Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Шевченківська сільська рада Сахновщинського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії яку в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненої позовної заяви позивач зазначив, що він є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] , але за вищевказаною адресою не проживають з грудня 2007 року, особистих речей та майна, яке належить їм в будинку немає. Перед виїздом на проживання до іншого населеного пункту, відповідачі добровільно не знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, тому позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 15.04.2020 року вказану цивільну справу прийнято до провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов не надали. Представник третьої особи Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, не заперечують проти задоволення позову. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 04.08.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду даної справи. Дослідивши позовну заяву та матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником\~будинку,\~який розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] на\~підставі Договору\~купівлі-продажу\~жилого будинку,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Сахновщинського\~районного нотаріального\~округу Харківської\~області Давиденко\~О.В.\~ «28»\~квітня 2005\~року,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№964\~та Державному\~реєстру правочинів\~(а.с.\~6-8). Відповідно до технічного паспорту від 26.06.2003 року внесені зміни щодо власника домоволодіння за адресою: с. Шевченкове Сахновщинського району Харківської області [PERSON] (а.с.9-11). Згідно довідки Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 27.06.2019 року №133 [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї: колишня дружина [PERSON] [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] ; донька колишньої дружини [PERSON] , [INFO] ; онук [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 27.06.2019 року №134 [PERSON] [INFO] її доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та онук [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживають (а.с.16) Згідно довідки Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 02.07.2019 року №137 [PERSON] [INFO] та її донька [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживають за місцем реєстрації одинадцять років. (а.с.17) Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~Житлового кодексу\~Української РСР (далі -\~ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317\~ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України\~\~ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з частиною першою статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Судом встановлено та не оспорюється позивачем, що відповідачі вселились в спірний будинок зі згоди позивача, як члени сім`ї. Крім того,\~відповідно до\~довідки Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 27.06.2019 року №134 у вказаному домоволодінні зареєстровані також [PERSON] , [INFO] , яка є донькою відповідачки [PERSON] та онук [PERSON] , [INFO] . Тому посилання позивача, що відповідачі з 2007 році не проживають в спірному будинку, суд вважає недоведеними, оскільки діти відповідачів народилися та були зареєстровані в зазначеному будинку значно пізніше. Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] . Підстави позову, що відповідачі у спірному житловому приміщенні не проживають, а також те, що вони не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житла, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами як факт відсутності відповідачів понад встановлені\~\~строки у жилому приміщенні - понад один рік, так і обставини не поважності причин не проживання відповідачів у будинку, право користування яким останні отримали як члени сім`ї власника будинку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed