Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Будьоннівської районної ради у м. Донецьку про визнання права власності на майно в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, 20.04.2013 року помер чоловік двоюрідної сестри [PERSON]- [PERSON], який постійно проживав за адресою: [INFO]. До смерті він склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповідав саме йому. З метою оформлення спадщини він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого він є власником ? частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON]. Оскільки свідоцтво про право на спадщину видано на тимчасово окупованій території, просить визнати право власності за в порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON]. Також позивач просить визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири після смерті [PERSON], яка померла 15.09.2014 року, оскільки постановою у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину по причині відсутності реєстрації договору про визначення ідеальних часток від 17.12.2012 року , посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 886. Позивач, представник позивача в судове засідання не з»явився, просили справу слухати без їх участі. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки належним чином повідомлений про день і час слухання справи відповідач не повідомив про причини своєї неявки, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про права власності на квартиру за № 14595 від 31.12.1998 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] ( а. с. 12). Право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2007 року ( а. с. 14). Згідно договору про визначення ідеальних часток від 17.12.2012 року , посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 886, у зазначеному спільному сумісному майні квартири [ADDRESS] визначені частки, які становлять: [PERSON] ?; [PERSON] ? ( а. с. 13). Згідно рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2015 року встановлено факт, що [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , [INFO] ( а. с. 24). Згідно заповіту від 18.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 407, [PERSON] заповідав [PERSON], позивачу по справі все майно, де б воно не знаходилось на випадок своєї смерті ( а. с. 8). 20.04.2013 року помер [PERSON], а 15.09.2014 року померла [PERSON] ( а. с. 6, 59). Відповідно до ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1265 ЦК України позивач є спадкоємцем п»ятої черги за законом після смерті спадкодавиці [PERSON], оскільки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.12.2015 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки договір про визначення ідеальних часток від 17.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом не зареєстрований в ДРРП на нерухоме майно ( а. с. 23). Відповідно до наказу Міністерства юстиції України « Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України від 29.10.2014 року № 1801/5, який набрав чинності 04.11.2014 року та наказу Міністерства юстиції України « Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України» від 28.07.2015 року № 1351/5, який набрав чинності 31.07.2015 року, було тимчасово припинено доступ на території м. Донецьк до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України до закінчення антитерористичної операції. Як вбачається з матеріалів справи позивач своєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі . З приводу неможливості отримання свідоцтва про право власності на спадщину звертався до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ( а. с. 25). Отже,судом встановлено, що спір виник в звязку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, дослідивши матеріали\~\~справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищезазначені норми права, а також обставини справи, суд приходить до висновку , що заявлені позивачем позовні вимоги доведені належним чином вищевказаними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved