Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просив визнати право власності на автомобіль марки KIA, модель Cerato, тип кузову: легковий седан-В, номер двигуна [NUMBER], номер шасі KNEFE227285578136, чорного кольору, 2008 року випуску, ДНЗ АХ4381ВМ за [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER] і проживає за адресою: [INFO] А; та зняти арешт накладений на вищевказаний автомобіль, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2011 року у справі №2-4289 на підставі заяви ПАТ КБ «ПриватБанк». В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне. На примусовому виконанні старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області [PERSON] перебувало зведене виконавче провадження №28221532 від 14.07.2011 р. відкритого на підставі виданих районним судами м. Харкова виконавчими листами №2-8650/2010 від 26.10.2010 р., № 2-2024/11 від 11.01.2012 р., №6-89/10/15 від 01.03.2010 р., № 2-4289/11 від 14.09.2011 р. про стягнення грошових коштів на загальну суму боргу 137376,82 грн. з [PERSON] [INFO], що проживає за адресою: [INFO] А. Державним виконавчем [PERSON] було реалізовано належний [PERSON] автомобіль, шляхом проведення Філією 21 ПП «Нива-В.Ш.» прилюдних торгів(аукціону). За результатами проведеного аукціону [PERSON], був оголошений переможцем, що підтверджується протоколом №2112256 від 18.12.2012 року, затвердженого директором Філії 21 ПП «Нива-В.Ш.» [PERSON] В звязку з цим 15.01.2013 р. державним виконавцем було складено акт про реалізацію автомобілю [PERSON] як арештованого майна з прилюдних торгів. Право власності [PERSON] на вказаний автомобіль було припинено на підставі п.8 ч. 1 ст. 346 ЦК України у звязку із зверненням стягнення на даний автомобіль. У звязку із реалізацією автомобілю з прилюдних торгів та сплати [PERSON] коштів, державним виконавцем 15.01.2013 року було винесено постанову про звільнення з-під арешту зазначеного автомобілю. Але накладенню державним виконавцем арешту на автомобіль передувало винесення 12.05.2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова ухвали про накладення арешту на нерухоме майно, у тому числі і автомобіль [PERSON] З огляду на це, арешт залишається не знятим до теперішнього часу, в той момент, як державним виконавцем 15.01.2013 року було винесено постанову про звільнення автомобілю з-під арешту. Представник позивача надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач в особі ПАТ КБ «ПриватБанк», надав заяву про слухання справи без їх участі, надав письмові пояснення в яких просила в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що державним виконавчем [PERSON] було реалізовано належний [PERSON] автомобіль, шляхом проведення Філією 21 ПП «Нива-В.Ш.» прилюдних торгів(аукціону). За результатами проведеного аукціону [PERSON], був оголошений переможцем, що підтверджується протоколом №2112256 від 18.12.2012 року, затвердженого директором Філії 21 ПП «Нива-В.Ш.» [PERSON] В звязку з цим 15.01.2013 р. державним виконавцем було складено акт про реалізацію автомобілю [PERSON] як арештованого майна з прилюдних торгів. Право власності [PERSON] на вказаний автомобіль було припинено на підставі п.8 ч. 1 ст. 346 ЦК України у звязку із зверненням стягнення на даний автомобіль. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до частини 2 статті 114 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), «відповідачами у справі суд притягує боржника, особу в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція». Постановою Пленуму Верховного Cуду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» (пункт 16) передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (стаття 24 ЦПK України, стаття 12 ГПK України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Відповідно до ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної першої норми. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Про це прямо говорять слова «майно», «власність», «користування власністю». Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності має автономне значення у практиці Суду, яке не залежить від формальних кваліфікацій із внутрішнього права. Так, поняття власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги, а саме задовольнити в частині зняття арешту з автомобілю марки KIA, модель Cerato, тип кузову: легковий седан-В, номер двигуна [NUMBER], номер шасі KNEFE227285578136, чорного кольору, 2008 року випуску, ДНЗ АХ4381ВМ за [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER] і проживає за адресою: [INFO] [PERSON] право власності на вищевказаний автомобіль сторонами не оскаржувалось. Відповідно до вимог\~\~ст. 88\~\~ЦПК України\~\~стороні,\~\~на користь якої\~\~ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони\~\~понесені\~\~нею і документально\~\~підтверджені судові витрати.\~Позивачем було надано квитанцію про сплату судового збору, що ж до відшкодування\~витрат, понесених на правову допомогу, то вони позивачем не були підтверджені. На підставі викладеного,

Outcome: partial