Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просять визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Крім нього у квартирі зареєстрований його син - [PERSON] , який не проживає в ній з 1990 року. Позивач зазначає, що відповідач забезпечений власним житлом, оскільки він подарував сину квартиру [ADDRESS] , проте у вказаній квартирі відповідач також не проживає. За останньою відомою позивачу інформацією, його син [PERSON] проживає зі своєю дружиною у смт Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області. На неодноразові прохання врегулювати житлове питання в позасудовому порядку, відповідач постійно відмовляв, посилаючись на відсутність часу. Позивач стверджує, що реєстрація відповідача у належній йому квартирі спричиняє йому перешкоди у її користуванні, оскільки відповідач має значну кількість кредитних зобов`язань у різних фінансових установах, представники яких постійно надсилають листи з вимогою погашення боргу за його зареєстрованим місцем проживання, телефонують та погрожують описом майна. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі спричиняє фінансові труднощі в оплаті житлово-комунальних послуг, вартість яких розраховується відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі значно більше одного року без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат з утримання даного житла, крім того, у відповідача немає у даній квартирі особистих речей та він має власне житло, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 08 червня 2021 року третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, направила до суду пояснення на позовну заяву, в яких просила розглянути справу за відсутності свого представника та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідачу [PERSON] направлялася поштова кореспонденція на адресу зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] та на вказану позивачем адресу фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 04 серпня 2021 року відповідач отримав направлену судом поштову кореспонденцію за адресою фактичного місця проживання. 17 серпня 2021 року в судому засіданні представник відповідача - адвокат Близнюк Н.В., заявила клопотання про відкладення судового засідання, мотивуючи тим, що лише 16 серпня 2021 року між нею та відповідачем було підписано договір про надання правової допомоги, попросила надати час для ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву, отримала копію позову. 05 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач чинить йому перешкоди у користування кватирою [ADDRESS] , виганяє його з квартири. Відповідач підтверджує, що йому дійсно належить на праві власності квартира [ADDRESS] у цьому ж будинку, однак вони з батьком домовлялися, що цю квартиру вони здаватимуть в оренду та частину виручених з оренди коштів витрачатимуть на погашення житлово-комунальних послуг належної позивачу квартири. Крім того, відповідач стверджує, що він ставиться до квартири [ADDRESS] , як до власного житла, зазначає, що має намір разом з батьком приватизувати дану квартиру. [PERSON] заперечує з приводу тверджень позивача, що він не з`являється за місцем своєї реєстрації, адже він приїздить кожного місяця. Також у відзиві відповідач просив допитати у якості свідка [PERSON] , з якою він постійно проживає та яка може розповісти про дійсні взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Спірну квартиру [ADDRESS] позивач отримав в Житлово-будівельному кооперативі «Поліграфіст», квартиру [ADDRESS] він подарував відповідачу, маючи надію на те, що син проживатиме поруч з ним та допомагатиме йому. [PERSON] постійно проживає у смт Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області, належну йому квартиру [ADDRESS] здає в оренду, за яку отримує кошти. Відповідач оформив кредити в декількох банках, в яких вказав своєю адресою проживання адресу належної позивачу квартири. У зв?язку з тим, що позивачу надходили постійні погрози від кредиторів щодо арешту належного йому майна, він змушений був повертати банкам кошти за свого сина, на загальну суму 8 608,00 грн. В судових засіданнях позивач заявлені ним вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному. Пояснив, що у них з відповідачем дійсно дуже складні взаємовідносини. Син не проявляє до батька жодного інтересу, не навідує його, не допомагає. [PERSON] разом зі своєю співмешканкою зловживають спиртними напоями, інколи навідуючись до позивача, щоб забрати кошти за оренду належної йому квартири, спричиняють сварки. В квартирі, в якій він постійно проживає та зареєстрований його син, речей [PERSON] немає та не було починаючи з 1990 року. Відповідач має власне житло. Відповідач жодного разу в судові засідання не з?явився. У поданому до суду відзиві також просив допитати свідка [PERSON] , таке ж клопотання було заявлено представником відповідача - адвокатом Близнюк Н.В., в судовому засіданні 05 жовтня 2021 року. Представник відповідача зобов`язалась в судовому засіданні забезпечити явку свідка в наступне судове засідання. Однак, в судові засідання, призначені на 17 листопада та 17 грудня 2021 року ні [PERSON] , ні його представник - адвокат Близнюк Н.В., ні свідок [PERSON] не з?явилися, були повідомлені належним чином. Жодних заяв про розгляд справи за їх відсутності або відкладення судового засідання до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ордеру на житлове приміщення від 20 жовтня 1972 року № 193444, [PERSON] на сім`ю з трьох чоловік надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син). Згідно із довідкою від 22 березня 2021 року, виданою Житлово-будівельним кооперативом «Поліграфіст», [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім нього, в квартирі зареєстрований [PERSON] , однак не проживає в даній квартирі з 1990 року. З акту обстеження житлових умов заявника від 22 березня 2021 року, складеного членами правління Житлово-будівельного кооперативу «Поліграфіст» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 1990 року. У письмових пояснень [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , зазначається, що син [PERSON] - [PERSON] , зловживає спиртними напоями, неодноразово в стані алкогольного сп?яніння вчиняв у будинку скандали, грюкав дверима, вживав до батька нецензурну лайку та фізичну силу. У письмових пояснень [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , зазначає, що у 2007 році померла дружина [PERSON] . Їхній син [PERSON] з 1990 року з батьками не проживав. Батькові він не допомагає, приїздить лише по гроші, які отримує від здачі в оренду квартири [ADDRESS] у цьому ж будинку, яку батько подарував [PERSON] ще у 2008 році. Одного разу [PERSON] зателефонував до неї та попросив про допомогу, оскільки його син з`явився до нього напідпитку, кричав та ображав батька. Відповідно до договору дарування від 09 серпня 2008 року № 2-3241 [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно із довідкою від 01 вересня 2021 року, виданою Немішаївською селищною радою Бучанського району Київської області, [PERSON] дійсно постійно не проживає за адресою: [ADDRESS] поясненнях [PERSON] та [PERSON] , що також проживають у смт Клавдієво-Тарасове та знайомі з [PERSON] , зазначено, що [PERSON] інколи приїжджає в гості до [PERSON] , однак постійно з нею не проживає. Згідно із договору найму житла від 07 грудня 2020 року № 1, [PERSON] передав у тимчасове платне користування квартиру [ADDRESS] . Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprusя від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, що є членом родини позивача. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого. Позивачу [PERSON] на праві законного користування належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований на проживання у даній квартирі з 1987 року, однак постійно не проживає у квартирі та не користується нею понад один рік, не сплачує комунальні послуги, не утримує житло в належному стані. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі та підстав для збереження за ним права користування даним жилим приміщенням. Відповідач обізнаний про наявність даного позову, подав відзив на нього, в якому зазначив, що користується житлом, проте такі обставини не підтверджуються належними доказами, відповідач не звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користування даним житлом, не звертався із заявами до поліції у разі наявності підстав. У позовній заяві позивачем зазначено місце фактичного постійного проживання відповідача (смт Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області), що свідчить про добросовісність позивача та намагання врегулювати конфлікт, що виник між сторонами у законний спосіб. За вказаною адресою відповідачу і направлялася поштова кореспонденція, та періодично отримувалась ним. Натомість за адресою зареєстрованого місця проживання відповідач [PERSON] поштову кореспонденцію не отримував, що є підтвердженням того, що за місцем реєстрації він не проживає. У поданому до суду відзиві відповідач просив допитати в якості свідка [PERSON] , яка б могла підтвердити факт його постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , однак ні відповідач, ні свідок жодного разу до суду не з?явилися, що свідчить про їх недобросовісне ставлення до виконання цивільно-процесуальних обов`язків. Крім того, слід зазначити, що відповідач має у приватній власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , подаровану йому позивачем, яку використовує для задоволення власних майнових потреб, оскільки фактично в ній не проживає, а здає в оренду. Вказана обставина свідчить про те, що позивач, позбавляючи відповідача права користування як члена його сім`ї належним йому майном, дотримався визначеного Європейським судом з прав людини принципу «справедливого балансу», оскільки в жодній мірі не порушив право відповідача «на житло». Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , захистить право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, та не буде порушенням прав відповідача на житло, оскільки позивач до моменту захисту своїх порушених прав забезпечив відповідача житлом, подарував іншу квартиру, якою відповідач має право розпоряджатися на власний розсуд, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved