Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив, зменшивши позовні вимоги (а.с.129-131). [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] у своїх письмових зверненнях до Міністра оборони України від 14.11.2013 року та від 20.05.2014 року, до начальника управління СБУ у Вінницькій області від 08.05.2014 року, до Генерального прокурора України від 28.04.2014 року і 08.05.2014 року\~ умисно, систематично\~ повідомляв зазначеним органам державної влади завідомо неправдиву інформацію про ніби-то вчинення\~ позивачем, який є начальником Центрального територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України, злочинів і корупційних правопорушень. Позивач зазначає, що, являючись начальником контролюючого органу Центрального територіального управління внутрішнього аудиту,\~ має бути взірцем у дотриманні правопорядку, оскільки від цього залежить не лише його авторитет, а й авторитет установи, яку він очолює, тому вважає, що такі дії відповідача принижують\~ не тільки його ділову репутації, а й репутацію Управління, як юридичної особи. В зв`язку з вищезазначеним позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує його право на повагу до честі, гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію, викладену відповідачем у вищезазначених зверненнях до органів державної влади. Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь 35 000 грн. завданої моральної шкоди та сплачений судовий збір. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити повністю, визнавши недостовірною інформацію, викладену [PERSON] у зверненнях до Міністра оборони України від 14.11.2013 року та від 20.05.2014 року, до начальника управління СБУ у Вінницькій області від 08.05.2014 року, до Генерального прокурора України від 28.04.2014 року і 08.05.2014 року, так як по результатам проведених перевірок вказана інформація жодним чином не підтвердилася. Вказаними зверненнями було принижено його честь, гідність та ділову репутацію, протягом двох років з боку керівництва відносно нього були сумніви, під час проведення перевірок він не отримував премій. Відповідач в своїх зверненнях писав таке, завідомо знаючи, що інформація не відповідає дійсності. Відповідач умисно писав на нього скарги, щоб завадити його роботі, нанести йому шкоду, принизити його ділову репутацію.\~ Просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 35000 грн., яка завдана йому брехливими зверненнями відповідача. Моральну шкоду він оцінює в більшому розмірі, тому спочатку і заявляв 60000 грн., але на даний час в нього немає коштів, щоб сплатити судовий збір за такі позовні вимоги, так як його дочка навчається в Польщі і йому потрібні гроші на навчання дочки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, позовні вимоги не визнає, просив суд в задоволенні позову відмовити. Суду також пояснив, що він звертався до державних органів відповідно до ст.40 Конституції України, так як вважав, що в діях його керівника позивача по справі є певні порушення. Він вважав своїм службовим\~ обов`язком звертатися до відповідних органів в зв`язку з порушенням законодавства. Він діяв лише в межах законодавства, ніяких відомостей не поширював, а лише зертався до відповідних органів зі скаргами, щоб провели перевірки. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Стаття 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. При цьому в силу ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що 14.11.2013 року та повторно 20.05.2014 року відповідач [PERSON] звертався з заявами до Міністра Оборони України, а 08.05.2014 року до начальника Управління Служби Безпеки України у Вінницькій області. В даних заявах, зокрема зазначав, що: «Характеристика та висновок за результатами оцінювання також не відповідають дійсності та здоровому глузду, та є результатом впливу полковника [PERSON] на мого безпосереднього командира»;\~ «Весь службовий час полковника [PERSON] зайнято судовими тяжбами, контрольних заходів він не проводить, не очолює та не контролює»; «Полковник [PERSON] постійно розповсюджує плітки про те, що я проблемний офіцер але він забув як будучи начальником фінансової служби військової частини [NUMBER] через касу видав близько 7-ми млн. грн. я сам тоді питався отримати пайкові але відкат у 50% сплатити я відмовився, тому гроші я не отримав. Тема пайкові це тема яку експлуатує полковник [PERSON] з 2007-го року, тому мабуть його приближенні інспектори і не бачать завищення контрольних сум у зв`язку зі зловживаннями по виплаті пайкових. На запитання одному з інспекторів чому не написав в звіті про завищення обсягів фінансування була відповідь «не було команди» а це можна перефразувати команда була «не бачити цього порушення» і ця команда була від полковника [PERSON] ».\~ Також в вищезазначених зверненнях від 08.05.2014 року до начальника Управління Служби Безпеки України у Вінницькій області та Генерального прокурора України, від 20.05.2014 року до Міністра Оборони України відповідачем, зокрема, було зазначено, що: «... перебуваючи на посаді начальника відділу контрольно-ревізійного Департаменту МО України полковник [PERSON] створив корупційну схему на об`єктах «свого» контроля у військових частинах [NUMBER] (м. Васильків), [NUMBER] та [NUMBER] (м. Біла Церква), [NUMBER] (Вінницька область с. Гущенці) з виплати грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок. Аудиторські перевірки мають замовні ознаки так наприклад аудит військової частини [NUMBER] м. Вінниця, який проводився під керівництвом підполковника [PERSON] , кума полковника [PERSON] (аудиторський звіт від 24.01.2014 року) мав за мету зняття з посади заступника начальника фінансово-економічної служби в/ч [NUMBER] ст. л-та [PERSON] про це свідчить висновок звіту. На той час стояло питання по призначенню ст. л-та [PERSON] на посаду начальника фінансово-економічної служби в/ч [NUMBER] але у полковника [PERSON] на цю посаду були свої плани, тому на посаду начальника ФЕС призначено капітана [PERSON] , колишнього начальника ФЕС в/ч [NUMBER] с. Гущинці, вотчини полковника [PERSON] та колишнього директора департаменту КРУ МО України Ільченка В.І. На сьогоднішній день переслідування ст. л-та [PERSON] з боку полковника [PERSON] триває. Вирішення різних сумнівних питань відмінні риса полковника [PERSON] особливо, коли є можливість поживитися грошима за рахунок держави. Так проведення аудиту ЦВКС «Хмільник», під керівництвом підполковника [PERSON] , попри кума [PERSON] , який почався у серпні 2013 року, ще не закінчився. Мабуть полковник [PERSON] ще не вирішив ціну закриття питання, а саме питання крадіжки 600,0 тисяч гри., які списані на ремонт санаторного корпусу, але робіт не яких не проводилось, акти виконаних робіт відсутні, фірми які нібито виконали роботи не існують. Санаторію у зв`язку з розморожуванням системи опалення у 2011-2012 роках з вини посадових осіб санаторію, КЕЧ м. Вінниця, нанесені величезні збитки які під час аудиту чомусь не обраховані, не взяті на облік, винні не покарані. Затримка в завершенні аудиту ЦВКС «Хмільник» почалась після декількох візитів до санаторію полковника [PERSON] », що підтверджується копіями даних звернень (а.с.8-12, 41-46, 93-98, 99-104, 114-119). Звернення відповідача від 14.11.2013 року було розглянуто та за наслідками перевірки встановлено, що факти, викладені підполковником [PERSON] у даному зверненні, не знайшли свого реального підтвердження, що підтверджується копією листа начальника Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку полковника Качуровського І.К., адресованого начальнику Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальнику Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України генерал-майору Дубляну О.В. (а.с.13-20). Крім того, у зверненні до Генерального прокурора\~ України від 28.04.2014 року відповідачем була викладена інформація наступного змісту: «Злочинність дій [PERSON] полягає у наступному: в порушення вимог п.4.2 наказу МО України від 11.06.2008 № 260 «Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ…» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 року № 638/15329), наказом по управлінню аудиту від 11.06.2012 № 1 полковник [PERSON] сам собі встановив максимальний посадовий оклад в сумі 1900 грн., тоді як посадовий оклад мав встановити його керівник директор Департаменту аудиту МО України» (а.с.105-113). Позивач вважає вищезазначені дії відповідача такими, що принижують його репутацію перед керівництвом та підлеглими, ганьблять честь та гідність. Відповідно до\~ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, крім іншого, є честь, гідність, ділова репутація. Відповідно до\~ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Однак не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст.10 Конвенції з прав людини. Згідно ст.276 ЦК України фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право іншої фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Стаття 10 Конвенції з прав людини і основоположних свобод захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При умові дотримання параграфу 2 статті 10 вказаної Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму. Згідно ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки\~ інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Конституційний Суд України вважає, що\~звернення громадян до\~правоохоронного органу, що\~містять певні відомості про\~недодержання законів посадовими або\~службовими особами, передаються … не з метою доведення таких відомостей до\~громадськості чи\~окремих громадян, а\~з метою їх\~перевірки уповноваженими на\~це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за\~змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу (1963 року) не\~можуть вважатися поширенням відомостей, які\~порочать честь, гідність чи\~ділову репутацію або\~завдають шкоди інтересам посадової чи\~службової особи правоохоронного органу… (рішення від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 про поширення відомостей). Водночас, наявність у\~зверненнях до\~правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за\~собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або\~кримінальну відповідальність… Зокрема, статті 1731, 2121 Кодексу України про\~адміністративні правопорушення передбачають адміністративну відповідальність за\~поширювання неправдивих чуток, що\~можуть викликати паніку серед населення або\~порушення громадського порядку, та за повідомлення завідомо неправдивих відомостей органам реєстрації актів громадянського стану. Кримінальний кодекс України встановлює кримінальну відповідальність за\~завідомо неправдиве повідомлення про\~підготовку вибуху, підпалу або\~інших дій, які\~загрожують загибеллю людей чи\~іншими тяжкими наслідками (стаття 259), завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або\~органу дізнання про\~вчинення злочину (стаття 383) тощо… Підставою цивільно-правової відповідальності заявника, передбаченої статтею 7 Цивільного кодексу, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи\~службової особи правоохоронного органу як\~людини і\~громадянина. \~ \~ \~ \~Тому у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України\~ вирішив, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу … «поширив такі відомості» в\~аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що\~викладення у\~листах, заявах, скаргах до\~правоохоронного органу відомостей особою, на\~думку якої посадовими чи\~службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її\~право, не\~може вважатись поширенням відомостей, які\~порочать честь, гідність чи\~ділову репутацію або\~завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у\~листах, заявах, скаргах до\~правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за\~собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. В п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 30.06.2011 року «Сірик проти України», заява № 6428/07, зазначається, що вимоги захисту за\~статтею 10 Конвенції необхідно оцінювати не у відношенні інтересів свободи преси або\~відкритого обговорення питань, які\~становлять гострий громадський інтерес, а\~швидше у\~відношенні права заявниці повідомляти про\~порушення у\~діях посадової особи органу, компетентному розглядати такі скарги (рішення від\~5 жовтня 2006 року у\~справі «Захаров проти Росії», заява №\~14881/03, п.23; \~рішення від\~18 грудня 2008 року у\~справі «Казаков проти Росії», заява №\~1758/02, п.28). У\~цьому контексті Суд повторює, що\~одним із\~принципів верховенства права є\~те, що\~громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентних посадових осіб держави про\~поведінку державних службовців, яка їм видається неправомірною або\~незаконною (п.26 наведеного вище рішення у\~справі «Захаров проти Росії» та\~п.28 наведеного вище рішення у\~справі «Казаков проти Росії»). Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що звернення\~ [PERSON] було викликано наміром виконати свій громадянський та службовий обов`язок і захистити свої права та законні інтереси, суб`єкти таких звернень наділені владними повноваженнями щодо перевірки вказаних обставин з метою поновлення законності у відповідних відносинах, відповідно його звернення не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, а є реалізацією його законного права, гарантованого ст.40 Конституції України. Позивач не довів поширення відповідачем завідомо неправдивих відомостей щодо нього, які б принизили його честь, гідність та завдали шкоди діловій репутації, тому позовні вимоги про визнання інформації недостовірною задоволенню не підлягають. Позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання інформації недостовірною, тому позов в цій частині також не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає\~судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed