Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з вимогою стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 25.12.2009 року, яка складається з процентів за користування коштами в період з 17.02.2015 року по 23.05.2016 року в сумі, еквівалентній 11 071 доларів США, за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі; трьох проценті річних за період з 17.02.2015 року по 23.05.2016 року в сумі, еквівалентній 1 324 доларів США, за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі; неустойки за період з 17.02.2015 року по 23.05.2016 року в сумі 2 305 000 грн. 00 коп.; інфляційного збільшення боргу за період з 06.12.2010 року по 23.05.2016 року в сумі, еквівалентній 27 263 доларам США, за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.12.2009 року ним було позичені [PERSON] валютні цінності на суму 24 800 доларів США, на підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України, між ними в той же день в письмовій формі укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею за реєстровим № 4168. Виходячи з гіпотези норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України, сторони дійшли згоди про повернення відповідачем позивачу позичених у нього коштів частинами (з розстроченням). Зважаючи на цю домовленість. відповідач зобовязалася повернути позивачу позичені кошти не пізніше 25.06.2010 року у порядку та у визначеному сторонами в п. 1 Договору позики строки, а саме: не пізніше 25.01.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.02.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.03.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.04.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.05.2010 року - 800 доларів США ,не пізніше 25.06.2010 року - 20 800 доларів США. Як вказує позивач відповідачем був порушений цей порядок повернення позивачу позичених в нього коштів. Замість вчасно повернути позивачу позичені кошти, влітку 2010 року відповідач, навпаки, звернулась до нього з проханням позичити їй ше коштів. Позивач [PERSON] погодився та 08.07.2010 року додатково позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 8 400 доларів США, у звязку з чим того ж дня сторонами було укладений додатковий договір до договору позики, 08.07.2010 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2011, за умовами якого, відповідач зобовязалася повернути позивачу позичені у нього кошти у певному порядку та строки. Таким чином, всього за договором позики від 25.12.2009 року з урахуванням додаткового договору від 08.07.2010 року за реєстровим № 2011, відповідач позичила у позивача валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 33200 доларів США, з яких 4 800 доларів США станом на момент укладення сторонами додаткового договору були відповідачем позивачеві вже повернуті. З належних до повернення 33 200 доларів США станом на момент звернення 07.10.2013 року позивача в суд із першим позовом, відповідач повернула позивачеві всього лише 7 600 доларів США, загальна сума основного боргу в сумі 34 944 долари США так і не була повернута відповідачем позивачу. Позивач зазначає, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі бору, еквівалентній 34 944 доларам США, а також неустойку за прострочення виконання відповідачем зобовязань за договором позики з повернення позивачеві боргу в сумі 5 180 000 гри. та судовий збір. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.02.2015 року зменшення розмір неустойки з 5 180 000 грн. до 280 000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як зазначає позивач, що відповідач свого обовязку з повернення боргу у визначеними судовими рішеннями, що набрали законної сили не виконали, примусове стягнення боргу за виконавчими листами станом на день подання позову в суд не проведене, у звязку з чим позивач вимушений знову звернутися в суд за захистом своїх порушених прав з вимогами про стягнення з [PERSON] процентів за користування коштами, трьох процентів річних і передбачені договором позики неустойки за час порушення нею своїх зобовязань з моменту звернення із уточненим позовом 17.02.2015 року в суд по день звернення до суду, а також інфляційні витрати, з урахуванням підп..2 п. 3 договору позики. В судове засідання\~\~позивач не зявився, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вказавши про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просив задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду до суду не направляв, у звязку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за відсутністю відповідача на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається зі змісту копії договору позики від 25.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4168 що [PERSON] передав у власність [PERSON] валютні цінності у вигулі та натурі на суму 24800 доларів США, ща на момент укладення договору становить 197656,00 грн., які позичальник зобовязується повернути в порядку та в строки, що передбачені нижче: не пізніше 25.01.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.02.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.03.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.04.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.05.2010 року - 800 доларів США, не пізніше 25.06.2010 року - 20 800 доларів США (арк. справи 21) Згідно копії додаткового договору до договору позики від 08.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2011 вбачається, що [PERSON] додатково позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 8 400 доларів США за умовами якого, відповідач зобовязалася повернути позивачу позичені у нього кошти у певному порядку та строки, а саме: не пізніше 08.07.2010 року - 4 800 доларів США; не пізніше 25.07.2010 року - 700 доларів США; не пізніше 25.08.2010 року - 700 доларів США; не пізніше 25.09.2010 року - 700 доларів США; не пізніше 25.10.2010 року - 700 доларів США; не пізніше 25.11.2010 року - 700 доларів США; не пізніше 25.12.2010 року - 700 доларів США (арк. справи 22). Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі бору, еквівалентній 34 944 доларам США, а також неустойку за прострочення виконання відповідачем зобовязань за договором позики з повернення позивачеві боргу в сумі 5 180 000 гри. та судовий збір (арк. справи 23-25). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.02.2015 року зменшення розмір неустойки з 5 180 000 грн. до 280 000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (арк. справи 26-27). Положення ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,\~\~визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 Цивільного кодексу України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 Цивільного кодексу України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. За ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Інший розмір процентів у договорі позики від 25 грудня 2009 року в редакції відповідно до додаткового Договору від 08 липня 2010 року до Договору позики від 25 грудня 2009 року сторонами не встановлений. Позивачем розрахована сума належних до стягнення з відповідача на його користь процентів за користування позикою за періодами в залежності від встановленої Національним банком України облікової ставки з моменту звернення позивача із уточненим позовом 17 лютого 2015 року в суд за захистом своїх прав до моменту звернення в суд із цим позовом 23 травня 2016 року, сума процентів за користування Відповідачем коштами Позивача на підставі ст. 1048 ЦК України за період з моменту звернення Позивача 17 лютого 2015 року в суд із уточненим позовом до моменту звернення в суд із цим позовом 23 травня 2016 року складає 11 071 доларів США. Крім того, відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. З урахуванням наведеного розрахунку, сума трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу, належна до стягнення з Відповідача на користь позивача за період з 17 лютого 2015 року по 19 травня 2016 року складає 1 324 доларів США. Зважаючи на те, що період невиконання відповідачем її обовязку зі сплати позивачеві належних до повернення йому коштів охоплює: в частині 2010 року - грудень місяць, в 2016 році - січень - квітень місяць, то інфляційне збільшення суми невиконаного зобовязання відповідачем перед позивачем розраховуватиметься за період з грудня 2010 року по квітень 2016 року включно, в залежності від розмірів індексу споживчих цін (індексу інфляції), оприлюднених Державною службою статистики України щодо відповідних періодів. Загальний розмір інфляційного збільшення суми за період з 06 лютого 2010 року по 23 травня 2016 року включно становить 27 263 доларів США. Крім того, сторонами передбачено спосіб забезпечення виконання відповідачем її зобовязань з повернення позивачеві позичених коштів ще й безпосередньо умовами укладеного ними Договору позики. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків. За ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Стаття 549 Цивільного кодексу визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до змісту п. 4 Договору позики від 25.12.2009 року, в редакції відповідно до додаткового договору до договору позики від 08.07.2010 року, сторони домовилися, що за прострочення виконання своїх зобовязань по поверненню позики відповідач (в договорі - «Позичальник») повинен сплатити на користь позивача (в договорі - «Позикодавця») штраф (пеню) в розмірі 5 000 гривень за кожен день прострочення. Прострочення виконання відповідачем її зобовязань за договором позики в період з 17 лютого 2015 року по 23 травня 2016 року складає 461 день. 461 день прострочення х 5 000 грн. 00 коп. щоденної неустойки = 2 305 000 грн. 00 коп. Таким чином, розмір належної до стягнення з відповідача на користь позивача встановленої сторонами в договорі позики неустойки, за прострочення виконання зобовязання в період з 17 лютого 2015 року по 23 травня 2016 року складає 2 305 000 грн. 00 коп. Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні. Вказане твердження узгоджене із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленою у відповідних судових рішеннях (від 25 листопада 2009 року у справі № 6- 19596св07, від 02 червня 2010 року у справі № 6-14192св09 та інших). Крім того, така позиція Верховного Суду України закріплена у розясненнях, що містяться у п. 14 Постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК України визначає законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Враховуюче наведене обґрунтування, позовні вимоги позивача полягатимуть в стягненні з відповідача на його користь гривневого еквіваленту процентів за користування коштами за період з 17 лютого 2015 року по 23 травня 2016 року на рівні облікової ставки НБУ у сумі, еквівалентній 11 071 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, трьох процентів річних від суми боргу за Договором позики від 25 грудня 2009 року, в редакції відповідно до Додаткового Договору від 08 липня 2010 року до Договору позики від 25 грудня 2009 року за період з 17 лютого 2015 року по 23 травня 2016 року в сумі, еквівалентній 1 324 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, неустойки за період з 17 лютого 2015 року по 23 травня 2016 року в розмірі 2 305 000 грн. 00 коп. та інфляційного збільшення боргу в сумі, еквівалентній 2 7 263 доларам США за період з 06 грудня 2010 року по 23 травня 2016 року за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача, тому на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню сплачена сума судового збору у розмірі 3654 грн На підставі викладеного,

Outcome: approved