Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на його користь борг за договором позики від 01.02.2017 року у розмірі 80 727,79 грн. Позов обґрунтовано тим, що 01 лютого 2017 року між сторонами була досягнута усна домовленість про позику, за умовами якої [PERSON] зобов'язалася повернути позивачеві грошові кошти у сумі 3 000 доларів США не пізніше 06 березня 2017 року. Даний факт був зафіксований у розписці. В той же час, у встановлений у розписці строк борг позивачеві не повернуто, у зв'язку з чим він звернувся до суду з вказаним позов. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 01 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуту усну домовленість про позику, за умовами якої [PERSON] зобов'язалася повернути позивачеві грошові кошти у сумі 3 000 доларів США до 06.03.2017 року В зазначений строк відповідач кошти не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Вказане питання сторони у розписці не узгодили. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Позивач у своєму позові вказав гривневий еквівалент заявленої до стягнення основної суми боргу у розмірі, згідно із офіційним курсом Національного банку України долару станом на 20.03.2017 року, а саме у розмірі 2690.9264. В той же час, вказаний еквівалент має відповідати офіційному курсу гривні щодо офіційного курсу гривні на день ухвалення рішення, тобто станом на 01.09.2017 року. При цьому, згідно з інформацією, яка міститься на офіційному сайті Національного банку України, станом на 01.09.2017 року курс долара (100 одиниць) - 2569.3957. Таким чином, визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що на дату ухвалення рішення відповідач має сплатити позивачеві грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що за курсом НБУ становить 77 081,87 грн. (2569.3957 х 30). У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. На підставі ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial