Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . 12.12.2013 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано. У період шлюбу народився син [PERSON] , місце проживання якого визначено за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року разом із матір`ю [PERSON] . На даний час, неповнолітній син [PERSON] зареєстрований у квартирі позивача проте не проживає. Таким чином, зареєстрований [PERSON] перешкоджає позивачу у користуванні своєю власністю, змушує нести додаткові витрати, щодо утримання майна. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач змушений звернутися до суду та просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування та зняти з реєстраційного обліку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] не погоджуючись із позовною заявою, подала заперечення, просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що позивач, після розірвання шлюбу у вихованні та догляді за дитиною участі не приймає, розвитком не цікавиться, сплачує мінімальну суму аліментів на утримання сина у розмірі 1194,00 грн. Позивач не звертався до неї щодо зняття з реєстраційного обліку сина. Вважає, дії позивача, як батька неприпустимим по відношенню до сина, що порушує його право вибору. Вказує на те, що через вік [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, а відтак факт не проживання за місцем своєї реєстрації не може бути підставою для задоволення позову. Представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченнях. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. У письмовій заяві, яка направлена на адресу суду просила розгляд справи проводити у її відсутність, позов підтримує у повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника Служби на підставі зібраних доказів та з урахуванням інтересів дитини та висновок щодо розв`язання спору. Вислухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] у період з 05.08.2006 року по 12.12.2013 року. З копії свідоцтва про народження вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з письмових матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] - позивачем по справі, про що свідчить копія свідоцтва про право власності. З письмових матеріалів справи вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] та надано дозвіл матері, без згоди батька оформлювати документи, що надають право на виїзд з України неповнолітнього [PERSON] до досягнення ним 16 річного віку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач посилається, як на підставу задоволення позову на те, що неповнолітній [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає, речей в квартирі не має, про що надано акти від 04.02.2020, 03.04.2020, 01.06.2020, 07.08.2020, 02.10.2020, 02.12.2020, 02.02.2021 рр. Проте суд вказані доводи позивача до уваги не приймає, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року у справі N 210/1857/15-ц провадження N 61-9505св18 дійшов правового висновку про те, що проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Вказаний правовий висновок Верховного Суду міститься у постанові від 10.07.2019 року № 465/7083/13 ц. Суд приймає до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги [PERSON] є порушенням житлових прав дитини [PERSON] , [INFO]. Враховуючи вище викладене, а також не надання позивачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України належних, допустимих докази на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Звернення позивача із вимогою про зняття з реєстраційного обліку суперечить положенню ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Європейський Суд з прав людини зазначає, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed