Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на те, що 14 січня 2002року вироком Тернопільського міського суду Тернопільської області по справі №1-741/2001 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.140 ч.3 КК України. Вироком частково задоволено цивільний позов [PERSON], стягнуто із засудженого матеріальну шкоду в розмірі 25972,50грн. та 600, 00 грн. моральної шкоди. 28.05.2003року рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частин квартири [ADDRESS] вартістю 22092,00грн., встановлено порядок користування житловою площею 11,6 кв.м., вартість якої становить 20558,49грн. в даному рішенні встановлено, що відповідно до акта передачі арештованого майна від 21.10.2003року [PERSON] в рахунок погашення боргу передано 1/3 частину квартири [ADDRESS] на суму 22092,00грн. Сума невідшкодованої матеріальної та моральної шкоди, яку необхідно сплатити [PERSON] в користь [PERSON] становить 4480,50грн. згідно розрахунку за період з 06.07.2013року по 06.07.2016року сума інфляційних витрат становить 3975,68грн. та три відсотки річних, що становить 403,61грн., яку він просить стягнути в його користь, оскільки добровільно кошти йому не повернуті. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився і про причини неявки суд не повідомила, хоча судом приймалися необхідні міри для належного її повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити з наступних обставин. Згідно вироку Тернопільського міського Тернопільської області від 14.01.2002року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.140 КК України (з редакції 1960року) та призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 43 КК України частково не відбуту частину покарання за вироком Тернопільського районного суду від 15.05.2001 року та остаточну міру покарання [PERSON] призначено у вигляді 4 (чотирьох) років 6 місяців позбавлення волі з поміщенням його до кримінально-виконавчої установи. Цивільний позов потерпілого [PERSON] на суму 5000 дол. США, 100грн. матеріальної шкоди та 30 000 грн. моральної шкоди задоволено частково, стягнуто із засудженого в його користь 25 972,5 грн. матеріальної шкоди та 600 грн. моральної шкоди. В ході виконання вироку суду [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання права власності на частину належної відповідачу квартири. 28 травня 2003 року рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області вирішено: позов задовольнити частково, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] вартістю 22092грн. Встановити порядок користування житловою площею квартири [ADDRESS], виділивши [PERSON] в користування ізольовану кімнату житловою площею 11,6 кв.м. вартість якої становить 20558 грн. 49 коп., а відповідачам ізольовані кімнати житловою площею 16,5 кв.в. та 10.2 кв.м., коридор, кухню, ванну, туалет та інші господарські приміщення залишити в спільному користуванні. Після виконання рішення суду про визнання права власності на частку майна, сума невідшкодованої матеріальної та моральної шкоди, яку не сплачено [PERSON] в користь [PERSON] становить 4480,50грн. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, за період з 06.07.2013 року по 06.07.2016року суми інфляційних витрат становлять 3975,68грн., сума трьох відсотків річних 403,61грн. Згідно ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення зобовязання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Судом встановлено, що вироком Тернопільського міського суду від 14.01.2002року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.140 КК України (з редакції 1960року) та призначено кримінальне покарання. Також цим вироком задоволено цивільний позов [PERSON] про відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди й стягнуто з [PERSON] на його користь 25 972,5 грн. матеріальної шкоди та 600грн. моральної шкоди. Таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак є грошовим зобовязанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем. Судові витрати, відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, слід стягнути з відповідача на користь Державного бюджету. Враховуючи викладене,

Outcome: approved