Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати двокімнатну квартиру загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя, нажитою під час шлюбу та визнати за нею право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку цієї квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2001. Від шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі - 22.02.2014 подружжям було придбано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] за 103 078 грн. Договір укладався від імені чоловіка [PERSON] , а вона, як дружина надавала згоду на укладення цього договору. Право власності на житло було оформлено на відповідача. Зазначила, що спірна квартира раніше належала її матері [PERSON] , яка отримала її у спадок. Сторони з дітьми проживали в квартирі з 2005 року, працюючи протягом декілька років відкладали кошти на офіційне придбання цієї квартири, сплачували кошти на утримання житла, облаштовували її створювали в ньому належні для життя дітей умови. Просила врахувати, що вона вложила в ремонт квартири власні кошти, які отримала від продажу акцій ПГЗК, зокрема заплатила заміну дверей, вікон та встановлення автономного опалення у квартирі. У 2019 році, коли стосунки між нею та чоловіком зіпсувались та фактично припинилися, відповідач виявляв намір подарувати квартиру дітям, задля чого вони зверталися до органу опіки та піклування, але в призначений день відповідач до органу опіки не з`явився, в подальшому питання, пов`язані з переоформленням квартири, ігнорував, уникав його обговорення. Рішенням суду від 21.11.2019, яке набрало законної сили 28.12.2019, шлюб розірвано, а тому позивач має підстави для побоювання, що відповідач може продати квартиру, як єдиний на цей час її власник, оскільки з дочками він не спілкується і на її думку їх доля, місце їх проживання його не цікавить. Зазначила при цьому, що іншого житла їх спільні з відповідачем діти не мають. Позивач вважає, що її частка у квартирі складає Ѕ відповідно до норм сімейного та цивільного законодавства. Ухвалою від 19.12.2019 судом було задоволено клопотання позивача про забезпечення позову і накладено на спірне нерухоме майно арешт. 24 січня 2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Належним чином повідомлена позивач у підготовче засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи без її участі /а.с.64/. Після отримання позовної заяви відповідач відзив на позов не подав, але надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі /а.с.71/. За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись з письмовими матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2001, мають двох спільних неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.11-13/. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2019 шлюб між сторонами розірвано /а.с.21-23/. Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2014, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М., та зареєстрованому в реєстрі за № 311, [PERSON] 22.02.2014 придбав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4755903 / а.с. 14-16/. Отже, наданими позивачем доказами встановлено, що спірну квартиру було придбано Позивачем в період, коли сторони у справі знаходились у зареєстрованому шлюбі. Статтею 368 ЦК України визначено право спільної сумісної власності. Згідно з положеннями частини першої цієї статті спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Положеннями ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Так, за приписами ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Від добровільного розподілу майна Відповідач відмовився, через що Позивач була вимушена звернутися до суду з заявою про поділ спільного сумісного майна. Відповідно до пунктів 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки позивач позовні вимоги визнав під час підготовчого засідання, оцінка спірного майна судом не проводилася. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності з ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглядаючи запропонований позивачем варіант поділу спільного майна, суд вважає його доцільним. Так, позивач просить визнати квартиру, придбану відповідачем, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частини квартири. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, оскільки ч.1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача половину судового збору на користь позивача, а іншу половину повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved