Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суд з позов до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Славутської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 22 листопада 1997 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюби сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON], виїхала за кордон, протягом п'яти років не проживає разом з сім'єю та перестала спілкуватися з позивачем та неповнолітнім сином. На даний час позивач має намір разом з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], виїжджати за кордон, зокрема, на відпочинок до інших країн, з туристичною метою, та з метою оздоровлення та розширення світогляду дитини. Однак отримати дозвіл матері на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за кордон України, позивач не має можливості, оскільки втратив зв'язок з відповідачем [PERSON], яка виїхала за кордон, та близько п'яти років не проживає разом з сім'єю, та перестала спілкуватися з позивачем та неповнолітнім сином [PERSON]. Тому позивач просить суд надати йому дозвіл на тимчасові виїзди за кордон із неповнолітнім соном [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері дитини [PERSON], до досягнення дитиною 16-ти річного віку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнає, та не заперечує щодо виїзду неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], на відпочинок та лікування за межі території України, у супроводі батька, [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник третьої особи служби у справах дітей Славутської районної державної адміністрації [PERSON], проти позову не заперечувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що з 22 листопада 1997 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. Сторони є батьками неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO] року, що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Позивач [PERSON] піклується про неповнолітнього сина [PERSON], має бажання оздоровити його, повезти на відпочинок, з метою розширення його кругозору. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним або обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст. 10 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Згідно ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб які уповноважені ними. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з положень ст.ст. 150, 155, СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст.150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3858-XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», додатком 4 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152. Так, пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи те, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, та те, що відповідач [PERSON], не заперечує щодо виїзду неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі території України, у супроводі батька, [PERSON], [INFO], суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі ч.7 ст. 7, ст.ст. 150, 155, СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 294, 367 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, суд,

Outcome: approved