Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Овруцький гірничо-збагачувальний комбінат «Кварцит» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.06.2014 року по 24.03.2015 року в сумі 48933,36 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн. (всього 53933,36 грн.), мотивуючи тим, що він працював на підприємстві відповідача та 13.06.2013 року звільнився за згодою сторін; на день звільнення відповідач всупереч ст.116 КЗпП не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 11267,94 грн., у зв'язку з чим останній звернувся до суду; судовим наказом Овруцького районного суду Житомирської області від 16.08.2013 року у справі № 286/3962/13-ц, який набрав законної сили, було стягнуто з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» на користь [PERSON] 11267,94 грн. заборгованості по заробітній платі; з приводу примусового виконання судового наказу постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження; однак досі відповідач розрахунку по зарплаті не здійснив, судового наказу не виконав; на день подання позову до суду сума середнього заробітку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 107,31 грн. та 456 днів затримки за період з 13.06.2013 року по 24.03.2015 року, складає 48933,36 грн.; невиплатою заробітної плати відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку останній оцінює в розмірі 5000 грн., тому просить на підставі ст.ст.47, 116, 117, 237-1 КЗпП позов задоволити. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, участі представника в судовому засіданні повторно не забезпечив, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності його представника не подав. Відповідно до ст.ст.224, 225 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.169 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] у період з 13.06.2014 року по 24.03.2015 року перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» (13.06.2013 року звільнений з роботи за згодою сторін), що стверджується копією трудової книжки [NUMBER]. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, відповідач при звільненні працівника з позивачем не розрахувався, у зв'язку з чим судовим наказом Овруцького районного суду Житомирської області від 16.08.2013 року у справі № 286/3962/13-ц стягнуто з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» на користь [PERSON] 11267,94 грн. заборгованості по заробітній платі. Судовий наказ Овруцького районного суду Житомирської області від 16.08.2013 року у справі № 286/3962/13-ц набрав законної сили 10.09.2013 року і знаходиться на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції на підставі поданої стягувачем заяви про примусове виконання від 17.09.2013 року, що стверджується копією постанови заступника начальника відділу ДВС Овруцького РУЮ Житомирської області Саранчук Н.А. від 17.09.2013 року ВП № 39836609 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу № 286/3962/13-ц. Як стверджує позивач в позовній заяві, судовий наказ відповідачем не виконаний, заборгованість по заробітній платі в сумі 11267,94 грн. перед позивачем не погашена. Тобто, фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем не проведений. На підтвердження цього подав довідку відповідача від 30.03.2015 року № 84 про заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі [PERSON] в сумі 11267,94 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем заявлено вимогу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 48933,36 грн., обрахованому за період з 13.06.2014 року по 24.03.2015 року (456 робочих днів), виходячи із середньоденного заробітку в сумі 107,31 грн., розмір якого обрахований, виходячи з відомостей, зазначених у довідці ПАТ«Овруцький ГЗК «Кварцит» від 08.08.2013 року № 208. Однак, в ході розгляду справи позивачем подано суду довідку відповідача від 30.03.2015 року № 78 про середньомісячну заробітну плату [PERSON] в сумі 1432,09 грн. та його середньоденну зарплату в сумі 68,19 грн. Заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач виходив з того, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст.116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст.117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі виконавчого листа про стягнення заборгованості по заробітній платі роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Правильність такої позиції позивача і її відповідність усталеній судовій практиці застосування норми ст.117 КЗпП України підтверджено постановою Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 29.01.2014 року у цивільній справі № 6-144цс13, в якій зазначено зокрема таке. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. А судовий наказ відповідно до ч.ч.1, 3 ст.95 ЦПК України є особливою формою судового рішення, який підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень. Тому, з огляду на викладене в сукупності, зокрема враховуючи подану позивачем довідку ПАТ«Овруцький ГЗК «Кварцит» від 30.03.2015 року № 78 про середньоденну зарплату [PERSON] в сумі 68,19 грн., заявлена позивачем вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 13.06.2014 року по 24.03.2015 року (456 робочих днів) у загальному розмірі 48933,36 грн. підлягає частковому задоволенню на суму 31094,64 грн., яка обрахована виходячи із середньоденного заробітку в сумі 68,19 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., то суд виходив з наступного. Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Дослідженням доказів у цій справі, судом встановлено факт порушення відповідачем законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні. Внаслідок такого порушення, на думку суду, позивач зазнав душевних та моральних страждань через втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу завдано моральної шкоди. Оскільки між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою позивачу є безпосередній причинний зв'язок і відповідачем належними та допустими доказами не спростовано, що шкоди завдано не з його вини, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є правомірною. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних і моральних страждань, вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння моральної шкоди на суму заявлену до стягнення в розмірі 5000 грн. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що таким чином розмір шкоди підлягає зменшенню. Відтак, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн. А отже, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗаконуУкраїни «Про судовий збір». Тому

Outcome: approved