Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Броварський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зменшення розміру аліментів. Подану заяву мотивує тим, що 30.10.2017 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. У період шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року із позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання доньки у розмірі 3000 грн., вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін на підставі постанови Київського апеляційного суду. Починаючи з січня 2020 року фінансова спроможність позивача зазнала суттєвих змін, а через оголошений карантин, позивач вимушений припинити свою підприємницьку діяльність, шляхом зняття з обліку у контролюючому органі, як платника податків у зв`язку із відсутністю доходу. Крім того, на утриманні позивача перебуває непрацездатна мати, яка через свій вік та стан здоров`я, також потребує систематичної фінансової допомоги від позивача. За вказаних обставин, позивач просить змінити розмір аліментів з 3000 грн. до 1200 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що майновий стан позивача не змінився. Представник відповідача на початку розгляду справи заперечував проти задоволення позову, оскільки майновий, фінансовий стан позивача не змінився. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Броварський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 05.06.2019 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва із [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 01.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (а.с.9-11). Постановою Київського апеляційного суду від 27.09.2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року залишено без змін (а.с. 12-17). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Положенням ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У відповідності до положень ч.1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Положенням статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач звертаючись із позовом про зменшення розміру аліментів, мав довести факт зміни будь-якої з обставин, зазначеної у ст. 192 СК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 7 статті 81 ЦПК України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач [PERSON] , як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що його фінансові можливості змінилися, на території України запроваджено карантин, та всі обставини в сукупності змусили його припинити свою підприємницьку діяльність, а також на його утриманні перебуває його непрацездатна мати, яка в силу свого віку, стану здоров`я потребує систематичної фінансової допомоги. Доводи позивача про те, що припинення підприємницької діяльності є доказом погіршення фінансового стану, суд до уваги не приймає з огляду на наступне. Письмові матеріали справи містять довідку від 02.07.2020 року видана позивачу заступником директора Броварського міськрайцентру зайнятості, відповідно до останньої [PERSON] зареєстрований у центрі зайнятості, як такий, що шукає роботу з 02.07.2020 року. Позовну заяву про зменшення розміру аліментів позивач подав до Деснянського районного суду м. Києва 06.07.2020 року. Таким чином, тимчасове безробіття позивача не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, враховуючи, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною. Крім того, із вказаним позовом позивач звернувся через 4 дні після взяття його на облік як безробітного, що не може свідчити про погіршення майнового стану (постанова Верховного Суду від 23.01.2019 року справа № 464/3480/17-ц (провадження № 61-891св17). Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що у рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року, [PERSON] у своїх поясненнях вказав, що ним припинена діяльність як фізичної особи - підприємця, проте не заперечує щодо стягнення із нього аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки у розмірі 3000 грн. Інших доказів в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України щодо зміни майнового стану позивачем надано не було. Доводи позивача [PERSON] , щодо наявності на його утриманні непрацездатної матері, суд сприймає критично, з урахуванням наступного. Всупереч положенню ст.ст. 76-81 ЦПК України позивач [PERSON] не надав суду доказів родинних відносин позивача із [PERSON] (а.с.24-26), а також відсутні докази перебування вказаної особи на утриманні позивача. Крім того, з наданих позивачем копій паспортів вбачається, що адреси реєстрації позивача (а.с. 18-19) та [PERSON] (а.с.24-25) не співпадають. Наданий позивачем електронний рецепт на прізвище хворого [PERSON] суд сприймає критично, оскільки джерело фінансування ліків для вказаної особи - програма «Доступні лікі» (а.с.27), строк дії рецепту з 30.06.2020 року по 30.07.2020 року, при цьому доказів придбання ліків за рахунок коштів позивача, а також систематичне їх придбання, позивачем надано не було. Надана копія довідки від 03.09.2020 року на ім`я [PERSON] та виписного епікризу № 5089 є доказом стану здоров`я вказаної особи, проте не може бути доказом того, що вказана особа перебуває на утриманні позивача [PERSON] . Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не доведено, а як наслідок судом не встановлено обставин зміни матеріального чи сімейного стану позивача, що дало б підстави стверджувати про необхідність зменшення розміру аліментів. Враховуючи положення ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed