Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що з 16 травня 2011 року він працював сторожем у гуртожитку №7 Донецького національного університету. З 1 травня 2013 року він був переведений на посаду коменданта гуртожитку №7 цього ж навчального закладу. На початку липня 2014 року ряд гуртожитків студентського містечка були захоплені озброєними бойовиками, що зробило неможливим нормальне функціонування закладу. Інформацію про переїзд університету в м. Вінниця він дізнався на початку жовтня 2014 року з соціальних мереж, а тому залишився в м. Донецьк, де продовжив працювати на займаній посаді. В подальшому позивач дізнався, що наказом ректора Донецького національного університету № 249-К/16 від 06.10.2014 року його було звільнено на підставі ст. 36п.6 КЗпП України. Позивач [PERSON] вважає своє звільнення незаконним та прохає суд визнати його звільнення незаконним, поновити на роботі, провести звільнення по ст. 36 п.6 КЗпП України відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, видати в день звільнення належним чином оформлену трудову книжку відповідно до Інструкції № 58, зробити розрахунок в терміни, вказані в ст. 166 КЗпП України з урахуванням рівня інфляції, надати копію наказу про звільнення, виплатити компенсацію за невикористану відпустку згідно вимог ст. 83 КЗпП України, виплатити компенсації і виплати гарантовані колективним договором і іншими нормативними документами, письмово повідомити про види і розміри перед виплатою вказаних сум та виплатити моральну шкоду у розмірі 900000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON], обґрунтувавши мотиви пред`явлення позову, повністю підтримав свої позовні вимоги. Представник відповідача - Донецького національного університету, [PERSON], який приймав участь у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції з Вінницьким міським судом, проти задоволення позову заперечує, мотиви його предявлення оспорює. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази, дійшов до наступного. Встановлено, що з 16 травня 2011 року [PERSON] працював у гуртожитку №7 Донецького національного університету на посаді сторожа. З 1 травня 2013 року позивач був переведений на посаду коменданта гуртожитка №7 вищезазначеного навчального закладу. До 30 вересня 2014 року Донецький національний університет здійснював свою статутну діяльність в м. Донецьку. Відповідно до Наказу Міністерства Освіти і Науки України від 30 вересня 2014 року №1084, враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецьк, з метою збереження життя та здоровя громадян України, а також задля забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, Донецький національний університет був переведений для здійснення своєї діяльності до м. Вінниця. Відповідно до п. 3 вищевказаного Наказу було оголошено про те, що «Співробітникам, які мають бажання продовжити працювати у цьому Університеті, зареєструватися на сайті https://donnu.gov.ua або ж повідомити керівництво будь-яким іншим способом про своє бажання працювати (навчатися) у цьому Університеті. Відповідно до Довідки від 18.02.2016 року №10/01-13/25 зазначено, що у Базі даних співробітників, що зареєструвалися відповідно до Наказу МОН України від 30.09.2014 року №1084 відсутня інформація щодо реєстрації [PERSON], у зв`язку з чим наказом ректора Донецького національного університету №249-К/16 від 06.10.2014 року його було звільнено за ст.36 п.6 КЗпП України (відмова від переведення в іншу місцевість разом із ДонНУ). Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за ст.36 п.6 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації праці. Донецький національний університет продовжив здійснення своєї діяльності в м. Вінниця, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а у звязку з тим, що його адміністративні будівлі у м. Донецьк з липня 2014 року були захоплені терористами, практично вся документація навчального закладу (трудові книжки, бухгалтерські та інші документи), залишилися у м. Донецьк. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, на теперішній час з працюючих 896 осіб, трудові книжки має лише 601 працівник. Наведене також підтверджується довідкою №0104 від 18.02.2016 року. Заробітну плату за липень і за серпень 2014 року було виплачено всім працівникам згідно платіжних доручень №3488 від 24.11.2014 року, №3560 від 26.11.2014 року, №3606 від 26.11.2014 року, відповідно, у тому числі і з [PERSON] Таким чином, внаслідок надзвичайної ситуації, що склалася та описана вище, суд не вбачає порушень діючого законодавства України про працю при звільненні [PERSON] з боку власника чи уповноваженого ним органу, а тому з урахуванням наведеного, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved