Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, з урахуванням уточнень зазначивши, що з 01.11.1996р. працював в ДП «Іллі-Агро-Донбас» ВАТ «ММК ім.Ілліча», в агроцехі №20 на посаді механіка. Свої посадові обов'язки виконував в повному обсязі та у встановлені строки, ніяких претензій з боку роботодавця не мав. 06.03.2013р. його було звільнено в зв'язку із скороченням чисельності штату працівників. З даним звільненням він не згоден, вважає його незаконним та таким, що порушує норми трудового законодавства. Так, йому не було запропоновано переведення на іншу роботу, хоча відповідач мав вакантні місця. Крім того, вважає, що він мав переважне право на залишенні на роботі оскільки працював на підприємстві більш ніж 22 роки, має більш високу кваліфікацію ніж інші працівники та у нього на утриманні знаходилися діти. Хоча профспілка, членом якої він є, й надала згоду на його звільнення, проте це було незаконно, оскільки при цьому керувалися тим, що інших вакантних посад на підприємстві немає, а це не відповідало дійсності. Починаючи з дати звільнення він неодноразово звертався до відповідача із заявами про надання роз'яснень щодо зміни у виробництві та праці та відомостей щодо скорочених посад, у різноманітні органи із скаргами на незаконне звільнення, проте нічого не добився, тому вирішив звернутися до суду. Трудову книжку він отримав 11.03.2013р., одразу не був згоден із своїм звільненням та вважав його незаконним, але тільки отримавши у грудні 2013 року інформацію з Центру зайнятості щодо відомостей яку надавав відповідач про вакантні посади на час його звільнення він реально дізнався про порушення його прав при звільненні, тому просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновити його. Просив визнати незаконним його звільнення та скасувати наказ № 137 від 25.12.2012р. про його звільнення, поновити його на роботі, зобов'язати відповідача внести відповідні зміни в трудову книжку та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за 12 місяців в розмірі 41287,14 грн. Крім того, зазначив, що незаконним звільненням йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що він майже протягом усього життя працював у відповідача та за цей час отримав певні життєві та ділові зв'язки, почував себе соціально захищеним, мав роботу та впевненість у завтрашньому дні. Незаконне звільнення змусило його приймати значні зусилля для організації свого життя та життя його родини. Він знаходився у стані безпорадності, безвихідності та безнадійності, невпевненості у завтрашньому дні, що призвело до депресії та психоемоціонального перевантаження, відчував душевні переживання, що призвело ще к більшим моральним стражданням, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових умов для організації життя та покращення здоров'я. Моральну шкоду оцінює у 15000 грн. та просив стягнути її з відповідача на свою користь. Позивач у судовому засіданні позов підтримав по підставам викладеним у позовній заяві та пояснив, що у грудні 2012 року його попередили про попереднє вивільнення в зв'язку із скороченням. У січні та лютому 2013 року відбувалися засідання комісії з працевлаштування, на яких він був присутній та на яких йому повідомлялося про відсутність вакантних посад. 05.03.2013р. відбулося засідання профспілки, на якому він також був присутній, та було прийнято рішення про надання згоди на його звільнення. 06.03.2013р. його було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку із скороченням штату. Починаючи з грудня 2012 року до дня звільнення йому не пропонувалося жодної посади. Після звільнення він мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав, проте не мав підстав для цього і тільки отримавши у грудні 2013 року лист Центру зайнятості про те, що в період його звільнення відповідач надавав інформацію щодо існування у нього вакантних посад у нього з'явилися підстави для звернення до суду з даним позовом. Просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду, поновити його та задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав по підставам викладеним у позовній заяві та зазначеним позивачем у судовому засіданні, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача ДП «Ілліч-Агро-Донбас» ПАТ «ММК ім.Ілліча» - Танача Ю.