Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений з [PERSON], зареєстрований 07.04.1990 року ЗАГС Московського району м. Києва, про що складено актовий запис № 453. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим між сторонами у справі виникають постійні конфлікти та сварки, склалися неприязні стосунки. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Не заперечував проти постановлення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, була повідомлена судом належним чином про день та час судового засідання у даній цивільній справі, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Про поважність неявки у судове засідання суд не повідомила. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 07 квітня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований ЗАГС Московського району м. Києва, про що складено актовий запис № 453, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданим 07.04.1990 року. У судовому засіданні позивач пояснив, що подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, оскільки відносини між сторонами у справі є конфліктними, напруженими, постійно виникають сварки. На підтвердження таких обставин надав суду копії звернень до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві з приводу неправомірних дій відповідача. Примирення між собою та збереження сім'ї вважає неможливим. Протягом тривалого часу сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, та характер відносин між подружжям, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved