Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя соба: Товарна біржа «Київська універсальна біржа» про визнання договору купівлі- продажу дійсним, визнання права власності на квартиру. Просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 06 вересня 1996 року на Товарній біржі «Київська універсальна біржа», зареєстрованого на біржі 06 вересня 1996 року за № В9008/10678 та визнати за позивачем право власності на дану квартиру. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 06 вересня 1996 року між [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від власного імені та імені неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат загальною площею 73,20 кв.м. Даний договір був укладений на Товарній біржі «Київська універсальна біржа» та зареєстрований на біржі 06 вересня 1996 року за № В9008/10678. Під час укладання даного договору сторонам не було відомо про те, що вказаний договір необхідно укласти саме в нотаріальній формі. Сторони за договором купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 06 вересня 1996 року повністю виконали умови даного договору, покупці сплатили 300,00 грн. продавцю за придбання спірної квартири, а продавці в свою чергу звільнили квартиру та виписалися з неї. З 05.05.1999 року в спірній квартирі зареєстрований та проживає рідний дядько позивача [PERSON], що підтверджує факт володіння позивачем квартирою. Таким чином відсутність нотаріального посвідчення договору в подальшому унеможливила його реєстрацію в органах, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, додатково надала пояснення викладені в позовній заяві, просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність позовні вимоги визнали в повному обсязі. Представник третьої особи Товарної біржи «Київська універсальна біржа» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 06 вересня 1996 року між [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від власного імені та імені неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат загальною площею 73,20 кв.м.(а.с. 6) Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, був укладений в письмовій формі, та відповідно з вимогами, встановленимист.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» зареєстрований на Київській Універсальній біржі, в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № В9008/10678 від 06 вересня 1996 року. Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 2 ст. 220 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З аналізу укладеного сторонами 06.09.1996 договору купівлі-продажу випливає, що він містить всі узгоджені сторонами істотні умови, необхідні для договорів даного виду, зокрема, щодо предмету договору та його вартості, та були повністю та фактично виконані обома сторонами. Разом з тим, під час укладання даного договору сторонам не було відомо про те, що вказаний договір необхідно укласти саме в нотаріальній формі. Сторони за договором купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 06 вересня 1996 року повністю виконали умови даного договору, покупці сплатили 300,00 грн. продавцю за придбання спірної квартири, а продавці в свою чергу звільнили квартиру та виписалися з неї. Щодо вимоги позивача про визнання права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] суд дійшов до наступного. 29.01.2015 року рішенням державного реєстратора було відмовлено позивачу у державній реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з тим, що документи, які подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. (а.с. 7) Відповідно до п.36 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17.10.2013 року № 868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 та 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволені вимоги про визнання права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки згідно ст. 220 ЦК України, договір лише визнається дійсним, а визнання права власності не передбачено, оскільки право власності виникає в силу Закону, зокрема на підставі частини 3 статті 334 ЦК України після набрання чинності таким рішенням суду. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя соба: Товарна біржа «Київська універсальна біржа» про визнання договору купівлі- продажу дійсним, визнання права власності на квартиру підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: partial