А. у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що позивач дійсно працював на посаді механіка агроцеху № 20 відділення «Республіка». У грудні 2012 року на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва та праці та було прийнято рішення про скорочення штату працівників. Наказом № 137 від 25.12.2012р., з 01.01.2013р. були виключені із штатного розпису та скорочені штатні одиниці, у тому числі й посада позивача. З даним наказом позивача було ознайомлено 28.12.2012р. Вважає, що у позивача не було переважного права залишення на роботі, оскільки протягом його роботи він неодноразово піддавався дисциплінарним стягненням. Окрім того, на підприємстві не було вакантних посад. Саме у відділенні «Руспубліка» вакантних посад не було, а переводитися до іншої місцевості позивач відмовився. 06.03.2013р. позивача було звільнено в зв'язку із скороченням штату. Вважає, що процедура вивільнення позивача була проведена відповідно до норм законодавства, а тому немає підстав для його поновлення на роботі. Окрім того, наполягала на застосуванні строків позовної давності та зазначила, що трудова книжка була видана позивачу в день звільнення 06.03.2013р., а до суду з позовом він звернувся лише у 2014 році, тобто пропустив строки звернення до суду встановлені ст.233 КЗпП України. Після звільнення позивача він неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо начебто незаконного звільнення, а тому немає підстав для поновлення йому строків звернення до суду. Окрім того, зазначила, що ніякої моральної шкоди позивачу спричинено не було. Одразу після звільнення його було поставлено на облік в Центр зайнятості, де він отримував допомогу по безробіттю та ніяких доказів перенесення душевних страждань та спричинення моральної шкоди ним не надано. Крім цього після звільнення він з родиною перебував на відпочинку за кордоном, що також спростовує ствердження позивача про його моральні страждання та знаходження в депресивному становищі. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Начальник агроцеху № 20 ДП «Ілліч - Агро Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» [PERSON] та начальник дільниці агроцеху № 20 зазначеного підприємства [PERSON] допитані в якості свідків підтвердили що позивач працював на посаді механіка в агроцеху № 20 на підприємстві і сам виразив бажання звільнитися за скороченням штатів про що він заявляв на комісіях, а про наявність у нього дітей, які навчаються і його скрутне матеріальне становище їм нічого невідомо. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка голова профспілки ДП «Ілліч-Агро-Донбас» [PERSON] пояснив, що 05.03.2013р. було проведено засідання профспілки на якому вирішувалося питання про звільнення позивача в зв'язку із скороченням. Позивач був присутній на засіданні та йому пропонувалися вакантні посади в іншій місцевості, однак він відмовився від переведення. Не бажав працювати в іншій місцевості. Письмово пропонування посад та відмова позивача зафіксовані не були, це була усна розмова. По результатам засідання, профспілкою було надано згоду на звільнення позивача в зв'язку із скороченням штату. Вислухавши позивача, його представника - адвоката [PERSON], представника відповідача ДП «Ілліч-Агро-Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» - Танача Ю.А., свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до записів у трудової книжці позивача та Розпорядження № 1к від 01.12.2006р., позивача було прийнято на роботу в ДП «Ілліч-Агро-Донбас» ВАТ «ММК ім.Ілліча» на посаду заступника начальника цеху з механізації в агроцех № 21. Розпорядженням № 204к від 01.11.2011р. позивача було переведено на роботу в агроцех № 20 ДП «Ілліч-Агро-Донбас» ПАТ «ММК ім.Ілліча» на посаду механіка відділення «Республіка». Наказом (розпорядження) № 43 від 06.03.2013р. позивача було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно із п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а згідно із частиною 3 не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників, а саме: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно до абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Наказом директора ДП «Ілліч-Агро-Донбас» № 137 від 25.12.2012р. «Про зміну в організації виробництва та праці працівників структурних підрозділів ДП «Ілліч-Агро Донбас» Агроцех № 20» в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, з 01.01.2003р. були виключені із штатного розпису та скорочені штатні одиниці, у тому числі й механік відділення - 1 одиниця з окладом 2080 грн. Відповідно до Списку працівників агроцеху № 20, які вивільняються у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці до Наказу № 137 від 25.12.2012р. позивача було ознайомлено з ним під підпис 28.12.2012р. Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, Виборний орган первинної профспілкової організації розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Як встановлено у судовому засіданні 05.03.2013р. було проведено засідання профспілкового комітету ДП «Ілліч-Агро Донбас» за поданням адміністрації ДП про скорочення працівника за п.1 ст.40 КЗпП України та надано згоду на звільнення позивача, що підтверджується витягом з протоколу № 53 від 05.03.2013р. Відповідно до штатного розкладу керівників, спеціалістів та службовців структурного підрозділу ДП «Ілліч-Агро Донбас» акгроцех № 20, який діє з 01.01.2013р., в інженерно-технічній службі підприємства є 2 штатні одиниці механіка «ремонтно-технічної бази) та 2 штатні одиниці механіка гаражу. Штатний розклад, якій діяв на підприємстві до 01.01.2013р. представником відповідача не надано, незважаючи на те, що судом на виконання вимог ст. 10 ЦПК України пропонувалося його надання, а тому суд позбавлений можливості перевірити чи дійсно мало місце на підприємстві скорочення штату працівників. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено що на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників. Згідно протоколів засідання комісії з працевлаштування працівників агроцеху № 20 ДП «Ілліч-Агро-Донбас» від 15.01.2013р., 25.01.2013р. та 05.02.2013р. позивачу повідомлялося про відсутність вільних вакансій. З наданих протоколів не вбачається пропонування позивачу хоч-якіхось посад. Також відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження пропонування позивачу посад хоч і в іншій місцевості, в іншому відділенні, та його відмови від запропонованих посад, а ствердження представника відповідача про відсутність вакантних посад спростовується листом Маріупольського міського центру зайнятості № 07-895 від 05.03.2014р., відповідно до якого ДП «Ілліч-Агро Донбас» у період з 01.01.2013р. по 01.05.2013р. надавало інформацію щодо вакансій, у тому числі 01.03.2013р. про існування вакансії механіка на підприємстві. Незважаючи на існування вакансії механіка 01.03.2013р., позивача було звільнено 06.03.2013р. за скороченням штату. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача відбулося з порушенням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст.49-2 КЗпП. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Проте, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як встановлено у судовому засіданні, позивач отримав копію наказу про звільнення в день звільнення - 06.03.2013р., що підтверджується його підписом в наказі. Трудова книжка була вручена позивачу також 06.03.2013р., що підтверджується його підписом в журналі видачі трудових книжок. З даним позовом позивач звернувся до суду 23.01.2014р., тобто з порушенням строків встановлених ст.233 КЗпП України та суд не знаходить підстав для його поновлення, оскільки, як встановлено судом, позивач був попереджений про попереднє звільнення більш ніж за 2 місяця до звільнення; був присутній на засіданні профспілки щодо надання згоди на його звільнення; отримав наказ про звільнення та трудову книжку в день звільнення; а також, ще у вересні 2013 року звертався до відповідача із заявою щодо незаконності його звільнення, що підтверджується копією наданої ним заяви від 24.09.2013р. з відміткою відповідача про її прийняття. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки судом було встановлено звільнення позивача з порушенням порядку, встановленого законодавством, проте позивачем пропущений строк звернення до суду передбачений ст.233 КЗпП України та суд не знайшов підстав для визнання причини пропуску поважною та його поновлення, а тому в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі слід відмовити саме з підстав пропуску строку звернення до суду. Позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін у трудову книжку - є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому відповідно задоволенню теж не підлягають. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не надано жодних доказів того, що його незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Окрім того, з пояснень позивача, та це не спростовувалося представником відповідача, встановлено, що після звільнення його було постановлено на облік у Центр зайнятості, де він отримував грошову допомогу, а після звільнення він виїжджав на відпочинок до Туреччини на тиждень з родиною, що визнається самим відповідачем, проте суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що мета поїздки була лікування та оздоровлення, оскільки ніяких медичних документів про призначення такого лікування суду не надано, а тому дані обставини встановлені судом, спростовують обставини на які позивач посилається як на підстави задоволення його вимог про відшкодування моральної шкоди. Також слід зазначити, що судові витрати, від сплати, яких позивача було звільнено при подачі позову, враховуючи, що позивачу у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed