Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] Позивач звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилося, що відсутній правовстановлюючий документ на дане спадкове майно, а на померлого такого документу не видають. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, суду подав заяву в якій просить розглядати справу у відсутності їхнього представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] у віці 90 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції в Тернопільській області 25 грудня 2013 року, актовий запис №13. Ще за життя [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], що підтверджується довідкою Красіївської сільської ради Монастириського району Тернопільської області №34 від лютого 2014 року. Померла [PERSON] за життя не набула права приватної власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями так як не виробила правовстановлюючих документів. Згідно заповіту, складеного 23 грудня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №43 спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями та все своє майно, яке буде належати їй на день своєї смерті де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось своєму внукові [PERSON]. Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та визнання за ним права власності на це майно необхідно керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується повідомленням КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» №168 від 10.04.2014 року,спадкуванню підлягають два житлові будинки з надвірними будівлями в [ADDRESS], з яких житловий будинок під літерою «А», побудований в 1983 році, та господарські будівлі, а саме, курник під літерою «З», комора під літерою «К» та житловий будинок під літерою «А1», побудований в 1958 році та надвірні будівлі під літерами «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж». Згідно з ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року №6-54це12). Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватись в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно правової позиції Верховного Суду України по справі №6-137цс13 у 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи та беручи до уваги вищевказане суд прийшов до переконання, що спадкодавець [PERSON] набула статус власника житлових будинків та право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняв так як на момент смерті проживав разом з спадкодавцем . Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом також встановлено, що [PERSON] у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, до державної нотаріальної контори не подав, однак протягом шести місяців з часу смерті бабці [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, позивач фактично набув майнові права на вказане майно після смерті [PERSON] Згідно п. 3.1 Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже, він, як спадкоємець за заповітом має право на спадкове майно. Крім того, відповідач заперечень до позовних вимог не має, тому з врахуванням вищевказаного, суд виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved