Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що квартира, що розташована за адресою [ADDRESS], належить позивачу та його матері ([PERSON]), на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 квітня 1997 року, та технічним паспортом на квартиру. Крім позивача та його матері у квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], та її донька від першого шлюбу , малолітня [PERSON], 2007 року народження, а також доньки позивача від попереднього шлюбу, [PERSON] 1997 року народження, та неповнолітня [PERSON], [INFO]. Відповідач була зареєстрована у належній позивачу квартирі 17 квітня 2012 року, як член сім'ї. 31 серпня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач та її малолітня дитина житловою площею у вищевказаній квартирі не користуються з моменту їхньої реєстрації у квартирі і на теперішній час вони мешкають у діда відповідача за адресою [ADDRESS]. Просить суд, постановити рішення, яким захистити його право власності і визнати відповідача [PERSON], та її малолітню дитину [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням у квартирі, що розташована за адресою [ADDRESS], та зняти їх з реєстрації у квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Позивач, треті особи [PERSON], [PERSON], представник третьої особи Димитровського міського сектору ГУ Державної міграційної служби у Донецькій області до судового засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Позивач наполягає на задоволенні позову, треті особи [PERSON], [PERSON] позов підтримали. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у позовній заяві, просив суд задовольнити позов та визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що з позивачем у справі вона знайома з 2001 року. Без реєстрації однією сім*єю з позивачем вони проживали з 2009 року до 2010 року, після чого 9 жовтня 2010 року офіційно уклали шлюб. За місцем нинішньої реєстрації вони з позивачем проживали протягом часу, коли не були у шлюбі і приблизно півроку після реєстрації шлюбу, після чого вони з позивачем переїхали проживати у будинок бабусі позивача за адресою: [ADDRESS] і там проживали разом до грудня 2013 року, після чого через сварку з позивачем вона поїхала до своїх батьків у місто Донецьк. Навесні 2014 року з позивачем вони помирились і надалі продовжували зустрічатися на вихідних. У будні дні вона та її донька проживали в місті Донецьку, вона працювала, їздила у відрядження, а на вихідні приїжджала до міста Димитров і у ці дні з позивачем проживала у [ADDRESS]. З нею на вихідні приїжджала і дочка. З позивачем вони дійсно у 2013 році у відділі реєстрації актів цивільного стану розлучились, оскільки позивач сказав, що так треба, а вона йому довіряла, але вони продовжували до грудня 2013 року проживати однією сім*єю. У грудні 2014 року через активізацію бойових дій вона з дочкою переїхала до свого дідуся [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. На початку 2015 року вона уклала шлюб з [PERSON], але позивач побив його і той десь зник. Взимку 2015 року з позивачем вони помирились, знову зустрічались, влітку 2015 року проживали разом в будинку по вулиці Сєвєрной в місті Красноармійську. Через те, що позивач зловживав спиртними напоями та бив її, а також через те, що їй незручно було возити дочку до школи у місто Димитров з міста Красноармійська, з 1 вересня 2015 року вона знову переїхала до дідуся, а з позивачем вони продовжили зустрічатися. Вона відмовила позивачу продовжувати жити разом, тому і виник цей позов. Вона заперечує, щоб її визнавали такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ця адреса зазначена у центрі зайнятості та в УСЗН, де вона отримує допомоги, її дідусь не зареєструє у належному йому житлі і вона опиниться фактично на вулиці. Їй нема де зареєструватися надалі. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Димитровської міської ради в частині визнання втратившою право на житло малолітньою дитиною позов не підтримали, вирішення питання в частині визнання втратившою право користування житловим приміщенням відповідача залишили на розсуд суду. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін, тому немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з'явилися до суду. Дослідивши надані докази по справі, суд вважає встановленими у судовому засіданні наступні обставини. Квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3/79-2771, виданого 15 квітня 1997 року Державною холдинговою компанією «Селидіввугілля» Міністерства вугільної промисловості (а.с. 3-5). За цією адресою зареєстрованими значаться: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] зареєстрованими значаться з 17 квітня 2012 року (а.с. 8). Згідно з актом ПЖФ «Домінант-Сервіс» від 13 січня 2016 року [PERSON], 1983 року народження та [PERSON], 2007 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але не проживають з 17 квітня 2012 року по теперішній час, що підтвердили сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 6). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 31 серпня 2013 року на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис №46 (а.с. 7). Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При з'ясуванні відсутності відповідача [PERSON] у квартирі, належній позивачу, понад встановлені законодавством строки, судом не виявлені поважні причини за яких відповідач не користувалась спірною квартирою з часу її реєстрації в цій квартирі, даних про укладення угод між позивачем та відповідачем щодо порядку користування зазначеною квартирою, суду не надано і у судовому засіданні не встановлено. Те, що відповідачу зручно бути зареєстрованою за цією адресою, не є підставою збереження за нею права проживання спірною квартирою. Більш того, суд вважає, що відповідач не набула права на проживання у квартирі за місцем реєстрації, оскільки після здійснення такої реєстрації в квартиру не вселилась, а сам факт реєстрації у будь-якому житловому приміщенні не надає особі права на збереження за нею права на проживання, передбаченого статтею 405 Цивільного кодексу України, тому суд вважає можливим визнати відповідача такою, що втратила право на користування квартирою номер [ADDRESS]. Щодо вимог про визнання втратившою право користування вищезазначеним житлом малолітньою [PERSON], суд вважає необхідним зазначити. За умовами статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ці ж повноваження визначені і статтею 177 Сімейного кодексу України, на яку послався представник третьої особи в судовому засіданні, але які стосуються правочинів щодо належного дитині житла. У даному випадку малолітня дитина [PERSON], яка за відсутності батька має проживати разом із своєю матір*ю, не набула права проживання у спірній квартирі, тому як і відповідача [PERSON] її має бути визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В той же час суд вважає, що позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання. Крім того, державна міграційна служба не є відповідачем по справі. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial