Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області 29.03.2021 з позовом до відповідача державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» (далі ДП «Дирекція КГЗКОР») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Ухвалою від 01.04.2021 зазначену позовну заяву, подану без додержання вимог п. 3, п. 4 ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків позовної заяви. Заявою позивача від 05.04.2021 недоліки позовної заяви було усунено шляхом її викладення у новій редакції та надано документи на підтвердження сплати судового збору. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та моральну шкоду, спричинену затримкою розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачем у трудових правовідносинах з 06.09.2018 по 31.12.2020 коли його було звільнено з посади охоронника за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому, відповідачем йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 13340,48 грн. Зазначена сума була стягнена на його користь за його заявою наказом Долинського районного суду Кіровоградської області від 17.03.2021 (справа № 388/330/21), але не зважаючи на судове рішення він не отримав належну йому при звільненні суму розрахунку. Таким чином, посилаючись ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 47, ст. 116, ст. 117 КЗпП вважає, що має право на отримання від відповідача виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку виходячи з розміру його середньоденного заробітку - 238,10 грн. та кількості робочих днів невиплати належних йому сум. Також зазначив, що після його звільнення у зв`язку зі значною затримкою заробітної плати, він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, змушений економити на харчах, побутових витратах. Його дружина у даний час не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Зазначене негативно вплинуло на відносини у середині його родини. Завдану йому моральна шкода обумовлює моральним та фізичним стражданням, внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності, ігнорування його прав, втратою у зв`язку з цим престижу ділової репутації серед знайомих, друзів, родичів. Тому вважає, що незаконними діями відповідача йому нанесено моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою від 06.04.2021 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання. Копія зазначеної ухвали отримана позивачем 08.04.2021 та представником відповідача - 09.04.2021, що підтверджується розписками останніх, які міститься у матеріалах справи. Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 21.04.2021 за вх. № 2150/21, в якому останній просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю. Свої заперечення проти вимог позивача відповідач обґрунтовував тим, що позивачем порушено тримісячний строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки останнього було звільнено 31.12.2020, а позовну заяву у новій редакції ним подано до суду 05.04.2021. По суті позовних вимог зазначив, що заборгованість по заробітній платі перед працівниками ДП «Дирекція КГЗКОР» виникла внаслідок: затримки бюджетного фінансування у поточному році; відсутності додаткового бюджетного фінансування; невчасних розрахунків за надані місту послуги водопостачання і водовідведення комунальним підприємством, яке належить до сфери управління територіальної громади. Всі ці причини не залежать від дій адміністрації ДП «Дирекція КГЗКОР», а отже вини відповідача у затримці виплати заробітної плати не має. Щодо спричинення моральної шкоди відповідач зазначив, що таку вимогу позивача вважає необґрунтованою, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення останньому моральної шкоди та не доведено причинний зв`язок між затримкою виплати заробітної плати та моральними стражданнями, про які зазначає позивач. Позивач звернувся до суду із заявою, зареєстрованою у суді 12.05.2021 за вх. № 2506/21, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача Міщенко Л.Г., яка діє на підставі довіреності від 11.01.2021 серії 000006 за № 02-18/08, звернулась до суду із заявою, зареєстрованою у суді 12.05.2021 за вх. № 2507/21, в якій просила розглянути справу без участі відповідача та його представника. Вказала на подачу відповідачем відзиву на позов. Відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлені такі обставини. Відповідно до даних трудової книжки, заведеної на ім`я [PERSON] , останній працював на ДП «Дирекція КГЗКОР», зокрема, з 16.07.2019 охоронником служби охорони власності підприємства. Наказом керівника ДП «Дирекція КГЗКОР» № 83 від 31.12.2020 [PERSON] звільнено з роботи з 31.12.2020 на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно з довідкою ДП «Дирекція КГЗКОР» про розрахунки з працівниками ДП «Дирекція КГЗКОР» по заробітній платі та розрахунки при звільненні від 12.03.2021 № 32 сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] становила 13340,48 