Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд поновити йому строк звернення до суду з вищезазначеним позовом, визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 23 вересня 2000 року, яким він та інші співвласники - [PERSON], [PERSON] набули право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка складається з двох кімнат житловою площею 27,9 кв.м, загальною площею 42,8 кв.м, розташовану на четвертому поверсі п'яти поверхового будинку, укладений між продавцями [PERSON] та [PERSON] з однієї сторонни, та покупцями [PERSON], [PERSON], що діяла за себе та за свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з другої сторони, та зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» Криворізька філія 23 вересня 2000 року, реєстраційний № 96878, а також зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 25.09.2000 в реєстровій книзі № 14 ПВШ, номер запису 7769. Відповідачі [PERSON], [PERSON] про день, час та місце розгляду справи повідомлені в порядку, передбаченому ч.10 ст.187 ЦПК України через оголошення на сайті судової влади /а.с.48-49, 79-80/, в судове засідання не з'явилися, відзив на позов не надали/. Належним чином повідомлені треті особи в судове засідання не з'явився, пояснень стосовно позовних вимог від них не надійшло. Позивач та її представник наполягають на розгляді справи за відсутності відповідачів та третіх осіб, не заперечують проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, та ухвалив про заочний розгляд справи відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, та суду пояснила, що 23 вересня 2000 року позивачем, його дружиною - [PERSON], яка діяла за себе та за свого неповнолітнього сина [PERSON], 1998 року народження (на цей час він має прізвище «Осіпов»), шляхом укладання договору купівлі-продажу нерухомості на Товарній біржі «Українська» було придбано нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала продавцям - відповідачам у справі - [PERSON] та [PERSON] на підставі договору обміну нерухомості, укладеному на Товарній біржі «Українська» 30 липня 1998 року. Після укладання договору купівлі-продажу, 23 вересня 2000 року, позивачі зареєстрували право власності на спірне нерухоме в Криворізькому бюро технічної інвентаризації, в наступному зробили в квартирі ремонт, та разом всією сім'єю переїхали жити до купленої квартири, зареєструвалися в ній, відкрили на себе особовий рахунок, та з того часу несуть усі витрати по утриманню житла. Зазначила, що всі умови договору купівлі-продажу сторонами у справі було виконано, покупці спалити продавцям суму вартості квартири, яка була обумовлена договором, а саме 2300 грн,, продавці ж звільнили квартиру, та передали її у володіння новим власникам. За всі роки після укладання угоди стосовно нерухомості, продавці жодного разу не пред'явили позивачам жодних претензій щодо користування спірною нерухомістю. Оформити правочин відчуження майна через нотаріальну контору відповідачі відмовилися, спочатку тому, що у них не було коштів для оплати послуг нотаріуса, крім того оформлення угоди через товарну біржу було умовою ріелтора, який підшукував покупців. До того ж вони вважали, що оскільки договір було укладено через біржу, а право власності зареєстровано в БТІ, то цього достатньо для того, щоб вважати угоду дійсною. Відповідачі пообіцяли позивачам, що здійснять усі дії, пов'язані з нотаріальним оформленням договору, коли це буде потрібно. Але, коли у власників виникла необхідність у продажу спірної квартири, та у здійсненні такої угоди у лютому 2017 року їм було нотаріусом відмовлено, відповідачів вже не вдалося відшукати. Представник позивача вважає, що через неналежне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач та члени його сім'ї не можуть реалізувати своє право власника на розпорядження майном, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеному на товарній біржі. Оскільки позивач про порушення свого права власника на розпорядження нерухомим майном дізнався тільки в лютому 2017 року, представник просить суд поновити позивачу строк для звернення з позовом до суду, оскільки він пропущений з поважних причин. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Просила врахувати, що вже після укладення угоди купівлі-продажу квартири, а саме - 24 березня 2015 року - третя особа [PERSON] змінив прізвище на «Осіпов», на цей час він є повнолітнім. Відповідно до ст.92 ЦПК України судом в якості свідка був допитаний позивач [PERSON], який пояснив, що він з дружиною купував квартиру через рієлтора, сплатив попереднім власникам суму 2300 грн., яка була зазначена в договорі, тобто за квартиру вони розрахувалися повністю, жодних претензій від відповідачів за всі минулі з того часу роки, не мали, і вже 18 років користуються житлом, оскільки є його співвласниками. Нещодавно вони вирішили здійснити продаж квартири, звернулися до нотаріуса, яка нотаріус пояснила, що документи про право власності на квартиру оформлені неналежним чином. Вислухавши представника позивача, а також допитаного в якості свідка позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 23.09.2000 на Товарній Біржі «Українська» дійсно було укладено та зареєстровано за №96878 договір купівлі-продажу нерухомості: квартири [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат загальною площею 42,8 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м, яка розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Договір купівлі продажу був укладений між продавцями [PERSON], [PERSON], яким ця квартира належала на підставі угоди обміну нерухомості, зареєстрованому на Криворізькій філії Товарної біржі «Українська» за реєстровим № 14729 від 30.07.1998. Після укладення договору купівлі-продажу право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 23.09.2000 в реєстровій книзі 14ПВШ, сторінка 88, номер запису 7769, за новими власниками - [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.6-71/. Встановлено також, що сторони свої зобов'язання згідно договору виконали. Позивачі сплатили відповідачам обумовлену договором суму вартості квартири, зареєстрували право власності на квартиру в БТІ, заселилася в квартиру та зареєстрували своє місце проживання в ній, а відповідачі прийняла кошти за квартиру, звільнили її, і таким чином передали квартиру новим власникам - позивачу та членам його сім'ї. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян, в квартирі за вищезазначеною адресою мають реєстрацію дві особи - [PERSON], 1978 року народження - з 24.07.2001 по цей час, та [PERSON], 2006 року народження - з 03.10.2006 по цей час. [PERSON], 1998 року народження, мав реєстрацію у спірній квартирі з 24.07.2001. Відповідачі не мають місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] /а.с.17/. Зміна третьою особою у справі [PERSON] прізвища з «Бейгул» на «Осіпов» підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 24.03.2015, виданого Інгулецьким відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.8/. Згідно з довідкою, виданою 19.02.2018 КП ДОР «Криворізьке БТІ» за № 160549, відповідно до архівної справи, станом на 31.12.2012 квартиру, розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної сумісної власності на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 23.09.2000 на Криворізькій філії Товарної біржі «Українська», реєстраційний номер 96878 /а.с.71/. При цьому відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на час розгляду справи відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутні /а.с.90/. Наданими суду договорами підтверджується, що позивач уклав на своє ім'я договори з підприємствами, що надають комунальні послуги, користується ними за адресою: [ADDRESS] /а.с.67-70/. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості оформити договір купівлі-продажу квартири нотаріально, а отже, оскільки договір нотаріально не посвідчений, позивач та треті особи не мають можливості розпорядитися належною їм на праві власності нерухомістю. Також судом встановлено, що про порушення свого права на розпорядження спірною квартирою позивач дізнався тільки в лютому 2017 року, коли звернувся до нотаріуса, та отримав роз'яснення щодо неможливості здійснення буд-яких угод з нерухомістю за відсутності належних правовстановлюючих документів. А тому суд вважає, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), передбачені ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору, а також щодо підстав набуття права власності. Згідно з нормами ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (23.09.2000 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вважаючи на те, що угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобов'язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення спірної угоди в нотаріальному порядку не можливо в зв'язку з відсутністю однієї із сторін договору, тобто продавців, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. На підставі вищезазначеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам, а тому, враховуючи, що судовий збір сплачено позивачем, та враховуючи характер позову, суд вважає, що судові витрати, зокрема щодо сплати судового збору, не розподіляються та покладаються на позивача.

Outcome: approved