Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому зазначено, що [PERSON] з 2012 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , і у них народилася дитина, а саме: [PERSON] , [INFO] , про що, свідчить свідоцтво про народження [NUMBER] . До кінця 2018 року дитина [PERSON] , [INFO] , проживав з матір`ю [PERSON] , з моменту народження батько дитини [PERSON] допомагав, надавав кошти на дитину, але на початку 2019 року, [PERSON] узяв до себе дитину та до теперішнього часу дитина проживає з відповідачем. Згоди щодо місця проживання сина з [PERSON] не досягнуто. Фактично син проживав разом з ним з початку 2019 року по теперішній час. У зв`язку з цим [PERSON] подала позовну заяву, яку в процесі розгляду справи уточнила та просить суд визначити місце проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки усіх доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач первинного позову [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та дала пояснення аналогічні тим, що викладені в її позові, а у зустрічних позовних вимогах [PERSON] просила відмовити у повному обсязі. Представник [PERSON] , адвокат Левицька Ю.В. також підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити, а у позовних вимогах [PERSON] відмовити у повному обсязі. Не погоджуюся з позовними вимогами, відповідач по первісному позову [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишивши його на утриманні і вихованні батька [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом в своїй позовній заяві зазначив, що він, [PERSON] , з відповідачем по справі має спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини наразі відсутні. Стосунки з відповідачем виявилися невдалим. Спільне життя не склалося через несумісність характерів. Останні роки дитина проживає постійно з ним, іноді проживав з матір ю, цей факт підтверджує особиста думка дитини котра каже, що не бажає проживати з матір ю. З цього приводу позивач звернувся до психолога для отримання висновку, чому дитина не бажає спілкуватися з матір`ю. Позивач має житло, що відповідає санітарним нормам, самостійно виховує дитину, постійно піклується за нею, повністю матеріально її забезпечує. Позивач зустрічного позову [PERSON] , у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та дав пояснення аналогічні тим, що викладені у його зустрічному позові, та просив зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у позовних вимогах [PERSON] відмовити. Представник [PERSON] , адвокат Новіков І. О. також підтримав зустрічні позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити, а у позовних вимогах [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району Шиян Н.В. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] , а у задоволенні первинного позову [PERSON] вважав за необхідне відмовити. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає [PERSON] три роки, оскільки вони сусіди. Як жінка [PERSON] нормальна. С квітня 2019 року з нею не проживає її син [PERSON] . Наразі дитина неврівноважена, з агресією, оскільки зараз дитина проживає разом з [PERSON] , який, на її думку, багато дозволяє дитині. Вважає, що дитині краще буде з матір`ю. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю [PERSON] . Відповідач не казав своєї матері про дитину до самого народження. [PERSON] раніше водила сина на масажі, давала йому читати книжки, алкоголем не зловживає. Відповідач [PERSON] не хотів, щоб дитина спілкувалась з її старшою донькою. Мати [PERSON] дуже на нього впливає. Сам [PERSON] дуже балує дитину. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю [PERSON] . Вона разом з сином купила ліжко та коляску для малюка. [PERSON] постійно возив [PERSON] пакети з продуктами, і так було шість років. [PERSON] зловживає алкоголем, в неї постійно немає грошей, [PERSON] готував дитину до школи, сама [PERSON] постійно ходить із запахом алкоголю, дитиною не займається, нецензурно виражається. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 2012 році сторони мали особисті інтимні стосунки без реєстрації шлюбу, внаслідок чого у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [NUMBER] (а.с.8). Батьки неповнолітнього сина [PERSON] не дійшли згоди, щодо місця проживання останнього. Мати дитини [PERSON] не згодна з тим, щоб син проживав разом з батьком. Батько дитини [PERSON] не згодний з тим, щоб син проживав разом з матір ю. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін та показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Між позивачкою [PERSON] та матір`ю відповідача [PERSON] - [PERSON] також склались вкрай недоброзичливі та ворожі стосунки, що підтверджено роздруківками телефонних повідомлень, які надані [PERSON] та правдивість яких не оспорюється сторонами, та в яких містяться ненормативна лексика та погрози з приводу місця проживання дитини (а.с.38-41). Згідно наданої характеристики - [PERSON] , [INFO] , навчається в Запорізькій спеціалізованій школі № 72 у м. Запоріжжя, з поглибленим вивчанням хімії та біології, де зазначено, що [PERSON] , [INFO] виявляє високий інтерес до навчання, мислення розвинене відповідно до вікових норм, увага стійка, батько [PERSON] приводить сина до школи та забирає, цікавиться його результатами навчання, співпрацює з його класним керівником, відвідує батьківські збори. Мати до школи приходить не часто, успіхами сина майже не цікавиться (а.с.36, 48). Згідно акту обстеження від 23.04.19р. умов проживання проведеного за адресою: [ADDRESS] , де мешкає малолітній [PERSON] , [INFO] , встановлено, що санітарно гігієнічні умови в квартирі добрі. Умови для виховання, розвитку та проживання дитини створено на належному рівні, що полягає у створенні окремої кімнати та спального місця дитини, наявний одяг, взуття, іграшки та особисті речі дитини, усі шкільні приладдя (а.с.123). Згідно акту обстеження умов проживання матері дитини проведеного за адресою: [ADDRESS] встановлено, що санітарно гігієнічні умови в квартирі задовільні (а.с.122). Відповідно до висновку від 11.07.2019р. районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування вирішила: вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за місцем його проживання (а.с.115). Також приймаючи до уваги те, що у батька створенні гарні умови проживання малолітньої дитини та сам малолітній бажає проживати разом з батьком, орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , що також підтверджено Витягом з протоколу № 12 від 20.06.19р. засідання комісії захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (а.с.116-117). У ст. 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Стаття 7 Сімейного кодексу України передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Також судом в судовому засіданні була заслухана думка представника органу опіки Шиян Н.В., яка пояснила, що з дитиною за згодою обох батьків без їх присутності проводилася бесіда, щодо його місця проживання. Дитина повідомила про те, що на даний час проживає та бажає в подальшому проживати з батьком [PERSON] , який ним опікується, займається, проводить час, водить на гуртки, возить до школи та на курси англійської мови. Також малолітній [PERSON] , [INFO] , досить негативно висловлювався про матір, і виявив бажання проживати з батьком. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція). Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , з початку 2019 року, тобто більше ніж півтора року, проживає з батьком, який постійно проявляє любов та турботу про сина, приймає участь у його вихованні, утриманні та навчанні. Створені ним умови для проживання дитини в повній мірі можуть забезпечити його повноцінний розвиток, навчання та виховання, що підтверджується вищезазначеним протоколом комісії з питань захисту прав дитини від 20.06.19р. (а.с.116-117). Такі висновки суду не спростовуються показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та підтверджуються нижченаведеними висновками спеціалістів - психологів. Так, згідно висновку спеціаліста - психолога від 21 травня 2019 року [PERSON] , [INFO] , емоційна позитивно ставиться до батько [PERSON] , любить його, цінує, дорожить тими взаємовідносинами, які склалися з батьком і відчуває емоційну близькість до нього. В свою чергу свою мати [PERSON] , сприймає негативно, емоційна холодно аргументуючи це тим, що мама не проявляє до нього почуття любові, турботи і уваги, систематично зловживає алкоголем і проявляє фізичне насильство по відношенню до нього (а.с.109-114). Також згідно висновку психолога - психоаналітика від 19.08.19р., щодо стану дитини [PERSON] , [INFO] , у дитини сформоване негативне ставлення взаємовідносин в родині, амбівалентні почуття до матері. У разі зміни місця проживання дитини існує значний ризик формування у дитини несприятливих наслідків у вигляді деформації розвитку (а.с.145-150). З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи вік дитини, стан його здоров`я, прив`язаність до батька, його чітко висловлене бажання проживати разом з батьком, визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з його батьком відповідає інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved