Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON]звернувся до скуду з позовом, уточненим в ході судового розгляду, до Державного підприємства «Мирноградвугілля», відокремленого підрозділу «шахта 5/6» державного підприємства «Мирноградвугілля», третя особа: Управління пенсійного фонду України в м.Димитрові про нездійснення розрахунку при звільненні з роботи, на обгрунтування якого зазначив, що з 10.10.2012року по 23.10.2017року він перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта 5/6» ДП «Мирноградвугілля», де працював машиністом гірничих виймальних машин 5 розряду з повним робочим днем під землею. 23.10.2017року він був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не здійснив з ним повного розрахунку і остаточно розрахувався з ним 27.11.2017року. Зазначаючи на тому, що несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником тягне за собою покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, позивач просить суд стягнути з нього на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10226,79грн. Окрім цього, вказує, що його звільнення з роботи фактично відбулося у зв'язку з порушенням роботодавцем його трудових прав, так як в період роботи позивача на підприємстві відповідачем своєчасно не здійснювалась виплата заробітної плати та відпускних, тому відповідно до ст. 44 КЗпП він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, з огляду на що просив суд зобов'язати відповідачів доплатити йому вихідну допомогу у розмірі двох середніх заробітків, що з урахуванням податків становить 17949,06грн. Також просив суд зобов'язати відповідача ДП «Мирноградвугілля» погасити за нього заборгованість зі сплати пенсійних внесків УПФ в м.Димитрова за травень - жовтень 2017року. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, до судового засідання не з'явився. Представник позивача, діючий в його інтересах на підставі довіреності, позов підтримав і з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 10226,79грн. за час затримки розрахунку з ним при звільненні за період з 23.10.2017року по 27.11.2017року, вихідну допомогу в розмірі 17949,06грн. та зобов'язати відповідача погасити за позивача заборгованість зі сплати пенсійних внесків за період з травня по жовтень 2017року. Представник відповідача з позовними вимогами погодився частково. Вважав, що правові санкції, передбачені ст.117 КЗпП України, можуть наставати для роботодавця лише з дня звернення позивача з вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку, тобто з 23.11.2017року, коли він вперше звернувся до нього з такою заявою, а не з 23.10.2017року, як просить позивач, коли він на підставі наказу був звільнений з роботи. До того ж вказував, що 23.10.2017року позивач не працював, так як знаходився у безоплатній відпустці, та що основна сума заборгованості йому була перерахована за його заявою 23.11.2017року, а 27.11.2017року сплачено залишок заборгованості, що, на думку представника відповідача, у відповідності з вимогами ст.116 КЗпП виключає відповідальність роботодавця в частині сплати середнього заробітку позивачу за період з 23.10. по 23.11.2017року, так як зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Доводи представника позивача щодо права позивача на отримання вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку вважав безпідставними, звертаючи увагу суду на те, що звільнення позивача з роботи мало місце за його власним бажанням, а не у зв'язку з недотриманням відповідачем норм трудового законодавства, з чим він до адміністрації жодного разу не звертався. З приводу вимог позивача щодо сплати за нього єдиного соціального внеску суду пояснив, що сплата єдиного соціального внеску за конкретну особу законодавством не передбачена, оскільки при нарахуванні заробітної плати він сплачується, виходячи з загальної з кількості працівників, з урахуванням цього вважав, що у задоволенні зазначеної вимоги позивачу також слід відмовити. До того ж, пояснив, що за період травень - жовтень 2017року цей внесок роботодавцем станом на час розгляду справи судом сплачено. Вислухавши аргументи сторін та дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.ст.12,81 Цивільного процесуального Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 10.10.2012року перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «Мирноградвугілля», працюючи машиністом гірничовиймальних машин 5 розряду з повним робочим днем в шахті в ВП «Шахта Димитрова» (а.с.9). Наказом №95-к від 23.10.2017року він на підставі поданої ним заяви був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.10,73-74). Згідно довідки відповідача, повний розрахунок з позивачем не здійснений. Заробітна плата за жовтень 2017року в сумі 11104,35грн. йому була перерахована 23.11.2017року, а залишок заробітної плати за вересень 2017року в сумі 336,43грн. була перерахована позивачу 27.11.2017року (а.с.71). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст.117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від звернення працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В своїй постанові від 14.12.2016 року у справі № 6-788цс16 Верховний суд України виклав правову позицію, з якої вбачається, що відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Оскільки відповідач порушив вимоги трудового законодавства і всупереч закону не здійснив належного розрахунку з позивачем при звільненні з роботи, він має виплатити позивачеві його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так як фактичний остаточний розрахунок з позивачем відбувся 27.11.2017року, відповідач має сплатити позивачу його середній заробіток з 24.10.2017року по 27.11.2017року. Доводи представника відповідача про те, що оскільки позивач в день звільнення не працював, то виплата йому всіх сум має бути здійснена лише після пред'явлення вимоги про розрахунок, є неспроможними. Згідно з п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством,календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивач працював за п'ятиденним робочим тижнем з двома вихідними днями, що не оспорювалось представником позивача. Кількість днів затримки розрахунку за період з 24.10.2017 по 27.11.2017року складає 24 дні. Середньоденний заробіток позивача, розрахований за два останніх місяці, які передували звільненню, згідно довідки ВП «Шахта 5/6» ДП «Мирноградвугілля», з якою погодилась представник відповідача, складає 417,42грн. (а.с.66). Таким чином до сплати позивачу підлягає 10018,08грн. (417,42 х 24дні). Позивачем при зверненні до суду визначено два відповідача - Державне підприємство «Мирноградвугілля» та його Відокремлений підрозділ «Шахта 5/6», який не є юридичною особою. Отже, обов'язок відшкодування середнього заробітку на користь позивача в розмірі 10018,08грн. має бути покладено на Державне підприємство «Мирноградвугілля», а не його структурний підрозділ. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір вихідної допомоги диференціюється залежно від підстави, з якої провадиться звільнення. Як зазначили в судовому засіданні сторони, позивачу при звільненні з роботи у зв'язку з виходом на пенсію як особі, яка має трудовий стаж роботи на вугільному підприємстві до 12,5 років, за умовами колективного договору була сплачена одноразова допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку. Представник позивача, не оспорюючи наказу і підстави звільнення позивача з роботи та не заявляючи інших вимог, в судовому засіданні стверджував, що фактично позивач звільнився з роботи внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, оскільки йому несвоєчасно виплачувалась заробітна плата, тому він має право на виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку. Разом з тим в ході судового розгляду встановлено, що позивач з заявами про дострокове розірвання трудового договору у зв'язку з порушенням відповідачем вимог трудового законодавства не звертався, а звільнений з роботи на підставі власноруч написаної заяви за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Незаконність звільнення із займаної посади позивач не оспорює, позовні вимоги про зміну підстав звільнення не заявляє. Отже, будь-яких підстав для нарахуванням позивачу вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку відсутні, з огляду на що ця вимога позивача задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, які підлягають сплаті згідно із законодавством, це є надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування ( ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообоязкове державне соціальне страхування»). Згідно абзацу 1 п. 8 ст.9 зазначеного Закону платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Статтею 11 зазначеного Закону визначено, що страхові кошти акумулюються на централізованих рахунках органів доходів і зборів, автоматично перераховуються ними не пізніше наступного операційного дня після їх зарахування на централізовані рахунки Пенсійного фонду, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на рахунки накопичувального пенсійного фонду, а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до визначених законом пропорцій. Тобто обчислення та відрахування збору до Пенсійного фонду не може бути самостійною вимогою відповідно до діючого законодавства, оскільки входить до складу єдиного соціального внеску та автоматично перераховуються органами доходів і зборів пропорційно до Пенсійного фонду, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на рахунки Накопичувального пенсійного фонду. Можливість сплати та зарахування єдиного внеску за одну застраховану особу діючим законодавством не передбачена. До того ж, як встановлено в ход судового розгляду справи, єдиний соціальний внесок за період травень-жовтень 2017року відповідачем сплачено, що слідує із наданих представником відповідача платіжних доручень (а.с.103-108 З огляду на вище зазначене вимоги позивача про зобов'язання ДП «Мирноградвугілля» погасити за нього заборгованість з пенсійних внесків УПФУ в м.Димитров є безпідставними, а доводи представника позивача в цій частині - неспроможними. На підставі ст.ст.44,116,117 КЗпП України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»,

Outcome: partial