Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року з нього (позивача) було стягнуто на користь [PERSON] аліменти. Про вказане рішення він дізнався лише через сім місяців після винесення та подав заяву про його перегляд. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.03.2020 року заочне рішення про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів було скасоване та рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення з нього аліментів було відмовлено. Вказане рішення залишено в силі постановою Черкаського апеляційного суду від 13.10.2020 року. Відтак, позивач вважає, що такими своїми діями [PERSON] нанесла йому збитки, матеріальну та моральну шкоду, оскільки з нього безпідставно були стягнуті кошти на загальну суму 32 673 грн. 43 коп. Завдану йому діями [PERSON] моральну шкоду позивач оцінює на суму 50 000 грн. Тому, просить суд: визнати дії [PERSON] неправомірними та незаконними; стягнути з [PERSON] на його користь матеріальні збитки в сумі 32 673 грн. 43 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 11.03.2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.02.2021 року направлено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю. 11.03.2021 року дана цивільна справа надійшла до Придніпровського районного суду м. Черкаси та згідно автоматизованого розподілу передана судді Скляренко В.М. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідачці наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Відповідачка [PERSON] , в особі представника - адвоката Бас В.М., подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди, в якому вказує, що у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Також вказує, що вона (відповідачка) має серйозні проблеми зі здоров`ям, що вимагає постійного лікування і, звертаючись до суду з позовом про стягнення із [PERSON] аліментів, вона жодних неправдивих відомостей чи підроблених документів не подавала. Всі докази, що подавалися до справи, підтверджувалися відповідними доказами. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про визнання її дій незаконними та відшкодування шкоди, в тому числі і моральної не підлягають до задоволення, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. 16.06.2021 року позивачем [PERSON] до суду подано відповідь на відзив [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 20.08.2021 року позивач [PERSON] подав до суду уточнення позовних вимог щодо розміру завданої йому шкоди та просить суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальні збитки на суму 32 675 грн. 43 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (уточненнях до позову) та на підставі наданих письмових доказів. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Бас В.М. просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, в зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю належними доказами. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Бас В.М., а також дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, на підставі яких суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). У відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадках необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В судовому засіданні було встановлено, що в провадженні Соснівського районного суду м. Черкаси перебувала цивільна справа №712/6229/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. Рішенням Сосніського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі ј частини доходу довічно. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.03.2020 року скасоване заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року у справі № 712/6229/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, та в подальшому рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020 року, [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Положеннями частини 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття (придбання), збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Частинами 2 та 3 цієї статті також визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття майна або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Вiдсутнiсть правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18) зроблено такі правові висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України. Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 року (справа 6-151цс13) та у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року (справа №517/186/17), від 28.03.2018 року (справа №173/166/17), від 03.05.2018 року (справа №473/2859/17). Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також недобросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). Між тим, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Водночас, дефініція поняття добровільності невіддільне від поняття «свобода волі». Інакше кажучи, добровільність як психологічна складова поведінки припускає знаходження людини на момент свідомого вчинення нею відповідної дії (бездіяльності) у стані свободи від зовнішнього примусу. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, вказує, що відповідачка [PERSON] набула кошти в загальному розмірі на загальну суму 32 673 грн. 43 коп., у вигляді аліментів, на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року, яке було скасоване ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.03.2020 року, тому набуття таких коштів є безпідставним та завдало йому шкоди на вказану суму. Як вбачається із матеріалів справи, судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи №712/6229/19 не встановлено недобросовісності з боку набувача коштів - відповідачки у даній справі [PERSON] . Право звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання останній гарантоване норами сімейного та цивільного процесуального законодавства, в силу якого кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Факт встановлення судовим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року, того, що [PERSON] є пенсіонером, інвалідом 2-ї групи, отримує пенсію за віком та сам потребує постійної сторонньої допомоги, а тому не має можливості надавати допомогу на утримання своєї дружини, також не вказує на недобросовісність з боку позивачки у справі №712/6229/19 та відповідачки у даній справі - [PERSON] . Крім того, вищезгадана сума, яку просить стягнути позивач у даній справі з відповідачки [PERSON] , не була сплачена останнім добровільно, а була, згідно доводів позивача, примусового утримана з його пенсії. Тому відповідно підстав для застосування вимог ст. 1215 ЦК України немає. Таким чином, кошти, які утримані з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] , як аліменти, враховуючи, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року, яке було підставою для стягнення таких аліментів, скасоване і [PERSON] відмовлено в задоволенні цього позову, мали бути б повернуті позивачу [PERSON] в повній сумі, оскільки підстава їх отримання відпала. Разом з тим, суд враховує і наступне. Звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування коштів, позивач [PERSON] , зазначає, що на виконання вказаного заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси з нього безпідставно були стягнуті кошти на користь [PERSON] , а саме, в розмірах: 20 696 грн. 59 коп.; 11 208 грн. 44 коп. та 768 грн. 40 коп. При цьому, позивач, як на єдині докази вказаного факту, посилається на відповідь, надану Черкаським відділом обслуговування з управління обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (а.с. 8, 47) та на довідку про сплачені аліменти, надану Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України у Черкаській області від 21.07.2020 року за вих. № 16.03-26-1015 (а.с. 9, 48). Однак, вказані докази, не вказують на те, що вищевказані суми були утримані з позивача [PERSON] саме при виконанні рішення Соснівського районного суду м. Черкаси в16.08.2019 року у справі №712/6229/19, яке є скасованим. Так, із відповіді Черкаського відділу обслуговування з управління обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на ім`я [PERSON] , вбачається, що згідно постанови державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси від 27.11.2019 року № 60702935 та виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.11.2019 року №712/4341/19 (тобто у іншій справі), починаючи з 01.02.2020 року проводилися стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини [PERSON] в розмірі ј частини доходу довічно та погашення заборгованості в сумі 16 829 грн. 23 коп. Розмір утриманих за період з 01.02.2020 року по 30.06.2020 року складає 20 696 грн. 59 коп. Проте, суд звертає увагу на той факт, що, відповідно до зазначеної вище відповіді, підставою для стягнення вказаних сум із [PERSON] був виконавчий лист, виданий Соснівським районним судом м. Черкаси у справі № 712/4341/19, тоді, як позивач [PERSON] просить відшкодувати йому безпідставно стягнуті з нього кошти на підставі заочного рішення у справі № 712/6229/19. Що стосується довідки про сплачені аліменти, наданої [PERSON] Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України у Черкаській області 21.07.2020 року за вих. № 16.03-26-1015, то вказана довідка взагалі не містить відомостей про те, що на чию користь та який вид аліментів був відрахований із позивача та на підставі якого документу. Тому вказана довідка взагалі не підтверджує факту набуття вищевказаних коштів саме відповідачкою у даній справі - [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи приписи частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, відповідно до яких, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та, враховуючи, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких підстав, дослідивши надані докази та аналізуючи з`ясовані обставини у даній справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення із відповідачки [PERSON] на користь позивача безпідставно отриманих коштів в загальній сумі 31 905 грн. 03 коп., за рішенням суду, яке скасоване. Щодо стягнення із відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] безпідставно отриманих коштів у вигляді утриманого із нього судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., то відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року такий судовий збір був утриманий з відповідача у справі № 712/6229/19 - [PERSON] на користь держави, а не на користь відповідачки [PERSON] , тому ці кошти також не підлягають стягненню саме із відповідачки. Разом з тим, судом і не встановлено в діях відповідачки [PERSON] і порушень чинного законодавства, що могли завдати позивачу [PERSON] матеріальної шкоди в загальній сумі 32 673 грн. 43 коп. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., як про це вказує позивач. А відтак, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання дій незаконними та стягнення вищевказаних коштів, як завданої йому шкоди (матеріальної та моральної), також до задоволення не підлягають. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості. Враховуючи роз?яснення п. п. 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством Таким чином, норми права дають підстави вважати, що під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій чи бездіяльності, що досягло певного психологічного стану фізичних чи душевних страждань (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо). Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В постанові Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.1992 року (зі змінами), роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Зазначених обставин позивачем [PERSON] , на якого в силу ст. 12, 81 ЦПК України, покладений обов`язок доказування, не доведено. Тому підстав для відшкодування позивачу вищевказаних коштів, як шкоди, немає. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] . Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач [PERSON] не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом повторно, усунувши недоліки, які стали підставою для відмови в задоволенні даної позовної заяви.

Outcome: dismissed