Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В якій прохав: розірвати шлюб, укладений 10.06.1995 між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований у міському Палаці шлюбів м. Полтава, актовий запис №823 від 10 червня 1995 року. В обґрунтування позову зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім'ю. Шлюбні відносини припинені, проживають окремо. Протягом останнього часу сторони не намагалися відновити сімейні відносини. Сімя перестала існувати, тому шлюб необхідно розірвати. Після розірвання шлюбу діти залишаться проживати з відповідачем. Спору про поділ спільного майна не мають, через що звернувся з відповідним позовом до суду. 03 жовтня 2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] до суду не зявився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає проводити судове засідання без технічної фіксації судового процесу. Відповідач [PERSON] до суду не зявилася, надавши клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що проти позову не заперечує та прохає проводити судове засідання без технічної фіксації судового процесу. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову повністю. Судом встановлено, що сторони з 10.06.1977 перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №823, що підтверджується оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], зареєстроване та видане міським Палацем шлюбів від 10 червня 1995 року. (а.с.4) Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] зареєстроване та видане Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 15 березня 2006 року. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя, що слідує зі змісту ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти позову, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як слідує із матеріалів справи, сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Проживають окремо. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що аналіз наведених обставин справи вказує на неможливість подальшого спільного життя подружжя і збереження шлюбу, через що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Судові витрати по справі сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду складають 704 грн. 80 коп. (а.с.1) Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України та вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 352 грн. 40 коп., сплаченого при поданні позову. Решта 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у сумі 352 грн. 40 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved