Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 05.07.2017 року, в якій просив суд визнати його сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: б-р. Вечірній 10/114, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Предявлені вимоги [PERSON] мотивував тим, що він є власником житлового, приміщення, розташованого за адресою: б-р. Вечірній 10/114, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. [PERSON] є його рідним сином та зареєстрований в зазначеній квартирі, однак з травня 2014 рок та по теперішній час в ній не проживає, не сплачує добровільно комунальні платежі, які за нього нараховуються, його особисті речі в квартирі відсутні. Фактично син обрав інше місце проживання, переїхавши проживати до своєї дружини за адресою: вул. Тимирязева 1/28, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Оскільки реєстрація відповідача обмежує його права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, що ставить його в скрутне матеріальне становище, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушений звернутись до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, предявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в контексті ст.76 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, згідно заяви просив справу розглянути за його відсутності, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Оцінюючи характер процесу, важливість предмета розгляду, який стосується захисту права власності, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача та на підставі наявних доказів, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України»\~ та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 29.12.2006 року [PERSON] є власником квартири №114 в буд.№10 на б-рі Вечірньому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Право власності зареєстровано за ним КП ДОР «Криворізьке БТІ» 29.12.2006 року за №17375497, запис № 234 в книзі 85жбк-234, що підтверджується правовстановлюючими документами на майно (а.с.7,8). В зазначеній квартирі окрім позивача з 24.05.2007 року значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON], що підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду (а.с.11). Як вказував позивач, що не спростовано відповідачем, сторони перебувають між собою в родинних відносинах, а саме [PERSON] є рідним сином [PERSON], тобто є кровними родичами прямої лінії споріднення. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку, що вони регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вказував позивач, що також підтверджується актом з місця проживання від 02.07.2017 року, посвідченим головою ЖБК «Домобудівельник V» та підписами сусідів (а.с.5), [PERSON] з травня 2014 року та по теперішній час не проживає за адресою реєстрації: б-р. Вечірній 10/114, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, оскільки перебуває в шлюбі та проживає з дружиною за іншою адресою. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, втрачають право на користування житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла чи законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає понад один рік, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а його реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], який вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених вимог та необхідність їх задоволення в цій частині із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: б-р. Вечірній 10/114, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Стосовно вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку в судовому порядку, то суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, оскільки відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обовязок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, суд приходить до висновку про безпідставність та передчасність предявлення таких вимог, у звязку з чим в їх задоволенні в цій частині необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача по 320 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог (а.с.1).

Outcome: partial