грн. Наказом Долинського районного суду Кіровоградської області від 17.03.2021 (справа № 388/330/21) стягнено з ДП «Дирекція КГЗКОР» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату за період роботи листопад - грудень 2020 року (включаючи компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 32 дні) у розмірі 13340,48 грн. Згідно з довідкою ДП «Дирекція КГЗКОР» про розрахунок розміру середньоденної заробітної плати [PERSON] від 23.03.2021 № 45 середньоденна заробітна плата [PERSON] на час роботи у ДП «Дирекція КГЗКОР» складала 238,10 грн. Вищевказані, встановленні судом обставини справи сторони не заперечували, що підтверджено ними у своїх процесуальних заявах по суті справи. Поряд з цим, судом відзначається, що відповідачем не повідомлено суду та не надано доказів на підтвердження проведення повного чи часткового розрахунку з позивачем по заробітній платі належній останньому при звільнені. Заперечення відповідача проти заявленого позиву, у частині стягнення середнього заробітку, полягає у тому, що останній, обґрунтовує наявність невиплати належних звільненому працівникові коштів недостатнім фінансуванням, а отже така заборгованість, на його думку, виникла не з вини керівництва підприємства. З огляду на зазначене судом відзначається таке. Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до умов ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача ДП «Дирекція КГЗКОР» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу [PERSON] коштів у день його звільнення 31.12.2020, що також свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останньому середнього заробітку за весь час затримки, а саме, враховуючи, що станом на час розгляду справи такі виплати відповідачем не проведено, - до дня ухвалення даного рішення. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції постанови КМ України від 09.12.2020 № 1213 (далі - Порядок). Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи, що строк затримки виплати належних [PERSON] при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення - 31.12.2020 та не проведення розрахунку до дня ухвалення даного рішення 12.05.2021, - становить 87 робочих днів (з урахуванням даних листа Міністерства розвитку економіки торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 № 3501-06/219 у частині визначення кількість робочих днів у 2021 (січень - 19, лютий - 20, березень - 22, квітень - 22, 01-12.05.2021 - 4), що з урахуванням розміру його середньоденної заробітної плата за час роботи на ДП «Дирекція КГЗКОР» - 238,10 грн. свідчить про те, що розмір середнього заробітку останнього за вказаний період становить 20714,70 грн., на підставі чого суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованою, а тому така вимога підлягає задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичних осіб. Щодо позиції відповідача про порушення позивачем тримісячного строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки останнього було звільнено 31.12.2020, а позовну заяву у новій редакції ним подано до суду 05.04.2021, судом відзначається, що таке твердження відповідача є помилковим з огляду на таке. Положеннями ч. 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. А тому, враховуючи виконання позивачем у встановлений строк вимог ухвали від 01.04.2021, подана позивачем до суду позовна заява вважається такою, яка подана до суду у день її первісного подання - 29.03.2021. Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування спричиненої моральної шкоди судом відзначається таке. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що відповідачем ДП «Дирекція КГЗКОР» було порушено законні права [PERSON] на своєчасну оплату його праці, шляхом її невиплати у передбачені законом строки, що безумовно є порушенням конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю. Такими діями відповідача, було порушено звичний уклад життя позивача, який об`єктивно на протязі певного періоду був позбавлений коштів, необхідних для належного існування, що зумовило зміну способу його життя, призвело до необхідності докладання додаткових зусиль для відшукування можливостей для матеріального забезпечення свого існування, внаслідок чого, безумовно позивачу було завдано моральну шкоду, яку зобов`язаний відшкодувати відповідач. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховує тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, на підставі чого суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку, що пропорційною компенсацією моральних страждань позивача є відшкодування йому відповідачем спричиненої моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., на підставі чого позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та позов задоволено повністю, - суд дійшов висновку, що судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачем слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved