Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову він зазначив, що 11 квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, предметом якого є грошові кошти у розмірі 20000,00 грн., що на дату укладення договору позики в еквіваленті до євро дорівнювало 2667 євро, які відповідач отримала в повному обсязі, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначену вище суму відповідач згідно розписки зобов`язалася повернути в місячний строк після пред`явлення вимоги [PERSON] 06.11.2018 року позивач направив на адресу відповідача вимогу та надав останньому місячний строк для повернення грошей - до 07.12.2018 року, проте зазначена вимога виконана відповідачем не була. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, у зв`язку з чим у разі такого визначення сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Враховуючи вищевикладене, відповідач має заборгованість у розмірі 84410,55 грн., що в еквіваленті до євро становить 2667 євро. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України в розмірі 2532,32 грн., а також пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми в розмірі 3954,55 грн. Від відповідача [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Чумак І.М., до суду надійшла відповідь на відзив. В зазначеному відзиві відповідач зазначила, що з вказаною у позові сумою вона погоджується частково, а саме в розмірі 20000,00 грн. Дійсно, 11 квітня 2008 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 20000,00 грн., що підтверджується розпискою. 02 листопада 2018 року на адресу відповідача позивач направив вимогу про повернення коштів в сумі 2667 євро протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги. В той же час, в даному випадку дотримана письмова форма договору у формі розписки, в якій сторони визначили предмет позики, а саме певну грошову суму конкретно визначеної грошової одиниці, що була передана позикодавцем позичальникові - 20000 грн., зі змісту розписки не випливає, що [PERSON] зобов`язалася повернути кошти в еквівалентному відношенні до євро, а посилання позивача на вимоги ст. 533 ЦК України є невірним та до даних правовідносин не застосовується. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних та пені, відповідач також не погоджується, так як розрахунок зроблено не з 20000,00 грн., які відповідач дійсно брала в борг. Позивач надав суду додаткові пояснення, відповідно до яких їх сторона вважає, що оскільки в договорі сторони договору позики домовились про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривнях, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України повинна визначатися за офіційним курсом валюти, зазначеної в договорі позики. А тому просить задовольнити позов в повному обсязі. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні вказаних вимог. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що відповідно до розписки від 11 квітня 2008 р. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн., що еквівалентно 2662 євро. Вказану суму зобов`язується повернути в місячний строк після вимоги [PERSON] про повернення грошей. (а.с.8) Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Цивільним законом визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з копії розписки, сторони дійшли згоди про те, що позика буде повернута позичальникові [PERSON] в місячний строк після вимоги останнього про повернення грошей. (а.с.8) 02 листопада 2018 року на адресу відповідача позивач направив вимогу, за змістом якої [PERSON] повідомляє [PERSON] , що між ними було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було передано 20 000 грн., що на день видачі було еквівалентно 2667 євро. [PERSON] просив [PERSON] повернути суму основного боргу за договором позики від 11 квітня 2008 року, яка на день перерахування має бути еквівалентною 2667 євро за офіційним курсом євро на день платежу, в місячний строк з дня отримання цієї вимоги, на відповідний розрахунковий рахунок позивача (а.с. 9). Вказану вимогу [PERSON] отримала 08 листопада 2018 року, що підтверджується її особистим підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 10). Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, слідує, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов`язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли зобов`язання, що випливають з договору позики, що підтверджується розпискою та вважає доведеним факт укладання договору позики між сторонами. Разом з тим, суд не погоджується з позицією позивача щодо суми позики у розмірі 2667 євро, що на час подачі позову за курсом НБУ на 07 грудня 2018 року (термін повернення позики) складає 84410,55 грн. Так, відповідно до приписів ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку дотримана письмова форма договору позики у формі розписки, в якій сторони визначили предмет позики, а саме певну грошову суму конкретно визначеної грошової одиниці, що була передана позикодавцем позичальникові - 20 000 грн. Зі змісту розписки не випливає, що [PERSON] зобов`язалася повернути кошти в еквівалентному відношенні до Євро. Як визнають сторони у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, що предметом договору позики були саме грошові кошти у розмірі 20 000 в грошовій одиниці гривні. Отже, згідно з умовами цього договору грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - євро. З тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні. Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме - 20000 грн., вказана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року по цивільній справі №757/21343/15-ц. На підставі викладеного, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача в користь позивача боргу, виходячи з валютного боргу в розмірі 2667 євро, і вважає, що відповідач, відповідно до розписки, зобов`язаний був протягом місяця з дня отримання вимоги повернути [PERSON] борг у сумі 20 000 грн. Як передбачено ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов`язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов`язання, про що також зазначено в ст. 599 ЦК України. Як вбачається з письмових заяв по суті справи, борг відповідач не повернув, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за борговою розпискою в розмірі 20000,00 грн. Суд не погоджується із позицією позивача, що стягненню підлягає сума боргу, зазначена в розписці у Євро, із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим на день повернення позики. Вважає, що позивач помилково послався на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі 363/2054/16-ц, оскільки у названій справі судами встановлено, що за умовами договору позики від 17 грудня 2015 року позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 13 000,00 доларів США, тобто позика отримана в доларах США, без визначення грошового еквіваленту у національній валюті. У справі, що розглядається та у спірному договорі позики від 11 квітня 2008 року зобов`язання виражене у гривні, однак її еквівалент визначено у Євро. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача пені, то суд виходить з наступного. Згідно позовних вимог, [PERSON] просить стягнути з відповідача в його користь пеню у розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми з 07 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року у розмірі 3954,55 грн., що підтверджується розрахунком, доданим до позовної заяви (а.с. 7). Разом з тим, суд враховує, що згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669 -У11 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та / або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією відповіді Криворізької сільської ради від 27 березня 2019 року (а.с.15). Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням КМУ від 2 грудня 2015 року № 1275-р с. Криворіжжя Добропільського району Донецької області віднесено до вказаного переліку. Таким чином, враховуючи, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на підставі вказаного Закону має бути звільнена від сплати пені, яка нарахована після 2014 року. В той же час, щодо стягнення 3 процентів річних від простроченої суми заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Окрім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 20000,00 грн., то саме на вказану суму повинні нараховуватися три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що вимогу про повернення грошей відповідач отримала 08 листопада 2018 року, строк для повернення коштів - протягом місяця з дня отримання вказаної вимоги, тобто останнім днем повернення заборгованості слід вважати 08 грудня 2018 року. Право на нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи вищезазначене, виникло у позивача 09 грудня 2018 року і саме з цієї дати останній мав право проводити вказані нарахування, а не з 07 грудня 2018 року, як зазначає позивач у позові та у наданих розрахунках. Таким чином, сума трьох процентів річних за період з 09 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року складає 151,00 грн., тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908,97 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 1). Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 199,97 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial