Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі протоколу № 4 загальних зборів акціонерів Закритого акціонерного товариства «Будінвест-5» від 03.12.1996 між ЗАТ «Будінвест-5» та позивачем 16.12.1996 укладено Договір № 9 про дольову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до п.1 вказаного Договору № 9 по закінченню будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ) і введення його в експлуатацію сторона-1 зобов`язується надати Стороні-2 одну трикімнатну квартиру [ADDRESS] зобов`язується виплатити Стороні-1 повну вартість квартири, з якої 30% під час укладення договору, а решту суми сплачувати рівними частками шляхом щомісячного відрахування або внесення в касу 50% заробітної плати, але не менше 120 грн на місяць. На виконання умов Договору № 9 про дольову участь у будівництві, 20.01.1997 за Актом приймання-передачі житлової площі, ЗАТ «Будінвест-5» передав, а [PERSON] прийняв квартиру за адресою: [ADDRESS] житлова площа 50,8 м .кв., загальна площа 84,1 м .кв., відтак вселився туди разом із членами своєї родини та почав виконувати обов`язки квартиронаймача, де проживає по даний час. За п. 3 Договору сторона-1 зобов`язалася надати Стороні-2 всі необхідні документи на квартиру, після чого у Сторони-2 виникає право користування (володіння) квартирою. Позивач, не зважаючи на свої численні звернення, не зміг отримати документи на зазначену квартиру, оскільки ЗАТ «Будінвест-5» постановою Арбітражного суду м. Києва від 11.01.2000 було визнано банкрутом, діяльність його припинено. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2004 скаргу позивача задоволено та зобов`язано відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві зареєструвати [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач разом із членами родини зареєстрований за вказаною адресою з 21.10.2004. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на даний час передано на баланс до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» та обслуговується ЖЕД-404. За даними реєстрових книг станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на зазначену квартиру відсутня, інформація про речові права на квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесена. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове з повідомленням учасників та встановлено сторонам процесуальні строки подачі заяв по суті позову (а.с.63-64). 15 квітня 2019 року від представника відповідача Київської міської ради - А. Хрущ надійшов відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради. Вважає, що відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Посилається на те, що оскільки позивач набув права власності, але не зареєстрував його, в даному випадку ним вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. (а.с. 77-80). Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] 21 травня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій посилається на недотриманні відповідачем вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з чим його слід залишити без розгляду. Зазначає, що позивач так і не набув титульного права володіння спірною квартирою, оскільки на свої неодноразові звернення до ЗАТ «Будінвест-5», так і не отримав документів, які б стали правовою підставою для виникнення права володіння на спірну квартиру. Ні в момент заволодіння квартирою, ні на час подання позову позивач не мав будь-яких правових (титульних) підстав володіння квартирою, тому, на місце представника позивача, має місце його практичне безтитульне володіння майном, що є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю (а.с. 93-99). Ухвалою суду від 29 травня 2019 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі, яку призначено до судового розгляду по суті (а.с. 103-104). 15 липня 2019 року від представника третьої особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» - І. Дацюк надійшла заява, в якій просить суд розглядати справу без представника та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства (а.с 116-117). 02 жовтня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] , в якій позовні вимоги підтримує, розгляд справи просить проводити у відсутність сторони позивача, на стягненні із відповідача судових витрат не наполягає. Сторони у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали відповідні заяви, у яких просили слухати справу у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представників відповідача та третьої особи. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.1996 Протоколом № 4 загальних зборів акціонерів ЗАТ «Будінвест-5», код ЄДР 01269655, працівникам товариства надано право на дольову участь у будівництві квартир у будинку [ADDRESS] , зокрема пунктом 2 - [PERSON] на сім`ю 4 особи, трикімнатної квартири загальною площею 84,1 м.кв., працює на підприємстві з 1971 року (а.с.9, 10). За вказаним Протоколом, працівникам, яким надано право на дольову участь у будівництві, встановлено перший внесок за квартири у розмірі 30% від собівартості житла та зобов`язано дольовиків внести його на рахунок замовника будівництва - компанії «Київспецтранс», що підтверджується Довідкою інвесторів ЗАТ «Будінвест-5» при будівництві 63-х квартирного жилого будинку по [ADDRESS] » (а.с.11). За п. 1 Договору № 9 від 16.12.1996 про дольову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] , укладеного між ЗАТ «Будінвест-5» та позивачем [PERSON] , передбачається, що по закінченню будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ) і введення його в експлуатацію Сторона-1 зобов`язується надати Стороні-2 одну трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 84,1 м.кв . , упродовж 30 днів, а Сторона-2 зобов`язується виплатити Стороні-1 повну вартість квартири, з якої 30% під час укладання договору, а решту суми сплачувати рівними частками шляхом щомісячного відрахування або внесення в касу 50% заробітної плати, але не менше 120 грн на місяць (а.с.12-13). Сплата позивачем 30% вартості квартири у розмірі 10 000 крб підтверджується квитанцією ББ № 219389 від 17.12.1996 (а.с. 14). 20.01.1997 за Актом приймання-передачі житлової площі ЗАТ «Будінвест-5» передав, а [PERSON] прийняв квартиру за адресою: [ADDRESS] житлова площа 50,8 м . кв ., загальна площа 84,1 м.кв. (а.с.15). Технічні характеристики вказаної квартири підтверджуються технічним паспортом (а.с.16, 17). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2004 задоволено скаргу [PERSON] , [PERSON] , зацікавлені особи: Відділ громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва щодо неправомірних дій органів управління і службових осіб, що ущемляють права громадян, та зобов`язано Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві зареєструвати [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Мешканцями будинку [ADDRESS] , складено Акт від 28.11.2018, в якому підтверджують, що [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO], дійсно фактично проживають 1997 року по сьогодення за адресою: [ADDRESS] та зареєстровані (а.с. 26). Листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.11.2018 № 062/14-14606 (И-2018) підтверджується, що за даними реєстрових книг Підприємства квартира [ADDRESS] на праві власності не реєструвалася (а.с 27), вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 28). За даними Звіту про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , її вартість, без ПДВ, станом на 28.01.2019 склала 1 400 000,00 грн (а.с.34-57). Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За нормою ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 Цивільного кодексу України). Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14 травня 2019 року у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Таким чином, судом встановлено, що позивач проживає добросовісно, відкрито та безперервно в спірній квартирі зі своєю сім`єю більше десяти років, утримує квартиру, сплачуючи за житлово-комунальні послуги, та підтримує її в належному стані, спорів щодо даного майна протягом всього періоду володіння не виникало, що підтверджується матеріалами справи. Інвестиційний договір укладений із ЗАТ «Будінвест-5» не мав можливості виконати в повному обсязі, оскільки ЗАТ «Будінвест-5» припинило свою діяльність та в правонаступництво ніхто не вступив. Враховуючи викладене, у суду є законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем на спірну квартиру у судовому порядку, оскільки даний засіб набуття права власності можна віднести до первісного, через те, що права набувача не ґрунтуються на попередній власності, а залежать тільки від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого, безперервного володіння майном як своїм. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та задоволення позову [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про визнання права власності в порядку набувальної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved