повернення відповідних сум. На підтвердження цього факту відповідач посилався на копію реєстру видачі заробітної плати [PERSON] за період з березня 2013 року по березень 2014 року (а.с.79); копії квитанцій про поповнення картки ПриватБанк за номером картки в період з грудня 2014 по травень 2015 року (а.с.85-86); копії видаткових касових ордерів про виплату [PERSON] заробітної плати ТОВ «ЛТД «Стройсервіс» та копії відомостей на виплату грошей (а.с. 156-173), вказуючи, що це не заробітня плата, як помилково зазначала у цих документах бухгалтер ТОВ «ЛТД Стройсервіс», а його гроші, які він передавав позивачу за взаємною згодою як повернення боргу частками. При цьому посилається на те, що згідно записам в трудовій книжці БТ-11 № 7603817 на імя [PERSON] останній почав працювати в ТОВ «ЛТД Стройсервіс» на посаді виконавця робіт в ТОВ «ЛТД Стройсервіс» лише з 15.08.2013 року, а тому з березня 2013 року він не мав права на отримання заробітної плати, тому що з 12.11.2012 року по 09.08.2013 року [PERSON] перебував на обліку в центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю (а.с. 83-84). Крім цього, як на підтвердження факту повернення частки боргу відповідач у якості доказів заявив клопотання про допит свідків. Свідок [PERSON] пояснила, що працює головним бухгалтером на підприємстві відповідача ТОВ «ЛТД Стройсервіс». Про борг [PERSON] [PERSON] їй відомо. З [PERSON] вони готували пакети для [PERSON], в які вкладали гроші як повернення боргу і відправляли автобусами та залізничним транспортом. [PERSON] видзвонювався та казав, що все отримав. Вона помилково складала реєстри зарплати [PERSON]. Зазначені кошти вона виплачувала як борг за дорученням відповідача. Коли у серпні 2013 року [PERSON] приїхав оформлятися на роботу, він розписався за ті кошти, які вона відправляла йому транспортом. Виплата зарплат на підприємстві проводилась через касу. Також вона відправляла [PERSON] борг на карточку через Приватбанк. На підприємстві [PERSON] працював до січня 2015 року. Він просив зазначати кошти як зарплата і вона зазначала в касових ордерах як зарплату. Надсилала ордери [PERSON] в електронному вигляді, він розписувався та повертав. Свідок [PERSON] пояснила, що у 2013 році або у 2014 році вона від головного бухгалтера [PERSON] отримала посилку у вигляді коробочки, яку вона передала маршрутним автобусом «Донецьк-Єнакієве» позивачу, який на той час працював у них на обєкті у м. Єнакієве. Вона передавала посилку водію і повідомляла [PERSON]. Також вона бачила, що такі посилки відправлялись на Дніпропетровськ автобусом та швідкісною електричкою. Відправлялись посилки приблизно весною 2014 року. Що було в посилках вона не бачила, однак чула, що бухгалтер звязувалась з [PERSON] і повідомляла, що відправляють посилку. Іноді бачила, що бухгалтер діставала гроші і пакувала посилку. На той час призначення цих грошей вона не знала. До грудня 2015 року вона нічого не знала про борг відповідача позивачу. Виходячи з вимог ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Крім цього суд приймає до уваги, що діюче законодавство не містить обмежень позичальника, що до способу повернення суми позики. Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і доказування цих обставин не може ґрунтуватися на припущеннях, що передбачає ч.4 ст. 60 ЦПК України. Таким чином, виходячи з характеру спору та доведеності наявності між сторонами, як фізичними особами, правовідносин за договором позики, суд оцінює надані сторонами докази і з точки зору допустимості. Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, за відсутності між сторонами спору відносно форми цих доказів та факту виплати вказаних сум ТОВ «ЛТД Стройсервіс» у відповідний період, пояснень свідків, суд вважає, що сукупність цих доказів не підтверджує факт виплати відповідачем позивачу вказаних сум грошей, як виконання відповідачем обов*язку перед позивачем за умовами договору позики від 03.03.2013 року, т.т. повернення боргу. Суд вважає, що заперечення представника позивача проти пояснень відповідача з посиланням на письмові докази про те, що останній виплачував позивачу заробітну плату, а не повертав суму позики частками, в судовому засіданні відповідачем нічим не спростовано. Як вбачається із наданих відповідачем доказів документ, відповідно якого виплачувалися гроші [PERSON] за період з березня 2013 року по жовтень 2013 року під особистий підпис позивача та решта вказаних грошей за вказаний період, має назву «Реєстр видачі заробітної плати [PERSON]». При цьому суд приймає до уваги, що суми виплати, вказані у цьому реєстрі за період з лютого по грудень 2014 року співпадають з сумами, які зазначені у видаткових касових ордерах та відомостях на виплату грошей: ордер від 12.02.2014 року та відомість №3 на 4000.00 гривень; ордер від 12.03.2014 року та відомість № 4 на 5000.00 гривень; ордер від 12.03.2014 року та відомість №5 на 12000.00 гривень; ордер від 04.04.2014 року та відомість №6; ордер від 14.04.2014 року та відомість №7 на 13000.00 гривень; ордер від 24.06.2014 року та відомість №8 на 5000.00 гривень; ордер від 04.07.2014 року та відомість №9 на 8000.00 гривень; ордер від 16.12.2014 року та відомість №10 на 4000.00 гривень; ордер від 31.12.2014 року та відомість № 11 на 2000.00 гривень в яких зазначено, що платіжником є ТОВ «ЛТД», отримувачем платежу [PERSON], а вид платежу заробітна плата. Таким чином вказані докази, т.т. документи, свідчать про те, що вказані виплати є предметом інших зобов»язальних правовідносин, які діяли між юридичною та фізичною особою і не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами за договором позики. Цей факт не спростовується і показаннями свідків. При цьому суд приймає до уваги, що в силу вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одночасно, оцінюючи факт виплати вказаних грошей поза межами зобов»язальних правовідносин за договором позики, де сторонами є позивач та відповідач, суд приймає до уваги наявність інших суб*єктів по виплаті заробітної плати, це платник юридична особа ТОВ «ЛТД Стройсервіс» та фізична особа працівник [PERSON] Як зазначив ВС України у постанові від 02.07.2014 року № 6-79цс14 стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов*язань та закріплює основний принцип виконання зобов*язань принцип належного виконання, що стосується як суб*єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст..ст. 527-545 ЦК). За змістом ст. 526 ЦК належне виконання зобов»язання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов*язання є його виконання належними суб*єктами. Частина 1 ст. 510 ЦК визначає, що сторонами у зобов»язанні є боржник і кредитор. У ч.1 ст. 527 ЦК сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов*язаний особисто виконати зобов*язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором, або законом, не випливає із суті зобов*язання чи звичаїв ділового обороту. Крім того відповідачем не надано належних доказів наявності умови між сторонами по договору позики від 03.03.2013 року на виконання обов»язку повернення запозичених відповідачем грошових сум, юридичною особою - ТОВ «ЛТД Стройсервіс». Таким чином суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині розміру суми, яка підлягає поверненню 400578 грн.97 коп. При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов*язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов»язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов*язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Як вбачається з договору позики та розписки від 03.03.2013 року сума позики зазначена 18\~000.00 доларів США. Позивач просить стягнути грошове зобов*язання у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 21.04.2015 року ( 2225.4387 грн. за 100 доларі США), т.т. на час звернення до суду. Приймаючи до уваги, що на час винесення судом рішення офіційний курс НБУ станом на 15.01.2016 року складає 2395.0773 грн. за 100 доларі США, ураховуючи, що в цій частині розмір позовних вимог позивачем та його представником не збільшені, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позовні вимоги у цій частині ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з договору позики та розписки від 03.03.2013 року інший розмір процентів за прострочку виконання грошового зобовязання відповідачем не встановлений, позовні вимоги про застосування індексу інфляції позивачем не заявлено в силу чого, діючи в межах заявлених позивних вимог стосовно стягнення 3% річних від простроченої суми за вказаний позивачем період, а саме за період з 01.01.2014 року (дата повернення боргу) по 14.04.2014 року (початок дії мораторію), суд вважає, що такі позовні вимоги теж підлягають задоволенню. Відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів на території яких відбувається антитерористична операція» м. Артемівськ Донецької області, в якому зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.17) входить до зазначеного діючого переліку. Вимоги позивача в частині стягнення трьох процентів річних за період з 01.01.2014 по 14.04.2014 року підлягають задоволенню і стягненню підлягає сума 3511,08 гривень (400578,97 грн.х3%=12017,37 грн. : 12 місяців =1001,45 грн. х 3 місяці)+ 506,73 грн.= 3511,08 гривень). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, бо відповідачем порушено право позивача за договором позики, борг до теперішнього часу не повернуто. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження сплати частини боргу.

Outcome: approved