Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 01 серпня 2007 року він передав відповідачам в якості займу 30000 (тридцять тисяч) гривень. Відповідачі зобов`язувалися повернути йму зазначену суму боргу до 01 жовтня 2007 року. У разі неповернення боргу, зобов`язуємося передати в якості компенсації державні акти (IV-ЗП №004476; IV-ЗП № 004477) на право власності на земельні паї. Сума боргу відповідачами не повернута йому до теперішнього часу. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалася. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень, а також накласти арешт на земельні ділянки, що належать відповідачам. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Михайлов Д.О. позовні вимоги підтримав в частині стягнення боргу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Щодо позовних вимог про накладення арешту, зазначив, що справа розглядається вже багато часу, та протягом цього часу питання щодо накладення арешту вирішено та пройшло апеляційну інстанцію, тому зазначені вимоги розгляду не підлягають. Щодо доказів на підтвердження заборгованості перед позивачем відповідачами в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень, вони вважають є розписка, написана власноруч відповідачами та оригінал якої долучено до матеріалів справи. У судовому засіданні представник відповідачів, адвокат Фоменко С.І., зазначив, що позовні вимоги вони не визнають, так як в розписці зазначено два боржника, а сама розписка написана одним почерком, невідомо ким вона написана, та невідомо ким підписана. Так як цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, вважають, що позивачем не надано доказів та не доведено в суді, що надана ними в якості письмових доказів розписка, написана саме відповідачами, та гроші зазначені в цій розписці отримані саме ними, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. За приписами ст.76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин справи, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимість доказів, відповідно до положень ст.78 ЦПК України означає, що у випадках передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Тобто, при вирішенні цивільних спорів суд забезпечує сторонам рівні умови для встановлення фактичних обставин справи і оцінює кожний доказ окремо, та усі докази у сукупності. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено письмовий правочин у спрощеній формі у вигляді розписки. У відповідності до умов правочину, який укладено між сторонами, відповідачі отримали на свою користь грошові кошти у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Відповідачі зобов`язувалися повернути позивачу зазначену суму боргу до 01 жовтня 2007 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.4). Сума боргу відповідачами не повернута позивачу до теперішнього часу, про що в судовому засіданні сторони не заперечували, так як представник відповідачів взагалі зазначив, що відповідачі не мають жодного відношення до зазначеної розписки і не отримували зазначені в ній суму коштів. Позивачем та його представником на підтвердження укладення договору позики та його умов була представлена розписка позичальника. До пояснень представника відповідачів, адвоката Фоменка С.І., суд ставиться критично, так як відповідно до матеріалів зазначеної цивільної справи, позивач із зазначеною позовною заявою звернувся до суду про стягнення з відповідачів боргу ще 19.10.2007 року. Відповідно до змісту зазначеної розписки, у другому абзаці зазначено: У разі неповернення боргу, зобов`язуємося передати в якості компенсації державні акти (IV-ЗП №004476; IV-ЗП № 004477) на право власності на земельні паї (а.с.4) та надані їх копії (а.с.5-8). Також відповідачами та їх представником не надано доказів того, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до письмової заяви від 29.10.2007 року (а.с.15), мирової угоди від 26.10.2007 року (а.с.16), протоколу судового засідання від 29.10.2007 року (а.с.17-18) та ухвали суду від 29.10.2007 року (а.с.19), між сторонами було досягнуто згоди та укладено мирову угоду. І лише 12.11.2019 року відповідачами було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 29.10.2007 року про затвердження мирової угоди (а.с.26-27). Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.08.2020 року, апеляційну скаргу відповідачів було задоволено, ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 09.10.2007 року у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.89-93). Ухвала була скасована з причин того, що визнаючи мирову угоду, суд вийшов за межі заявлених вимог, фактично своїм рішенням здійснивши оформлення права власності на земельну ділянку. Також, відповідачами та їх представником не подано відзив на позовну заяву та інші письмові та електронні докази, висновки експертів, заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved