Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 31 грудня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики шляхом написання розписки. Згідно умов Договору позивач надав відповідачу позику у розмірі 276 300 доларів США в національній валюті України по курсу НБУ зі строком повернення позики до 01.07.2010 року. Відповідач свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів у передбачені строки не виконав, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача борг по Договору, який станом на 06 липня 2015 року в гривневому еквіваленті складає 5 807 328,66 гривень та стягнути відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 873 485,70 гривень. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Просили визнати поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності. У судовому засіданні відповідач пояснив, що він писав розписку про те, що позивач давав гроші. Представник відповідача просила в позові відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, який на її переконання почав перебіг 02.07.2010 року та відповідно до ст. 257 ЦК України сплив 02.07.2013 року, в той час як позов був пред'явлений 01.08.2013 року. Про застосування строку позовної давності представник відповідача надала відповідну заяву та з цих підстав просила в позові відмовити, зазначивши про відсутність в позивача доказів поважності пропуску такого строку. Суд, заслухавши представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В судовому засіданні встановлено, що 31 грудня 2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 276 300 доларів США в національній валюті України по курсу НБУ зі строком повернення позики до 01 липня 2010 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів [PERSON] надав розписку на вказану суму (а.с. 7). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідач зобов'язався повернути вказану суму до 01.07.2010 року, але станом на 06 липня 2015 року відповідач грошові кошти не повернув і відповідно розмір його заборгованості становить в гривневому еквіваленті 5 807 328,66 гривень та відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 873 485,70 гривень. Позивач просив стягнути з відповідача кошти в такому розмірі. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач так і не виконав зобов'язання по Договору та суму позики позивачу не повернув. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами ст. 267 ч.ч. 4, 5 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності. Виходячи з вказаного, для позивача у справі перебіг строку позовної давності розпочався з 02.07.2010 року та відповідно останнім днем такого строку є 03.07.2013 року. Позов позивачем пред'явлено лише 01.08.2013 року, у зв'язку з чим представник відповідача заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Судом встановлено, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості подавався позивачем 27.06.2013 року до Солом'янського районного суду м. Києва та в подальшому ухвалою суду від 05.07.2013 року був повернутий позивачу. Згідно з даними повідомлення, картки гостя, ваучера з 29 червня 2013 року по 29 липня 2013 року [PERSON] перебував на санаторно-профілактичному лікуванні у ДП «Санаторій «Україна». Зазначені обставини суд вважає поважними причинами пропуску строку позовної давності, а тому порушене право позивача підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. На підставі ст.ст. 257, 261, 267, 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: partial