Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником і проживає в квартирі [ADDRESS] . Крім нього в будинку також зареєстровані: [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (відповідач), останній в квартирі не проживає більше року. При цьому, останній не сплачує за житлово-комунальні послуги, ремонту не проводив, будинком не цікавиться, його особисті речі в житлі відсутні. Натомість, він змушений сплачувати комунальні послуги, що нараховуються в тому числі і на відповідача, а також має інші незручності, пов`язані з реєстрацію в будинку відповідача. Факт непроживання відповідача за вищевказаною адресою підтверджується актами ЖБК №183. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його відсутності не існує, а тому вважає, що такий втратив право користування житлом приміщенням. Ухвалою суду від 25.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву за змістом якої позов підтримує та просить такий задоволити, а розгляд справи здійснювати у його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча у відповідності до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або відзиву на позов не поступало, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін та з врахуванням поданих заяв клопотання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту положень ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та договору купівлі-продажу. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 3 від 28.01.2020 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (відповідач). Встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає більше року у спірному житлі (квартирі), своїх особистих речей в ній не тримає, будь-якої домовленості про збереження за нею житлової площі за період відсутності не існує. Як стверджується актами ЖБК №183 від 02.11.2019, 23.08.2019, 10.01.2020, 28.04.2020 відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але понад один рік не проживає. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено. Таким чином, суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірному житлі понад один рік без поважних причин, втратив право на користування ним з підстав визначених ч.2 ст.405 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн. в користь позивача. На підставі ст.ст.401, 405 ЦК України та

Outcome: approved