Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 49000,00 гривень матеріальної шкоди відповідно до ліміту страхування, а також судових витрат. В обґрунтування поданої заяви послався на те, що 14.02.2015 року, приблизно о 13-40 годині, по вул.Космічній у м.Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв [PERSON] і [PERSON] Так, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], при зміні напрямку руху не впорався з керуванням, скоїв наїзд на бордюр каменя з правого боку і допустив зіткнення з автомобілем «Фольскваген», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався зліва в попутному напрямку, і внаслідок зіткнення перекинувся. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі було пошкоджено. Постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія», куди позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, однак йому до часу подання позовної заяви до суду матеріальна шкода не відшкодована. У звязку з викладеним позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі у звязку з тим, що позивач дотепер не подав заяву до страхової компанії про виплату страхового відшкодування. Отже, невиконання обовязків позбавило позивача права на здійснення відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача та його представника, представника відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та встановлено, що 14.02.2015 року, приблизно о 13-40 годині, по вул.Космічній у м.Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв [PERSON] і [PERSON] Так, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], при зміні напрямку руху не впорався з керуванням, скоїв наїзд на бордюр каменя з правого боку і допустив зіткнення з автомобілем «Фольскваген», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався зліва в попутному напрямку, і внаслідок зіткнення перекинувся. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі було пошкоджено (а.с.6). Відповідно до ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту вказаної статті вбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, тобто формально зазначаються в тексті судового рішення словом «встановив» і перераховуються ті обставини, які суд бере за основу при задоволенні або відмові у задоволенні позовних вимог. Оскільки, постанова Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2015 року по справі №333/1070/15-п про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення набула законної сили 06.03.2015 року, суд приходить до висновку, що цією постановою встановлена вина [PERSON] у спричиненні [PERSON] матеріальної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди. З аналізу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.68), довіреності від 15.09.2012 року (а.с.23-24), довіреності від 06.10.2014 року (а.с.25-26) вбачається, що [PERSON] мав правові підстави для користування транспортним засобом автомобілем «Фольскваген», державний реєстраційний номер [NUMBER]. За змістом ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. На виконання зазначеної вимоги закону [PERSON] застрахував свою цивільно-правову відповідальність як власника наземного транспортного засобу. Так, відповідно до полісу №АІ/4773843 у період часу з 01.02.2015 року по 31.01.2016 року цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована в страховій компанії [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» (а.с.86). 11.06.2015 року позивач звернувся до [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» із заявою (повідомленням) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування. До заяви додавалися, зокрема, копія постанови суду, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копія довідки про ДТП. Додаткові документи заявник не зобовязувався надавати. За письмовими поясненнями позивача заява на страхове відшкодування була подана через представника разом із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.66). 16.02.2015 року [PERSON] надав [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та пояснення (а.с.79-81). Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Як вбачається з матеріалів справи, страховик мав усі можливості переконатися у настанні страхового випадку вже через кілька днів після дорожньо-транспортної пригоди. Отже, посилання відповідача на те, що він правомірно відмовив потерпілому [PERSON] на підставі того, що останній не подав заяви на страхове відшкодування, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» необхідною умовою виникнення обовязку страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку. Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Зі змісту ст.1187 ЦК України вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність повязана із використанням транспортних засобів, і шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням (абз.3 п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав №4 від 01.03.2013 року). Згідно з п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача; розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до вимог ч.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За ст. 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. З урахуванням викладеного, оцінюючи докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що у [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» виникло зобовязання страховика за страховим полісом №АІ/4773843 від 22.01.2015 року, у звязку з настанням страхового випадку 14.02.2015 року за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок якого пошкоджено автомобіль «Фольскваген», державний реєстраційний номер [NUMBER], який експлуатував [PERSON], здійснити страхове відшкодування. Враховуючи ліміти відповідальності встановлені договором, межі заявлених позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 49000,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved