Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача (а.с. 1 - 2), який в подальшому був уточнений, в якому просить поновити його на посаді директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до контракту він був прийнятий на посаду директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України. 16 березня 2020 року позивачем подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 16 березня 2020 року. Однак, 16 березня 2020 року позивачем написана та направлена поштою заява про відкликання заяви про звільнення, так як вона була написана під тиском. 16 березня 2020 року позивач перебував на роботі, що підтверджується табелем робочого часу. Однак, 16 березня 2020 року відповідачем видано наказ № 91-к про звільнення позивача з посади директора за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. За наведених обставин позивач вважає винесення наказу про звільнення незаконним, що суперечить нормам трудового законодавства. З 17.03.2020 року позивач перебуває на лікарняному. Позивачу стало відомо, що у наказ від 16 березня 2020 року про звільнення його за власним бажанням було внесено зміни, наказом НААН від 16 березня 2020 року № 103-к, відповідно до якого у розпорядчу частину наказу НААН від 16 березня 2020 року № 91 - к після слів 16 березня, викласти у наступній редакції: 2020 року в порядку переведення працівника за його згодою на іншу посаду п. 5 ст. 36 КЗпП України. З відповідним наказом позивача не ознайомлено, згода позивачем на переведення не надавалась, чим відповідачем порушено п. 5 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідна заява про звільнення позивачем була відкликана в день її подання. Крім того, у наказі від 16.03.2020 року, не вказано, на яку саме посаду переведено позивача, що зумовило звернення до суду з уточненим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 13.04.2020 року провадження у справі відкрито та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 23 - 24). Згідно ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та про розгляд справи в загальному порядку від представника відповідача до суду не надходило. В судове засідання позивач [PERSON] , представник позивача - адвокат Шестакова Ю.Д. не викликались. Представник відповідача Національної академії аграрних наук України звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, згідно якого заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити в задоволенні його вимог в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Одеської сільськогосподарської станції»» з відзивом на позовну заяву до суду не звертався. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються. 12 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до президента Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України Гадзало Я.М. із заявою про його допуск до участі в конкурсі на вакантну посаду директора «Дослідне господарство «Южний» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН». Судом установлено, що на підставі наказу Національної академії аграрних наук України від 25 лютого 2019 року № 68-к, [PERSON] призначений на посаду директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України» з 01 березня 2019 року, про що між сторонами укладено контракт на термін: з 01.03.2019 року по 28.02.2022 року (а.с. 3 - 9, 13). Як вбачається з копії наказу Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції»» Національної академії аграрних наук України від 28 лютого 2019 року № 27-к, згідно наказу від 25.02.2019 року № 68-к Національної академії аграрних наук України, [PERSON] приступив до обов`язків директора ДП «ДГ «Южний»» з 01.03.2019 року (а.с. 15). Наказом президента Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України Гадзало Я.М. від 16 березня 2020 року № 91-к, [PERSON] звільнено з посади директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України з 16 березня 2019 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви [PERSON] від 16.03.2020 року (а.с. 10). Підпис про ознайомлення позивача з наказом відсутній. 16 березня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до президента Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України Гадзало Я.М. із заявою про його звільнення в порядку переведення з посади директора ДПДГ «Южний» ОДСДС НААН на посаду начальника відділу - заступника директора ДПДГ «Южний» ОДСДС НААН. 16 березня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до президента Державного підприємства «Дослідного господарства «Южний» Одеської сільськогосподарської станції» Національної академії аграрних наук України Гадзало Я.М. із заявою про відкликання заяви про звільнення з посади за власним бажанням з 16 березня 2020 року, відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 11). 17.03.2020 року позивач [PERSON] повідомив Державне підприємство «Дослідне господарство «Южний» Одеської сільськогосподарської станції»», що він з 17.03.2020 року перебуває на лікарняному, що також підтверджується копіями доданих до матеріалів справи листків непрацездатності серії № 792937, серії № 792842 (а.с. 12). Як вбачається з копії наказу Національної академії аграрних наук України від 16 березня 2020 року № 103-к, внесено зміни у розпорядчу частину наказу НААН від 16 березня 2020 року № 91-к після слів «16 березня» викласти у наступній редакції: «2020 року в порядку переведення працівника за його згодою на іншу посаду п. 5 ст. 36 КЗпП України». Підпис про ознайомлення [PERSON] з наказом відсутній. Спір виник з приводу законності звільнення (переведення) позивача з роботи за власним бажанням за умови подання ним заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. За правилами статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України). Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день, вказаній в заяві за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо). Як вбачається зі змісту поданої [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням, він зазначив дату звільнення та не зазначив жодної з поважних причин, перелік яких міститься в статті 38 КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні з наказом про звільнення позивач не був ознайомлений, в день його звільнення з посади 16 березня 2020 року він перебував на робочому місці, і в цей же день написав заяву на звільнення, що свідчить про написання її під тиском, а відкликання цієї заяви в цей же день також підтверджує відсутність вільного волевиявлення [PERSON] на звільнення з роботи. У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. [PERSON] подав заяву про відкликання заяви про звільнення через засоби поштового зв`язку 16 березня 2020 року. Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. У відповідності до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 КЗпП України, та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно усталеної судової практики переведенням на іншу роботу вважається доручення працівнику роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. П. 5 статті 36 КЗпП України, визначено, що підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Як вбачається з копії наказу Національної академії аграрних наук України від 16 березня 2020 року № 103-к, внесено зміни у розпорядчу частину наказу НААН від 16 березня 2020 року № 91-к після слів «16 березня» викласти у наступній редакції: «2020 року в порядку переведення працівника за його згодою на іншу посаду п. 5 ст. 36 КЗпП України». Підпис про ознайомлення [PERSON] з наказом відсутній. Крім того, в наказі не вказано, на яку саме посаду переведено позивача [PERSON] , відсутня згода позивача на переведення та докази укладення з позивачем трудового договору з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що 16.03.2020 року позивачем було подано заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, тобто реалізоване його право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням протягом строку попередження, закріплене в частині 2 статті 38 КЗпП України, заява про звільнення за власним бажанням не відповідала внутрішній волі позивача, про що було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, чим порушено вимоги ст. 81 ЦПК України, також відсутня згода позивача на переведення на іншу посаду, а відтак звільнення та переведення позивача відбулося всупереч положенням закону, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з підстав, зазначених в рішенні. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до Національної академії аграрних наук України, третя особа - Державне підприємство «Дослідне господарство «Южний» Одеської сільськогосподарської станції»» про поновлення на роботі. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі у розмірі 840,80 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». В силу ст. 430 ЦПК України та ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved