Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON], що зареєстрований 06 червня 1997 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з філією державного Центру розвитку сім'ї, актовий запис № 516. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 червня 1997 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від цього шлюбу [INFO] року у них народилася донька [PERSON], [INFO] року у них народився син [PERSON] Однак, їхнє спільне життя з відповідачем не склалося. Перебуваючи в шлюбі протягом 17 років, вони зрозуміли, що вони різні люди по розумінню життя, темпераменту, в поглядах на суть речей, сім'я їхня розпалася, вони втратили почуття любові та взаємної поваги. Фактично з початку 2014 року їхні шлюбні відносини припинилися як такі, спільне господарство вони не ведуть. В судовому засіданні 15 вересня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила, що збереження даного шлюбу суперечить інтересам позивача. Між ним та відповідачем не має взаємоповаги. Сторони не проживають разом, не підтримують шлюбні стосунки з січня 2014 року. Спільні діти проживають разом з відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні 15 вересня 2014 року позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Пояснив суду, що стосунки між сторонами склалися складні. Неодноразово вони намагалися зберегти сім'ю. Як така, сім'я розпалася ще восени 2013 року. Сімейно-шлюбні стосунки між ними припинені з листопада 2013 року. Сторони проживають окремо. Діти проживають разом з матір'ю в Бориспільському районі Київської області, щодо їх утримання між сторонами досягнуто усної домовленості. В судовому засіданні 15 вересня 2014 року, у зв'язку із розбіжностями в поясненнях представників сторін, враховуючи роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судом визнана явка позивача та відповідача в судове засідання обов'язковою, з метою надання особистих пояснень, що відповідає положенням п. 4 ч. 1 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України. В судовому засіданні 26 вересня 2014 року, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що проживає окремо від дружини на дачі. Він стомився від подружнього життя. Вони з відповідачем проживають окремо з жовтня 2013 року. На даний час ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, інколи ночують разом та роблять вигляд, що вони живуть однією сім'єю. Зазначив, що розмови щодо розлучення між ними велися давно, вони між собою дійшли згоди про розлучення. Якщо б не було дітей, то вони навіть, мабуть, і не спілкувалися б. В той же час, вони прожили разом 17 років та поводять себе як цивілізовані люди. Відповідач в судовому засіданні 26 вересня 2014 року, позов визнала, пояснила суду, що на сьогоднішній день вони з позивачем спілкуються виключно заради дітей. Цивілізовано вирішують усі питання. Бажання зберегти сім'ю у них з позивачем не має, вони мають різні життя. Вони готові до розлучення. Зазначила, що вже давно між ними немає нормальних взаємовідносин, близько двох років тому вона почала задумуватися щодо розлучення. З жовтня 2013 року вони не проживають разом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 06 червня 1997 року (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] та малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). У відповідності до ст. 111 Сімейного кодексу України, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] надавався строк на примирення терміном в один місяць, оскільки станом на день розгляду даної справи, не встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечило б інтересам одного з них або інтересам їх дітей. За результатами розгляду справи судом також не встановлено тих особливих причин, які б у своїй сукупності стали підставою для прийняття судом рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Переконливих доводів, як підстав для розірвання шлюбу, сторонами суду не наведено.. В судовому засіданні 05 грудня 2014 року позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, пояснили, що примирення з відповідачем не відбулося. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов визнали, проти його задоволення не заперечували. Пояснили суду, що судом було вжито усіх заходів щодо збереження шлюбу та сім'ї, однак примирення не відбулося, їх стосунки не змінилися. Відповідач просила суд відновити її дошлюбне прізвище. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки з листопада 2013 року, з цього ж часу проживають окремо, між подружжям досягнуто домовленості щодо порядку та участі у вихованні дітей, поділу спільного майна. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки тривалий час сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач та відповідач наміру не мають, збереження шлюбу суперечило їхнім інтересам, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи наведене та

Outcome: approved