Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» на свою користь компенсацію за відпустки в загальній сумі 3926,40 грн. та середній заробіток за час затримки по день розрахунку. В обґрунтування позову посилався на те, що з 01.12.2008 року він працював у ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» на посаді начальнику відділу маркетингу. Наказом №12/к від 16.05.2016 року він був звільнений з посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, однак при звільненні йому не було сплачено компенсацію за відпустки в сумі 3926,40 грн. В подальшому позивач надав заяву про отримання сплати відпускних в сумі 2879грн.(а.с.34). Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність та письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що позивач мав невикористані дні відпустки під час роботи на ТОВ «Укрграфіт» у період з 01.11.2006р. по 30.11.2008р., при цьому тривалість невикористаної відпустки становила 50 календарних днів. Під час перебування позивача у трудових відносинах з ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» він використав усі передбачені законодавством види відпусток у повному обсязі. Відповідач, отримавши інформацію про невиплату ТОВ «Укрграфіт» позивачу компенсації за невикористані дні відпустки, звернувся до ТОВ «Укрграфіт» з листом від 16.05.2016р. з проханням здійснити перерахування невиплаченої компенсації за період роботи з 01.11.2006р. по 30.11.2008р. З наданої довідки вбачається, що розмір середньої заробітної плати позивача складав 71,55грн., а розмір нарахованої компенсації за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб, ЄСВ та військового збору складає 2879,89грн. Вказану суму ТОВ «Укрграфіт» перерахував на рахунок відповідача 02.06.2016р., а відповідач 06.06.2016р. здійснив виплату вказаної суми позивачу. Враховуючи наведене представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.83 КЗпП України, ч.3 ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював у ТОВ «Укрграфіт» у період з 01.11.2006р. по 30.11.2008р., звільнений згідно наказу №30/к від 01.12.2008 року в порядку переводу на роботу до ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» за п.5 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією відповідного наказу. За бажанням позивача відповідно до ст.81 КЗпП України йому не було надано щорічну відпустку за період роботи в кількості 50 днів та не виплачено грошову компенсацію (а.с.3). Наказом №12/к від 16.05.2016 року [PERSON] був звільнений з посади начальнику відділу маркетингу у ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.2). Судом також встановлено, що ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» звернувся до ТОВ «Укрграфіт» з листом від 16.05.2016р. з проханням здійснити перерахування невиплаченої компенсації за період роботи з 01.11.2006р. по 30.11.2008р. З довідки ТОВ ПВП «Укрграфіт» від 02.06.2016р. вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складав 71,55грн., а розмір нарахованої компенсації за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб, ЄСВ та військового збору складає 2879,89грн. Вказану суму ТОВ «Укрграфіт» перерахував на рахунок відповідача 02.06.2016р., а відповідач 06.06.2016р. здійснив виплату вказаної суми позивачу, про що ним не заперечується. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4 статті 60 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності заборгованості з боку відповідача компенсації за невикористані відпустки, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed