Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником будинку [ADDRESS] На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. В його будинку зареєстрований малолітній [PERSON], місце проживання якого за цією адресою було зареєстровано разом з матір'ю [PERSON] Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 січня 2017 року [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, але судом не вирішувалося питання щодо права користування будинком малолітнього [PERSON]. Жодного дня з моменту реєстрації дитина не проживала у його будинку. Реєстрація в його будинку малолітнього [PERSON] перешкоджає йому в реалізації права розпоряджатися своїм майном. У зв'язку з чим, просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву про розгляд справи в його відсутність, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом від 23.11.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори. З картки реєстрації особи вбачається, що з 13.02.2013 року за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] разом зі своєю дитиною [PERSON], [INFO]; з 01.07.2016 року був зареєстрований малолітній [PERSON], [INFO]. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 січня 2017 року, [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 365 від 10.10.2016 року, виданої КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] числиться за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.1996 року. Згідно акту про проживання від 22.11.2016 року, складеного депутатом Селидівської міської ради [PERSON], в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] фактично проживає тільки [PERSON] У відповідності до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідачів у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, суд відзначає, що у відповідності до вимог ч. ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], має бути місце проживання його матері [PERSON], де вона проживає постійно, переважно або тимчасово. Тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст.72 ЖК України, ст. ст. 29, 405 ЦК України,

Outcome: approved