Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 30.09.2015 року він і відповідач [PERSON] за участю ріелтора агентства нерухомості «Власник» уклали попередній договір або договір завдатку про купівлю квартири [ADDRESS] за 20 900 доларів США. В цей же день між ним та відповідачем [PERSON] при представнику агентства нерухомості «Власник» був підписаний попередній договір або договір завдатку, за яким він повинен був купити у відповідача вказану квартиру. В забезпечення зобовязання по даній угоді передав продавцю [PERSON] завдаток 800 доларів США, і представнику агентства нерухомості «Власник» [PERSON] передав завдаток в сумі 200 доларів США. Згідно укладеного договору, продаж квартири повинен був відбутися 30.10.2015 року не пізніше 18:00 годин, але цього не відбулося, так як відповідач [PERSON] не надала всіх правовстановлюючих документів на квартиру.18.11.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був складений договір, аналогічний попередньому договору, за яким купівля-продаж квартири мала відбутися 18.12.2015 року, але знову по вині [PERSON] даний договір не був укладений. 18.12.2015 року було укладено черговий попередній договір, за яким правочин купівлі-продажу мав відбутись 25.12.2015 року, який знову не відбувся, по вині продавця. На даний час [PERSON] продала квартиру іншим людям. Позивач звертався до відповідачів з приводу повернення коштів, однак отримав відмову. Позивач звертався до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій [PERSON] та агентства нерухомості «Власник», але 28.01.2016 року отримав висновок, в якому вказано про цивільно-правові відносини між сторонами. Позивач вважає, що наданий позивачам завдаток насправді є авансом, і тому просить суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] грошові кошти, передані їй в якості авансу, у розмірі 20856 грн. (курс НБУ 1 доллар=26,07х800=20850). Крім того, позивач просить стягнути з агентства нерухомості «Власник» на його користь 5214 грн.(26.07х200=5214грн.) та стягнути на його користь судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, проти позову заперечувала, вважає його необґрунтованим, та вказує, що договір купівлі-продажу квартири так і не було укладено саме з вини [PERSON] та позивача. Представник відповідача - Агентства нерухомості «Власник» до суду не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши учасників судового процесу, оглянувши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належала квартира № 50, яка розташована в будинку № 44 по вул. Я. Мудрого в м. Біла Церква, Київської області, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого КП КОР «Білоцерківське МБТІ». Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір або договір задатку. Відповідно до п.1 договору, сторони домовилися про передачу права власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS], шляхом оформлення нотаріального договору купівлі-продажу. Відповідно до п.2 договору, договірна ціна 453600,00 гривень, що становить в еквіваленті 20900,00 доларів США. Як забезпечення своїх зобовязань по даній угоді покупець передає продавцю завдаток в розмірі 800 доларів США та завдаток агенту нерухомості 200 доларів США. Відповідно до п.2.1. договору, у разі порушення продавцем прийнятих на себе зобовязань, продавець зобовязується компенсувати покупцю подвійну суму завдатку, а саме 1600 доларів США. Відповідно до п.2.2. договору, у разі порушення покупцем прийнятих на себе зобовязань вищевказана суму завдатку переходить до продавця. Відповідно до п. 4 договору, оформлення договору мало відбутися не пізніше 18.00 год. 30 жовтня 2015 року. Названий договір підписаний позивачем та відповідачами. Судом встановлено, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] не було укладено. 18.11.2015 року та 18.12.2015 року між сторонами було укладено аналогічні договори, але купівля-продаж квартири між сторонами так і не відбулася. Договірна ціна в даних договорах зазначена в розмірі 453600,00 гривень, що еквівалентно 20500,00 доларам США. Відповідно до п. 4 вказаних договорів, оформлення договору мало відбутися не пізніше 18.00 год., відповідно 18.12.2015 року та 25.12.2015 року. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ч. 1.ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Як вбачається з позовної заяви та з матеріалів справи, внаслідок того, що договір купівлі-продажу квартири між сторонами так і не було укладено, позивач та його мати [PERSON] зверталися до органів внутрішніх справ з приводу шахрайських дій відповідача [PERSON], яка не бажає повернути йому, отримані нею 800 доларів США, на що позивач отримав висновок, в якому вказано, що між сторонами існують цивільно-правові відносини. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне:«оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства. Пунктом 4 ст.635 ЦК України, передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Суд вказує на ту обставину, що у п.2 вказаних вище попередніх договорів або договорів задатку, чітко вказано, що як забезпечення своїх зобовязань по даній угоді, покупець передає продавцю саме завдаток у розмірі 800 доларів США, та передає завдаток агентству у розмірі 200 доларів США. Позивач та представники позивача вважають, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу [PERSON] сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Таким чином, висновок позивача та його представників, що передану суму завдатку слід вважати авансом є таким, що наведеним вимогам закону та встановленим по справі обставинам не відповідає. Крім того, суд вказує на ту обставину, що на підставі ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобовязання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу квартири так і не було укладено саме з вини продавця [PERSON], однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що саме [PERSON] не виявила бажання укласти договір купівлі-продажу квартири. Таким чином, позивач свій обовязок доказування належним чином не виконав, як того вимагає ч.1 ст.60 ЦПК України. В той же час, як вбачається з наданого позивачем висновку інспектора Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області [PERSON] від 28.01.2016 року, опитана [PERSON] вказала, що договір купівлі-продажу квартири не було укладено тому, що [PERSON], разом з матірю [PERSON], відмовились купувати квартиру, мотивуючи тим, що колишній чоловік [PERSON] не знятий з реєстраційного обліку, хоча як вказує остання, колишній чоловік знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду. Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник та мати [PERSON] підтвердили факт того, що не хотіли укладати договір купівлі-продажу квартири з відповідачем [PERSON], так як нею не було надано повне рішення суду, з зазначенням того, що воно вступило в законну силу щодо втрати права на користування квартирою бувшим чоловіком [PERSON], хоча [PERSON] бачила, надану [PERSON] довідку форми № 3, видану КП БМР «ЖЕК № 6», відповідно до якої вбачалося, що станом на 18.12.2015 року в квартирі № 50 за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Я. Мудрого, 50 ніхто не зареєстрований. Представник позивача [PERSON] зазначив, що позивач та його мати вимагали дане рішення суду з відміткою, що воно вступило в законну силу, так як вважали, що хоча згідно довідки форми № 3 ніхто на реєстраційному обліку і не значився, однак, бувший чоловік [PERSON] міг би в майбутньому його оспорити чи після купівлі квартири [PERSON] міг би подавати до неї позови, що могло б порушувати права [PERSON]. Однак, суд вважає вказане представником позивача його припущеннями, які нічим не підтверджені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала на те, що адвокат [PERSON] дивився документи, які вона надала їй, і говорив, що можна укладати договір купівлі-продажу квартири, однак, [PERSON] все рівно відмовилася її купувати. Хоча бувший чоловік відповідача [PERSON] і був знятий з реєстраційного обліку, [PERSON] заявила даному відповідачу, що не бажає купувати дану квартиру. Судом встановлено, що в попередніх договорах або договорах завдатку не зазначено обов»язку відповідача [PERSON] надавати рішення суду. Доказ того, що в квартирі, що на той час належала [PERSON], ніхто на реєстраційному обліку не значиться нею надавався. Однак, як встановлено в судовому засіданні, хоча позивач і підписував разом з відповідачами вищевказані договори завдатку, однак, не мав на меті укладати договір купівлі-продажу спірної квартири. Як встановлено судом та підтверджено поясненнями позивача та представника позивача його матері [PERSON], відповідача [PERSON], не позивач, а саме [PERSON] мала намір купити дану квартиру, звернувшись в агентство нерухомості «Власник», мала на це кошти, і погодилася її спочатку купити, так як працівник агентства нерухомості повідомив її про те, що [PERSON] значно знизила ціну на квартиру. Договора завдатку вона не підписувала, а на її прохання їх підписав її син позивач у справі, в зв»язку з тим, що вона знаходилася в селі, поза межами міста, а працівник агентства нерухомості запропонував щоб її син, який на той час проживав у місті, привіз завдаток та підписав замість неї дані договора. [PERSON] особисто свої кошти, які належать саме їй, а не іншим особам, передала своєму сину позивачу у справі, для передачі їх відповідачам в якості завдатку. Ніхто не примушував позивача підписувати вказані договора та ніхто не забороняв [PERSON] особисто їх підписати. В судовому засіданні [PERSON] просила суд повернути їй її кошти, однак, в подальшому просила кошти повернути позивачу, мотивуючи це тим, що не вона, а він підписав договора завдатку. Однак, суд, вважає, що в даному випадку між сторонами існують інші цивільно-правові відносини, які не пов»язані з купівлею-продажем квартири та укладенням в зв»язку з цим договорів завдатку. Хоча позивач та відповідачі підписували дані договори, позивач передавав в якості завдатку кошти в сумі 1000,00 доларів США відповідачам, які йому передала його мати [PERSON] та які належать їй, а не йому, суд вважає, що в даному випадку його права нічим не порушені, так як він не був покупцем вказаної квартири, і кошти, передані відповідачам йому не належать. Як вбачається з наданої відповідачем [PERSON] довідки про склад сімї та реєстрацію № 8471 від 18.12.2015 року, за адресою: [ADDRESS] жодна особа не зареєстрована. Позивач та його представник [PERSON] його мати, яка фактично, а не позивач, бажала купити спірну квартиру, підтвердили факт того, що бачили довідку форми № 3, з якої видно, що у спірній квартирі станом на 18.12.2015 року ніхто не зареєстрований, але бажали ще мати повне рішення, яким бувшого чоловіка відповідача [PERSON] визнано таким, що втратив право на користування даною квартирою. Рішення ухвалене 27.11.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області Згідно копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2015 року, ухваленого у справі № 357/7382/15-ц, 2/357/2732/15, яке набрало законної сили 26.08.2015 року, встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвище позивачу повернуто на «Часновську». Однак, як встановлено в суді, прізвище, згідно паспорту відповідач не змінила. Судом встановлено, що 27.11.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення у справі № 357/15096/15-ц, 2/357/4621/15, яким [PERSON], визнано таким, що втратив право на користування квартирою № 50 в будинку № 44 по вул. Я.Мудрого в м. Біла Церква, Київської області. Договорами завдатку на [PERSON] не покладено обов»язок надати вказане рішення суду агентству нерухомості, позивачу чи іншим особам. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, кошти в сумі 1000,00 доларів США, які позивач передав працівнику агентства нерухомості «Власник та [PERSON] належать не йому, а йому матері [PERSON]. Квартиру мала намір купити [PERSON], а не позивач [PERSON]. Однак, договори укладав позивач, за проханням своєї матері [PERSON]. Тобто позивач, фактично не будучи стороною у даних цивільно-правових відносинах з відповідачем, які пов»язані з купівлею-продажем квартири та не будучи власником вказаних грошей, формально підписав вищевказані договори завдатку. Суд вважає, що між позивачем та відповідачами в даному випадку виникли інші цивільно-правові відносини, які не пов»язані з невиконанням умов договору завдатку та не є предметом даного спору. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 208 ЦК України визначено критерії при яких правочини слід вчиняти у письмовій формі. Укладений договір завдатку між сторонами до таких не належить, а тому нотаріальне його посвідчення для встановлення його дійсності не вимагається. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, суд вважає, що в даному випадку, між сторонами, тобто позивачем та відповідачами виникли інші цивільно-правові відносини, в зв»язку з тим, що не позивач, а його мати [PERSON], яка в судовому засіданні та в судових дебатах вказала на наявність цивільно-правових відносин між нею та відповідачами, та спочатку просила суд, як представник позивача стягнути кошти на її користь, однак, в подальшому просила стягнути кошти на користь позивача, мотивуючи це тим, що не нею, а ним подано позов до суду. Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтвердила факт належності коштів не позивачу, а особисто їй, і тому суд вважає, що підстав для стягнення коштів на користь позивача немає, так як він не є їх власником. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про часткову обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони частково відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок, суд вважає, що позивач не довів ту обставину, що укладення договору купівлі продажу-квартири за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] не відбулося з вини [PERSON], те що він, а не його мати [PERSON] мала кошти та намір купити вищевказану квартиру, що кошти в розмірі 1000,00 доларів США, які він передав агентству нерухомості та [PERSON] належать йому. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, суд залишає понесені судові витрати за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed