Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові вказав, що він 10.07.2016 року надав [PERSON] для придбання будинку в м. Лубни у борг грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США. Кошти надавалися ним безпосередньо відповідачу в присутності двох свідків, відповідно написаної нею власноруч письмової розписки про отримання грошових коштів. Кошти за спільною домовленістю необхідно було повернути йому за першою вимогою, у разі неповернення коштів [PERSON] зобовязувалася продати будинок в рахунок повернення боргу. [PERSON] після отримання нею коштів у 2016 році придбала будинок в м. Лубни, 1-й туп. Верстатобудівників, 6. На його неодноразові вимоги про повернення коштів [PERSON] обіцяла повернути кошти найближчим часом. 23.08.2017 року він направив письмову претензію [PERSON] з вимогою повернення коштів, однак кошти на даний час не повернуті. Прохав суд стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 30 000 доларів США за борговою розпискою від 10.07.2016 року, що за курсом НБУ становить 801 000 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити. [PERSON] пояснив, що в 2016 році він дав [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 30000 доларів США, купюрами по 100 доларів США. При передачі коштів були присутні свідки [PERSON] та [PERSON] Після отримання коштів [PERSON] добровільно, власноручно написала розписку та підписала її. На час отримання позики вони з [PERSON] вже разом не проживали. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували. [PERSON] повідомила, що розписки вона не писала, дані кошти в борг не брала. В день написання розписки, 10.07.2016 року, не могла бути присутня за адресою вказаною позивачем, оскільки в той день перебувала в с.Березоточа Лубенського району. Будинок купувала за кошти від продажу квартири. \~\~\~\~\~ Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 10.07.2016 року був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримала в борг кошти для придбання будинку в розмірі 30 000 доларів США, строком до 01.09.2016 року. (т.1 а.с. 111). На підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов позичальником [PERSON] була надана відповідна боргова розписка від 10.07.2016 року, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США строком до 01.09.2016 року.\~ (т.1 а.с. 111). Свідками передачі грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США та власноручного написання [PERSON] вищевказаної розписки були [PERSON] та [PERSON], що також зазначено в розписці від 10.07.2016 року. Так, в судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] повідомив, що влітку 2016 р. він був присутній при тому, як [PERSON] передавав [PERSON] гроші в розмірі 30000 доларів США, купюрами по 100 доларів США. Це було вдень, вдома у позивача. Він підписав розписку, посвідчивши, що це було у його присутність. [PERSON] писала розписку власноручно та добровільно, при цьому вони не сварились. Його запросив прийти позивач коли передавались кошти. На час передачі коштів [PERSON] та [PERSON] вже разом не проживали. Був з [PERSON] тільки на час передачі коштів, до цього про що вони розмовляли не знає і їх на це не запрошували. Він власноручно написав «[PERSON] (підпис) ін. код\~ [NUMBER]» у розписці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є свідком підписання розписки [PERSON] про отримання грошей. Вдома у [PERSON] він бачив як позивач передавав кошти [PERSON], про що він поставив свій підпис. Розписка лежала на столі. Як підписував розписку, то були присутні і [PERSON], і [PERSON] Передано було 30000 доларів США, купюрами по 100 доларів\~ США. Раніше у [PERSON] було прізвище «Кравченко». Підпис у розписці його. Тиску на [PERSON] при цьому ніякого не було. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕМ №682384 від 16.03.2015 року житловий будинок, який розташований за адресою м. Лубни, 1-й туп. Верстатобудівників (колишній туп. Комунарівський), 6, Полтавської області, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу [PERSON] Дані обставини також підтверджуються договором купівлі-продажу від 16.03.2015 року (т. 1 а.с. 103-105). [PERSON] 14.05.2016 року уклала шлюб з [PERSON], прізвище після державної реєстрації шлюбу змінила на «Куч». (т. 1 а.с. 58). Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). [PERSON] до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. [PERSON] до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, у визначений строк, тобто 01.09.2016 року відповідач [PERSON]\~ в добровільному порядку не виконала взяті на себе зобовязання, отримані в борг гроші не повернула. Позивачем [PERSON] 23.08.2017 року направлено відповідачу [PERSON] претензію про сплату боргу, яку [PERSON] отримала 01.09.2017 року, що підтверджується претензією та повідомленням про вручення поштового відправлення. (т.1 а.с. 4, 8) Відповідач [PERSON] на вказану претензію не відреагувала, борг не сплатила. Згідно висновку експертизи №25665 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за цивільною справою №539/2814/17 від 28.01.2019 року підпис від імені [PERSON] в розписці від 10.07.2016 року від імені [PERSON] на суму 30000 доларів США (т. 1 а.с. 111), праворуч від рукописного запису «10.07.2016» - виконано [PERSON] Рукописні записи, що починаються та закінчується словами: «Розписка Я, [PERSON] Наталія…» «… в рахунок погашення боргу.», та рукописні записи: «Свідок», «Свідок», «10.07.2016» в розписці від 10.07.2016 року від імені [PERSON] на суму 30000 доларів США (т. 1 а.с. 111) виконані [PERSON] (т. 2 а.с. 30-48). Суд вважає, що сам по собі факт того, що [PERSON] придбала будинок до складення розписки від 10.07.2016 року та отримання коштів по ній, не підтверджує заперечень відповідача по справі про те, що вона грошові кошти по розписці не отримувала та дану розписку взагалі не писала і не підписувала.\~ Факт отримання [PERSON] в борг від [PERSON] грошових коштів в сумі 30 000 доларів США підтверджується як самою розпискою, яку писала та підписувала [PERSON], що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, так про даний факт зазначили в судовому засіданні і присутні під час передачі коштів та написанні розписки зазначені в ній свідки\~ [PERSON] та [PERSON] Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. [PERSON] до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення\~ валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті\~ або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без\~ громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний\~ для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов'язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських\~ рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами\~ іноземних\~ інвесторів\~ за\~ угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов'язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц.\~ Тому суд вважає, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача коштів в тій валюті, яка визначена договором позики, тобто в даному випадку у іноземній валюті доларах США, про що і заявлені позові вимоги. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.07.2016 року в розмірі 30 000 доларів США. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 8010 грн. 00 коп. у звязку з задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved