Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (а.с.2-6, 49-50 т.1) і вимоги обґрунтовує тим, що 19 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ним було укладено кредитний договір №1801/0608/71-101, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70000 доларів США (пункт 1.1. договору), у готівковій формі або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь [PERSON] та [PERSON] (пункт 1.2. Договору) для здійснення розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] та [PERSON] , з метою придбання чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] (пункт 1.4. договору). Тобто фактично кредитні кошти були видані в національній валюті України гривні та використані для розрахунку по договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2008 року, укладеного між ним, [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., на договорі міститься застереження нотаріуса про виконання покупцем обов`язку щодо розрахунку за договором, що підтверджено заявою продавців на ім`я нотаріуса. 19 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №1801/0608/71-101 від 19 червня 2008 року було укладено іпотечний договір №1801/0608/71-101-Z-1. Предметом іпотеки виступила квартира [ADDRESS] . Умови кредитного договору в частині визначення валюти кредиту в доларі США є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Таким чином, використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитним договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Додатково зазначає, що не справедливими є умови кредитного договору щодо права Банку самостійно змінювати розмір процентної ставки за кредитом (пункти 1.3. та 6.1.2. Договору), щодо права Банку відмовити позичальнику у прийомі платежу на погашення заборгованості за договором (пункт 3.7. Договору), сплати банку комісії в розмірі 1% від суми кредиту за перевірку документів (пункт 3.11 Договору), щодо зобов`язання позичальника без попередньої письмової згоди Банку не укладати правочинів по одержанню нових позик і кредитів, не укладати правочинів щодо розпорядження належним позичальнику будь-яким рухомим та-або нерухомим майном (пункт 5.1.10 Договору), щодо зобов`язання позичальника не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування об`єктом нерухомості (пункт 5.1.11 договору), щодо визнання будь-якого порушення умов договору з боку позичальника істотним (пункт 9.3. Договору). Крім того, на порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. З договору споживчого кредиту вбачається, що у ньому немає детального розпису загальної вартості кредиту, що не відповідає ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому додаток №1 «Графік погашення кредиту та сплати відсотків» від 19 червня 2008 року, який є невід`ємною частиною договору містить лише колонки в яких зазначена загальна сума погашення кредиту щомісячно, розбивка цієї суми на суму кредиту та відсотків, які погашаються та залишок заборгованості. Постановою Правління Національного банку України, від 10.05.2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов`язані у кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого манна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або падання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.Договір не відповідає ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.В пункті 1.5. Договору зазначено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми необхідні для погашення кредиту, суми передбачені цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат пов`язаних, з укладанням іпотечного договору, у тому числі будь-яких змій і доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором.Натомість будь-якої конкретизації таких витрат, їх розрахунку ні договір, ні додатки до договору не містять, загальна сукупна вартість кредиту не обрахована взагалі.Додаток №1 до договору не містить загальної суми процентів, які будуть нараховані та повинні бути виплачені за користування кредитом, не містить загальної суми витрат позичальника у зв`язку з отриманням кредиту.Пункт 3.2. Договору встановлює, що при розрахунку процентів приймається кількість днів у році - 360. Зауважує, що така умова, такий розрахунок процентів, фактично збільшує процентну ставку за користування кредитом визначену сторонами договору у пункті 1.3. Договору - 11,9 % річних. При розрахунку процентів кількості днів у році 360, фактична процента ставка за кредитом становить 12,03% річних (у році з 364 днями; 11,9/360 х 364) та 12,065% річних (у році з 365 днями; 11,9/360 х 365). Таким чином при укладанні Договору Банк надав позичальнику недостовірну інформацію щодо розміру процентів за користування кредитом, на шкоду інтересів позичальника, не повідомив та не роз`яснив останньому особливі умови розрахунку процентів при застосуванні яких фактична процентна ставка є більшою ніж та яка встановлена кредитним договором. Чи є значним таке фактичне збільшення процентної ставки? - Так!Щомісячний платіж за процентами за користування кредитом в середньому фактично зріс від 0,01% до 0,014%, в 2008 році це майже додатково 10 доларів США кожного місяця, в 2016 році додатково близько 7 доларів США кожного місяця, за 9 років зайве нараховано близько 900 доларів США. Також дискримінаційною, на шкоду прав позичальника, є умова цього ж пункту 3.2. Договору щодо округлення суми нарахованих процентів до цілого числа. Умова округлення процентів: до 44 центів - округлення до 0 доларів, понад 44 центів - до 1 долара, встановлена Банком, призводить до дисбалансу прав сторін договору.Кількість процентів округлених до 1 долара буде більше, як наслідок позичальник буде сплачувати більше коштів на користь банку. Враховуючи наведене, вважаю що такими умовами пункту 3.2. кредитного договору, банком порушені права позичальника (споживача) на отримання доступної та достовірної інформації про процентну ставку за користування кредитом (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладання кредитного договору). Умови пункту 3.2. кредитного договору щодо особливого порядку розрахунку процентів -360 днів у році, щодо округлення суми процентів до цілого числа є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності наслідком таких умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), що дає підстави визнання таких умов пункту 3.2. кредитного договору недійсними відповідно до частин 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №1801/0608/71-101 від 19 червня 2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ним, [PERSON] ; визнати недійсним іпотечний договір №1801/0608/71-101-2-1 від 19 червня 2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] , свої позовні вимоги підтримав повністю, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Акціонергого товариства «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився. Під час судового розгляду представник АТ «Альфа Банк» заперечував проти задоволення позову, надав письмові пояснення, заперечення, в яких зазначив, що згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 використання іноземної валюти на території України як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії, виданої Національним банком України. У свою чергу п.1.5 Положення про порядок видач Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюті на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483, передбачено якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснення операції з валютними цінностями), використання іноземної валюти як засобу платежу дозволяється без ліцензії. Ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року №2121-ІІІ містить перелік банківських операцій, які дозволяється здійснювати банкам, в тому числі на підставі банківської ліцензії. До них також належать кредитні операції зокрема розміщення залучених коштів (гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент) від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. В заяві анкета, що подавалась позивачем при отриманні кредиту, було визначено валюту кредиту дол. США, також п.5 даної заяви визначено, що позивач підтвердив, що перед укладенням Кредитного Договору банк надав йому в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. йому було роз`яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Також перед укладенням кредитного договору позичальника було ознайомлено існуючими програмами кредитування, що підтверджується «Бюлетень Продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку». Враховуючи вище наведене та беручи до уваги, позичальник є адвокатом і досить добре розуміється на чинному законодавстві України обґрунтування зазначенні в позовній заяві є безпідставними та спростовуються кредитним договором та іншими документами. Стосовно посилання позивача нібито на несправедливі умови кредитного договору необхідно, мати на увазі, що позивач кредит сплачував і протягом певного часу умови кредитного договору не були нібито несправедливі. І лише коли позивач відмовився фактично від сплати кредиту та виник наявний ризик втрати житла, тоді умови кредитного договору виявились не справедливі. Умова щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку Банком не використовувавсь і згідно до норм матеріального права підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку заборонено. Умови кредитного договору, щодо кількості днів в році та порядок округлення відсотків є справедливими, тому що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту. Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, що були чинні на час укладання кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Так, у кредитному договорі зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплата відсотків, право дострокового виконання зобов`язань за договором та його умови. Відповідно до п.3.11 кредитного договору за проведення розрахунків та перевірку документів за кредитними операціями за цим договором позичальник одноразово в день видачі кредиту сплачує банку комісію 1% від розміру кредиту (без ПДВ) в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день сплати, але ця обставина не дає підстав для визнання недійсним кредитного договору. Крім того до суду було подано заяву представника відповідача Акціонергого товариства «Альфа-Банк» про застосування строків позовної давності по справі №592/4503/17 на позовну заявупро визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів. Представники третіх осіб ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом установлено, що 19.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1801/0608/71-101, згідно з яким банк зобов`язався надати позивачу грошові кошти у виді кредиту в сумі 70000 дол.США на строк з 19.06.2008 року по 18.06.2038 року включно та на умовах, передбачених у договорі, а позивач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с.7-14 т.1). Згідно з п.1.2 кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь [PERSON] та [PERSON] в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п.1.4 цього договору. Відповідно до п.1.4 договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з метою придбання чотирикімнатної квартири [ADDRESS] . 19.06.2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №1801/0608/71-101 було укладено іпотечний договір №1801/0608/71-101-Z-1, предметом іпотеки виступила квартира [ADDRESS] (а.с.16 т.1). 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначеного відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №1801/0608/71-101 від 19.06.2008 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа Банк». Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт3 частини першої статті 3 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Позивач [PERSON] посилається на те, що умови кредитного договору в частині визначення валюти кредиту в доларах США є несправедливими. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти на території України як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії, виданої Національним банком України. Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» ( в редакції на час укладання договору) містить перелік банківських операцій, які дозволяється здійснювати банкам, в тому числі на підставі банківської ліцензії. До них також належать кредитні операції, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в чинній редакції передбачає, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. На час укладення кредитного договору банк мав необхідний обсяг повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті, використання якої при здійсненні кредитних операцій (в кредитних зобов`язаннях) було передбачено чинним на час укладення договорів законодавством (а.с.92,93). Сторонами кредитного договору досягнуто згоди щодо валюти грошового зобов`язання, яку виразили в доларах США. Твердження позивача, що банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, спростовуються наступним: Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Пунктом 1.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (в редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) передбачено, що ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Згідно з пунктом 3.1 Правил № 168 (в редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що позивач усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, він ознайомився з умовами кредитування, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту та свідомо обрав умови кредитування, викладені в договорі. В пункті 10.13 кредитного договору зазначено, що підписанням договору позичальник [PERSON] підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування, була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 в повному обсязі. Позивач [PERSON] при отриманні кредиту в анкеті-заяві зазначив, що підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, роз`яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування (а.с.31т.1, а.с.115-116 т.3). Позивача було ознайомлено з існуючими програмами кредитування, що підтверджується бюлетнем продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку (а.с.31-33 т.1, а.с.117-118 т.3). Додаток №1 до кредитного договору, підписаний сторонами, містить графік погашення кредиту та сплати відсотків, де зазначено строк погашення кредиту з 10.07.2008 року по 18.06.2038 року, загальну суму платежу, яка складається з частини кредиту, що повертається в дол.США (тіло кредиту) та відсотків, залишку кредиту (а.с.10-14 т.1). Отже, з викладеного вбачається, що банк повідомив позивача [PERSON] про кредитні умови, тип відсоткової ставки, суму кредиту, строк кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, кількість платежів, їх частоту, можливість дострокового повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Такі дії банку відповідають вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору. Порядок нарахування процентів, передбачений пунктом 3.2 кредитного договору, при розрахунку яких приймається кількість днів у році - 360, та округлення суми нарахованих процентів до цілого числа, узгоджені між сторонами, в пункті 10.1 договору позивач підтвердив, що умови договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, позивач не оскаржував й не порушував питання про розірвання кредитного договору, виконував умови договору, сплачував протягом семи років з часу укладення договору кредитні кошти (а.с.201-250 т.1, а.с.1-103 т.2). Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, позивач під час укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки здійснення платежів, мету, для реалізації якої кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Позивач [PERSON] здійснював платежі за кредитним договором з часу отримання кредиту в червні 2008 року до 2015 року, що підтвердив позивач в судовому засіданні. На момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Та обставина, що банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, сама по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, так як сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Розмір процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до договору у випадку і у порядку, встановленому п.6.1.2 договору. Пунктом 6.1.2 кредитного договору передбачений порядок зміни розміру процентної ставки при істотній зміні обставин без укладання додаткової угоди між сторонами шляхом направлення листа банком позичальнику. 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12.12.2008 року, яким Цивільний кодекс України доповнено ст.1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними. У цій справі рішення банку про збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не приймалося після набрання чинності Законом, яким визнано нікчемною умову договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку. Пункт 3.7 договору передбачає обов`язок позичальника письмово повідомляти банк не менше ніж за 10 календарних днів про намір достроково погасити заборгованість. Ця норма договору узгоджена між сторонами, не є такою, що погіршує становище позичальника і не є несправедливою. Пунктом 3.11. договору передбачено, що за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати суми комісії на рахунок через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати, що не суперечить вимогам законодавства, що діяло на час укладення договору в червні 2008 року. Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року (чинні на час укладення кредитного договору) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Частина 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» була доповнена згідно з Законом України №3795-УІ від 22.09.2011 року наступним абзацом, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. На час укладення договору між сторонами в червні 2008 року заборони встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, не було. Пункт 3.11 кредитного договору не дає підстав для визнання недійсним кредитного договору. Пункти 5.1.10, 5.1.11 кредитного договору щодо зобов`язання позичальника без попередньої письмової згоди банку не укладати правочинів по одержанню нових кредитів, не укладати правочинів щодо розпорядження належним позичальнику будь-яким рухомим та, або нерухомим майном, зобов`язання позичальника не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування об`єктом нерухомості, пункт 9.3 щодо істотності порушень умов договору були узгоджені між сторонами. Позивач [PERSON] свідомо уклав кредитний договір на зазначених в кредитному договорі умовах, на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому тривалий час виконував їх, сплачував платежі по кредиту та відсотках. Таким чином, при підписанні кредитного договору позивач погодився зі всіма умовами та зобов`язався їх виконувати. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем [PERSON] не спростовано, що під час укладення договору про надання кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору. Умови кредитного договору, з якими [PERSON] погодився, не порушують принцип добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Позивач [PERSON] ініціював звернення з позовом до суду про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів після звернення ПАТ «Альфа Банк» до Зарічного районного суду м.Суми з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.37-40 т.3). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами Кредитного договору, а також Іпотечного договору, який є похідним від нього, оскільки позивачем не доведено факт укладення Кредитного договору на умовах, що обмежують його права як споживача та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності. З врахуванням викладеного, судом не встановлені підстави для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відповідно до вимог та обгрунтувань заявлених позивачем [PERSON] , тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed