Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 29 липня 2013 року він та відповідач уклали договір позики, згідно якого останній отримав від нього грошові кошти в розмірі 2000 доларів США зі строком повернення до 10 листопада 2013 року. На підтвердження отримання позики відповідачем складено розписку про отримання позики. У визначений у розписці термін відповідач борг не повернув. Неодноразові його звернення про повернення боргу результатів не дали. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення 104841,37грн, три відсотки річних 4598,4грн, а всього 109439,77грн. Також позивач просить стягнути на свою користь судові витрати. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачу, який відбуває покарання в Диканівській виправній колонії УДПСУ в Харківській області, була вручена копія ухвали про відкриття провадження по даній справі від 23 листопада 2016 року та копія позовної заяви з додатками, а також повідомлялося про час розгляду справи. Однак [PERSON] відмовився надавати будь-які пояснення або заперечення по даній справі (а.с.23-24, 26). Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає за можливе вирішити спір без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. Судом установлено, що 29 липня 2013 року сторони уклали договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 2000 доларів США зі строком повернення до 10 листопада 2013 року. На підтвердження отримання позики відповідачем 29.07.2013 складено розписку про отримання позики (а.с.29). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 1046-1050 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом відповідно до вимог ст..360-7 ЦПК України була врахована правова позиція, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною [PERSON] 29.07.2013, в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ньому вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: [PERSON] позикодавець, [PERSON] позичальник; предмет договору грошові кошти; сума договору 2000 доларів США; порядок повернення позики та строк, до якого необхідно повернути суму позики до 10.11.2013 року. Виходячи із встановлених обставин, наданих доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики від 29.07.2013 є обґрунтованими та доведеними, тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути борг за договором позики у розмірі 51140грн. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, то суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, оскільки позика є грошовим зобовязанням, то у звязку з невиконанням позичальником [PERSON] умов договору позики про своєчасне повернення позики настають наслідки, передбачені ч.1 ст.1050, ст.625 ЦК України. Судом перевірений розрахунок позивача [PERSON], він є вірним, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних в сумі 4598,40грн. При цьому суд при визначенні того, що сума позики та три процента річних повинні бути стягнуті у грошовій одиниці гривні, також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, в якій вказано наступне. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Щодо стягнення інфляційних нарахувань згідно ч.2 ст.625 ЦК України суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом ст.1 закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої відповідач позичив у позивача грошові кошти у іноземній валюті, позовна вимога в частині нарахування індексу інфляції, не підлягає до задоволення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 по справі №6-771цс15. Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає борг за договором позики в розмірі 51140грн, та три відсотки річних у розмірі 4598,40грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 557,39грн з розрахунку: 55738,40грн х 1094,40грн / 109439,77грн = 557,39грн.

Outcome: partial