Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд стягнути з відповідача 52906,98 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2018 р. по 29.07.2019 р. р., посилаючись на тривалу затримку розрахунку з ним відповідачем при звільненні. В обґрунтування позову зазначив. що працював на АТ «НДПІ «Механобрчормет» в період з 07.10.2002 р. по 01.10.2018 р., звільнившись на підставі статті 38 КЗпП України. Однак при звільненні відповідач остаточного розрахунку з ним не провів, на підставі судового наказу від 06.12.2018 р. стягнення боргу по зарплаті здійснюється виконавчою службою. Період затримки повного розрахунку з ним при звільненні з 01.10.2018 р. по 29.07.2019 р. становить 206 робочих днів та складає 52906,98 грн., вказану суму він просить стягнути на свою користь. Ухвалою суду від 14 серпня 2019 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту другого частини першої статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу, за адресою його місця знаходження, направлено рекомендоване поштове відправлення на виконання ухвали суду від 14 серпня 2019 року, яке АТ «НДПІ «Механобрчормет» отримано, про що свідчить витяг із сайту Укрпошти. Оскільки відповідач на виконання положень частин п`ятої, сьомої статті 279 ЦПК України, проти розгляду справи в такому порядку заперечень суду не направив, ухвала суду чинна, відзив на позовну заяву відповідач суду також не надав, тому суд розглядає позовну заяву за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, позивач [PERSON] з 07 жовтня 2002 року працював в Акціонерному товаристві «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет», звільнений 01 жовтня 2018 року за власним бажанням (а.с. 5-7 - копія трудової книжки). Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно частини третьої статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до довідки АТ «НДПІ «Механобрчормет» за вих. № 329 від 28.11.2018 р., заборгованість підприємства перед [PERSON] по виплаті заробітної плати станом на 01.10.2018 р. склала в сумі 13638,83 грн. Судовим наказом Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року стягнуто з АТ «НДПІ «Механобрчормет» на користь [PERSON] вказану суму заборгованості по заробітній платі (а.с. 12 - копія судового наказу). В матеріалах справи відсутні докази повного розрахунку по заробітній плати відповідача з позивачем. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.10.2018 р. (наступний день за днем звільнення) по 29.07.2019 р. (згідно заявлених вимог). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про плату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати) В якості доказу нарахованої, але не сплаченої станом на дату звільнення суми заборгованості по заробітній платі, позивачем також надано копії розрахункових листів (а.с. 11), який суд приймає в якості належного доказу, оскільки розрахунково-платіжна відомість працівника (розрахунковий листок) є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», поряд з табелем обліку використання робочого часу та розрахунково-платіжною відомістю (зведеною). З матеріалів справи, вбачається, що позивач працював на посаді охоронника із погодинною оплатою праці згідно з затвердженим графіком. Таким чином, обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинно розраховуватися із середньогодинної заробітної плати з урахуванням відпрацьованого часу та нарахованих сум. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 01 жовтня 2018 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за серпень 2018 року та вересень 2019 року. Так, згідно розрахункового листка за серпень 2018 р., на 168 робочих годин нараховано оклад по годинам в сумі 3257,63 грн. У вересні 2018 р. на 156 робочих годин нараховано оклад по годинам в сумі 3457,07 грн. Таким чином, виходячи з розрахунку 6714,70 грн. (3257,63 грн. + 3457,07 грн.) / 324 годин (168 годин +156 годин), середньогодинний заробіток позивача складає 20 грн. 72 коп. Визначаючі суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, останній помилково визначив її шляхом множення розрахункової величини для нарахування виплат працівнику (середньоденного, а не середньогодинного заробітку) на число робочих днів та не врахував, що у даному випадку відповідно до пункту 8 розділ ІV Порядку обрахування суми середньої заробітної плати провадяться шляхом множення середньогодинного заробітку на число робочих годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. В зв`язку з відсутністю графіку роботи позивача, суд бере за основу при обчисленні розрахунку середнього заробітку позивача 168 робочих годин в місяць, згідно зазначених даних в розрахункових листах за серпень 2018 року (за вересень лише 156 годин). Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2018 р. по 29.07.2019 р. включно, складає 34809,60 грн., виходячи з розрахунку: 20,72 грн. (середньогодинний заробіток) * 1680 годин (кількість робочих годин за 10 місяців по 168 годин в місяць). Таким чином, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 34809,60 грн. Суд відхиляє базовий розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки як вбачається наданих копій розрахункових листів. [PERSON] працював погодинно, оплата йому йшла також погодинна, а наданий розрахунок зроблений виходячи з середньоденного заробітку та кількості робочих днів, що суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. Оскільки відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 34809,60 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 768,40 грн., сплачений ним при подачі позову, тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial