Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить винести рішення, яким зобов'язати [PERSON] [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з онуком та визначити способи його участі у вихованні онука [PERSON] під час усіх сезонних канікул, а саме: до 3-х днів упродовж зимових, до 3-х днів упродовж весняних та до 3-х днів упродовж осінніх канікул, а також до 14 днів протягом літніх канікул, враховуючи бажання дитини та за домовленістю з дідом із зобов'язанням повернути дитину матері. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просять суд його задоволити. Відповідач та її представник вимоги позивача заперечили. Представник служби у справах дітей вимоги позивача підтримала. Заслухавши пояснення сторін, малолітньої дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача. У відповідності з положеннями ст. 257 СК України дід має право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні дідом своїх прав щодо виховання внуків. Якщо такі перешкоди чиняться, дід має право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Згідно ст. 263 СК України спір щодо участі діда у вихованні дитини вирішується відповідно до ст. 159 цього Кодексу, якою передбачено, що суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час спілкування з урахуванням віку, стану здоровя дитини, а також інших обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, не заперечується сторонами, підтверджується наявними у справі копіями документів, що позивач є дідом [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з матірю [PERSON] у місті Тернополі. Позивач стверджує, що [PERSON] перешкоджає йому приймати участь у вихованні внука. Проте, такі твердження позивача заперечує відповідач. Вона повідомила, що разом з сімєю постійно проживає у місті Тернополі, а в Бродах буває вкрай рідко, так як має доньку, якій ще не виповнилось одного року. Вона просить врахувати, що син навчається у школі, відвідує гуртки, секції, а тому не вважає за необхідне забирати його у місто Броди, так як це буде перешкоджати постійному навчальному та виховному процесу дитини. Пропонує дідусеві приїжджати у Тернопіль і там спілкуватись з онуком. З такою пропозицією відповідача не погоджується позивач та просить врахувати, що його вік та стан здоровя не завжди дозволяє йому приїхати у Тернопіль до онука, тому вважає за можливе, щоб інші члени його родини, наприклад, дружина чи дочка привозили онука у місто Броди на кілька днів. Встановлено, що за зверненням позивача [PERSON] з питань захисту прав дитини Бродівської районної державної адміністрації Львівської області 29.06.2017 року визначено спосіб участі дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] у вихованні онука [PERSON], а саме: до 3-х днів упродовж зимових, до 3-х днів упродовж весняних та до 3-х днів упродовж осінніх канікул, а також - до 14 днів протягом літніх канікул, враховуючи бажання дитини та за домовленістю з дідусем із зобовязанням повернути дитину матері (а.с. 9). Проте, на думку суду, таке рішення є не конкретним, адже у ньому не визначено місця проведення зустрічей діда та онука; з ким має домовлятися дід; кого слід зобовязати та у який спосіб повернути дитину матері. Представник служби у справах дітей в судовому засіданні уточнила, що не проти проведення зустрічей діда з онуком як в Тернополі, так і в Бродах. А усі інші моменти слід узгоджувати по мірі їх виникнення. В судовому засіданні десятирічний [PERSON] повідомив, що не проти бачитися з дідусем і йому не важливо де саме в Бродах чи у Тернополі. На думку суду, безпідставними є аргументи відповідача про те, що позивач є людиною похилого віку та існує небезпека щодо перебування дитини за місцем його проживання, а сам по собі вік позивача не може бути перешкодою для прийняття ним участі у вихованні внука. З урахуванням наведених вище обставин та виходячи із змісту позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial