Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому, з урахування уточнених позовних вимог, просив визнати відносини між працівником [PERSON] та роботодавцем у період від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року трудовими; визнати право [PERSON] на всі гарантії як працівника АТ «Полтаваобленерго» у вказаний період, включаючи право на заробітну плату, календарну і творчу відпустку, соціальне страхування; визнати за [PERSON] право на загальний трудовий стаж і професійний стаж протягом періоду від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року; визнати за [PERSON] право на зарахування до загального стажу трудової діяльності, що зараховується до пенсійного стажу, період від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року. В обґрунтування позову зазначив, що 29 жовтня 2015 року він був звільнений відповідачем з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленгерго» згідно з наказом № 342-к. Наказ роботодавця про звільнення [PERSON] з роботи був оскаржений працівником до Ленінського районного у м. Полтаві суду. 30 серпня 2017 року рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у справі № 553/421 1/1 5-ц було відмовлено у задоволенні позову поновлення на роботі. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2019 року наказ про звільнення працівника був скасований, [PERSON] був поновлений на посаді директора з правової роботи. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року було скасоване рішення Апеляційного суду Полтавської області та набрало законної сили рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року. У період з 30 жовтня 2015 року до 18 вересня 2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої основні функції, отримував заробітну платню, набував та реалізовував своє конституційне право на відпустку, йому нараховувався трудовий стаж та обчислювався пенсійний стаж, отримував страхові виплати у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності Ухвалою від 31 січня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 23 березня 2020 року до суду надійшов відзив в якому Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також зазначено, що дійсно [PERSON] було поновлено на посаді директора з правової роботи на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2018 року. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року було скасоване рішення Апеляційного суду Полтавської області. Позивачем не зазначено чим саме відповідач порушив його права, а бо не визнав якогось його права. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Полтаваобленерго» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу, тому підстав для задоволення даного позову також немає. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача АТ «Полтаваобленерго», який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, в судове засідання свого представника повторно не направив, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за Суд, вислухавши позивача, позивача, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносин з АТ «Полтаваобленерго» та на підставі наказу №342-к був звільнений з посади директора з правової роботи. Рішенням Ленінського районного суду від 30 серпня 2017 року позов [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - задовольнити частково. Суд визнав незаконним та скасував наказ ПАТ «Полтаваобленерго» № 342-к від 29.10.2015 року в частині зазначення підстави для звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 року в решті формулювання, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі - відмовлено за безпідставністю (а.с.4-12). Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким суд визнав незаконним та скасував наказ ПАТ «Полтаваобленерго» № 342-к від 29.10.2015 року в частині звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтавообленерго» з 30 жовтня 2015 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін (а.с.13-18). Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року залишено в силі (а.с.19-28). Наказом АТ «Полтаваобленерго» №825-к від 05 листопада 2019 року скасовано наказ №775-к від 17 листопада 2017 року про поновлення [PERSON] на посаді директора з правової роботи та вважати останнього звільненим ( а.с.106). Наказом АТ «Полтаваобленерго» №826-к від 05 листопада 2019 року наказано [PERSON] виплатити грошову компенсацію ха 77 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: з 06.10.2016 по 05.10.2017, з 06.10.2017 по 05.10.2018, з 06.10.2018 по 05.10.2019, з 06.10.2019 по 05.11.2019 ( а.с.107). Так до матеріалів справи долучені накази ПАТ «Полтаваобленерго» про надання відпустки [PERSON] у періоди: з 01 липня 2019 року по 12 липня 2019 року, з 08 січня 2019 року по 07 квітня 2019 року, з 11 грудня 2018 року по 14 грудня 2018 року, з 01 жовтня 2018 року по 19 жовтня 2018 року, з 21 березня 2018 року по 20 вересня 2018 року, 09 березня 2018 року, з 17 лютого 2018 року по 26 лютого 2018 року, з 19 січня 2018 року по 16 лютого 2018 року, з 10 січня 2018 року по 12 січня 2018 року, 21 грудня 2017 року, з 30 листопада 2017 року по 01 грудня 2017 року, з 04 грудня по 05 грудня 2017 року (а.с.69 - 79). Крім того, позивачем надана довідка АТ «Полтаваобленерго» в тому, що [PERSON] дійсно працює в АТ «Полтаваобленерго» з 06 жовтня 1997 року із зазначенням його середньомісячної заробітної плати у 2019 році ( а.с.101). Також мається довідка АТ «Полтаваобленерго» в тому, що [PERSON] за період з 01 січня 2012 року по 05 листопада 2019 року нарахована заробітна плата (а.с.104). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Із чіткого змісту наведених норм права (ч.1 ст. 4 ЦПК України та ст.15 ЦК України) та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. У разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Так, Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: З урахуванням ч. 1 ст. 4 ЦПК України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така ж позиція висловлена у постанові ВСУ у справі № 6-84цс14, а саме: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Отже, дотримуючись правових позицій Верховного Суду України по справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14 та враховуючи норми ч.1 ст.4 ЦПК України можна стверджувати, що у разі, коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, наприклад, якщо дійсно навіть є порушення закону, які, в принципі, зазвичай, тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеними у позові незаконним діяння відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає. Позивачем перед судом не доведено та не надано будь-яких об`єктивних даних щодо порушення відповідачем його прав та інтересів і, відповідно, наявність спору щодо перебування в трудових відносинах, наявність права на загальний трудовий стаж та його зарахування до пенсійного, враховуючи наявність відповідних записів про перебування у трудових відносинах у трудовій книжці позивача. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи, то судовий збір необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed