Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із даним позовом до відповідача про визнання права власності на житлову квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.07.2019 року та скасувати запис про реєстрацію права власності за відповідачем. Посилається на те, що 01.07.2019 року [PERSON] отримав у [PERSON] у борг кошти в розмірі 500 000 гривень,\~ строком до 01.12.2019 р., що стверджується розпискою. У випадку неможливості повернення боргу відповідач зобов`язався в рахунок погашення боргу передати позивачу у власність квартиру [ADDRESS] . До вказаного у розписці терміну відповідач свої зобов`язання з повернення боргу не виконав. Відповідно до ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином. У зв`язку з тим, що відповідачем зобов`язання не виконано, позивач просить суд визнати право власності на майно, яке боржник зобов`язався передати в рахунок погашення боргу за розпискою.\~ В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Подав суду заяву від 27.04.2020 р., в якій просить провести розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі підтримує та просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився. Подав заяву від 27.04.2020 р. про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю та не заперечує проти задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого, позикодавець [PERSON] передав у власність позичальника [PERSON] на поворотній основі грошові кошти в сумі 500 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів до 01.12.2019 року включно. Відповідно вказаного договору, сторони домовилися, що у разі невиконання позичальником даного договору, позичальник передає в якості відступного належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 35,3 кв.м. в тому числі житловою площею 14,6 кв.м.; право власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. 01.07.2019 року номер 34766090) позикодавцеві у власність. До теперішнього часу відповідач [PERSON] своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконав. Позивач звертаючись з позовом до суду просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.07.2019 року, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.07.2019 року відповідач отримав від позивача кошти у сумі 500 000 гривень, які зобов`язавсь повернути в термін до 01.12.2019 року. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується копією розписки від 01.07.2019 року. Однак, в порушення умов розписки від 01.07.2019 року відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, кошти не повернув. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Встановлено, що відповідно до розписки від 01.07.2019 року, сторони домовилися, що у разі невиконання позичальником даного договору, позичальник передає в якості відступного належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] позикодавцеві у власність. Таким чином, укладений між сторонами у справі договір позики за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить ознаки не тільки власне договору позики, а й такого способу забезпечення виконання зобов`язання як іпотека, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. При цьому, сторони договору мають право на свій власний розсуд обирати форму договору, крім тих випадків, коли форма такого договору спеціально встановлена законом, адже в певних випадках закон встановлює обов`язкову письмову чи нотаріальну форму договору. Недодержання вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору тягне за собою недійсність такого договору у тих випадках, коли така форма прямо передбачена в нормах цивільного законодавства щодо того чи іншого виду договорів. У статті 209 ЦК України зазначається, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, щодо договору іпотеки законом передбачена письмова форма і необхідність обов`язкового нотаріального посвідчення відповідного договору. Положення ч. 1 ст. 220 ЦК визначають правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК). Аналізуючи вищезазначений договір позики, суд приходить до висновку про те, що в частині визнання права власності договір є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як вбачається зі змісту ст. 1046 ЦК України предметом договору позики є передача позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів або інших речей, а обов`язком позичальника - повернення позикодавцеві отриманого за таким договором. Таким чином, суд зазначає, що порушення умов договору позики є підставою для стягнення судом суми, отриманої за таким договором, однак не підставою визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно в рахунок погашення заборгованості, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed