Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 12 травня 2016 року, та визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірна квартира належить на праві спільної власності відповідачам. 12 травня 2016 року між ним та відповідачами у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Згідно умов укладеного договору він передав кожному з відповідачів в якості оплати за належну їм частину зазначеної вище квартири грошові кошти в сумі по 32280 грн., а відповідачі, в свою чергу, видали йому розписки про отримання грошей і зобов'язалися нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу. Крім того, відповідачі в підтвердження даної угоди знялися з реєстрації за вказаною адресою, після чого виїхали до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Він неодноразово звертався до відповідачів з приводу реєстрації договору у нотаріуса, однак, до теперішнього часу договір купівлі-продажу відповідачами нотаріально не посвідчений. Відповідачі пояснили, що не можуть виїхати з окупованої території Криму. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на ст.220 ЦК України, просить визнати цей договір дійсним та визнати за ним право власності на спірне майно. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про день та час розгляду справи, але надали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги позивача визнали. Суд, вислухавши позивача, дослідивши надані ним письмові докази, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 1997 року, співвласниками квартири [ADDRESS]., є відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - відповідачі у справі. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 12 травня 2016 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбав у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На підтвердження вказаного правочину сторони у простій письмовій формі склали розписки, домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатив кожному з відповідачів в якості оплати за належну їм частину зазначеної вище квартири грошові кошти в сумі по 32280 грн., а відповідачі, у свою чергу, прийняли плату та передали позивачеві квартиру і документи на неї, які позивач прийняв. Після цього, відповідачі знялись з реєстрації за вказаною адресою та вибули до Автономної Республіки Крим. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення угоди купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов'язки. За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі не додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак відповідачами дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Згідно із ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного будинку, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передав відповідачам грошові кошти, що підтверджується письмовими розписками, наявними у справі, та прийняв майно у своє володіння, а відповідачі прийняли грошові кошти за вказану квартиру та передали її, а також правовстановлюючі документи на неї позивачеві, які позивач прийняв, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Аналізуючи застосування вимог ст.220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обов'язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що не залежить від волі позивача, внаслідок чого можливість нотаріального посвідчення спірного правочину втрачено. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved