Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Посилається на те, що 17.12.2014 р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №00644, предметом якого є транспортний засіб марки Беларус 82.1 (трактор). Відповідно до умов даного договору лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та надати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачних договором. В усній формі представник товариства повідомила його, що він повинен спочатку внести передплату у розмірі 33500 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в корситування предмет лізингу. Того дня позивачем було внесено відповідну плату у розмірі 33500 грн. із зазначенням призначення платежу «сплата за лізинговий платіж» згідно договору. Однак представником відповідача не було розяснено усіх істотних умов договору, а саме: призначення платежу, який виявився адміністративним платежем за своїм цільовим призначенням, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, а не частковою оплатою вартості трактора. В договорі передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної та повної інформаці , завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір якнайшвидше, оскільки вона зайнята з іншими клієнтами. Протягом декількох днів предмет договору позивачу не був переданий і на день подачі позову. Відповідач відмовився передавати позивачу предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума у розмірі 33500 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало відомо, що сплачені кошти не повернуть, можливості розірвати договір немає, оскільки в договорі немає можливості розірвання договору з ініціативи лізингооодержувача, що є порушенням його прав як споживача. На звернення позивача до товариства «Лізингова компанія «Автофінанс» із заявами про повернення коштів, йому було відмовлено. Згідно ст. 203 ЦК України правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має біти вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має складатися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається з договору лізингу, укладеного сторонами, адміністративний платіж розуміється, як одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при уладенні договору. Відповідно до п.9 договору, перший лізинговий платіж складається у томі числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 33500 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Також на виконання умов вищевказаного договору позивачем також було сплачено реєстраційний платіж у розмірі 167,50 грн. Згідно листа Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг від 14.03.2014 р. №2135/16-9, послугу, яку ТОВ «Автофінанс» зобовязувалося надати відповідно до умов укладеного договору з позивачем має ознаки, як фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, так і фінансової послуги послуги з надання коштів у позику. Згідно листа комісії від 12.03.2014 р. №2060/16-9 інформація щодо Товариства внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Товариство взято на облік, як юридичну особу серії ФЛ №486 від 11.09.2012 р. з правом надання фінансової послуги фінансовий лізинг. Оскільки під час укладення договору відповідач не мав дозволу на надання послуг з адмінстративних фінансових активів, то позивач вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до п.12.13 договору у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю,виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встанволення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконання ним договору є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача у розмірі 33500 грн., а тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та ч.3 п.5 Закону. Підтвердження недобросовісності відповідача також є зазначена ним інформація на веб-сайті безкоштовиних оголошень Україхни на Avto-Ria, в якому зазначено, що у відповідача в наявності є трактор Беларус 82.1, вартістю 173 тис. грн. Однак у додатках відповідач зазначив взагалі іншу ціну, в два рази перевищуючу ціну, ніж та, яка зазначена в рекламному оголошенні. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №00645 від 17.12.2014 р., укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути з відповідача на його користь у порядку реституції безпідставно набуті кошти в розмірі 33500 грн. та безпідставну сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку у сумі 167,50 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Позивачем та його представником згідно довіреності [PERSON] суду подано заяви, в яких вони просять провести розгляд справи у їх відсутності. Позов підтримують та просять задоволити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують. В судове засідання представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не зявився. Про день, час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений шляхом вручення поштового відправлення рекомендованим листом. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв позивача та його представника про слухання справи за їх відсутності, неявки представника відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17.12.2014 р. між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 00644, предметом якого є транспортний засіб марки Беларус 82.1 (трактор). Відповідно до умов даного договору лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та надати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачних договором. В той день позивачем було внесено відповідну плату у розмірі 33500 грн. із зазначенням призначення платежу «сплата за лізинговий платіж» згідно договору. Однак представником відповідача не було розяснено усіх істотних умов договору, а саме: призначення платежу, який виявився адміністративним платежем за своїм цільовим призначенням, тобто винагородою лізингордавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, а не частковою оплатою вартості трактора. У позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної та повної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору нею пояснилися та спонукала підписати договір якнайшвидше, оскільки вона зайнята з іншими клієнтами. Протягом декількох днів після підписання договору і на день подачі позову предмет договору позивачу не був переданий. Відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума у розмірі 33500 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало відомо, що сплачені кошти не повернуть, можливості розірвати договір немає, оскільки договором не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. На звернення позивача до товариства «Лізингова компанія «Автофінанс» із заявами про повернення коштів, йому було відмовлено. Згідно ст. 203 ЦК України правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має складатися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається з договору лізингу, укладеного сторонами, адміністративний платіж розуміється, як одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Відповідно до п.9 договору, перший лізинговий платіж складається у томі числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 33500 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Як вбачається з платіжних документів, на виконання умов вищевказаного договору позивачем було сплачено реєстраційний платіж у розмірі 167,50 грн. та авансовий платіж у розмірі 33500 грн. /а.с.15-17/. Згідно листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг від 14.03.2014 р. №2135/16-9, послугу, яку ТОВ «Автофінанс» зобовязувалося надати відповідно до умов укладеного договору з позивачем має ознаки, як фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, так і фінансової послуги послуги з надання коштів у позику. Згідно листа комісії від 12.03.2014 р. №2060/16-9 інформація щодо Товариства внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Товариство взято на облік, як юридичну особу серії ФЛ №486 від 11.09.2012 р. з правом надання фінансової послуги фінансовий лізинг. Відповідно до п.12.13 договору у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням ч.1, п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Оскільки надання можливості продавцю (виконавцю,виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконання ним договору є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача у розмірі 33500 грн., а тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та ч.3 п.5 Закону. Відповідно до ч.1,п.п.2,4,7 ч.3,ч.5 та ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється. Нечесна підприємницька практика включає таку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється дії, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсною. Згідно п.2 ч.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір має бути визнаний недійсним в цілому. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків ,крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможивості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст.216 ЦК). Відповідно до п.10.16 договору, споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем у процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Згідно п.12.13 у випадку відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Підтвердження недобросовісності відповідача також є зазначена ним інформація на веб-сайті безкоштовиних оголошень України на Avto-Ria, в якому зазначено, що у відповідача в наявності є трактор Беларус 82.1, вартістю 173 тис. грн. Однак у додатках відповідачем зазначено іншу ціну, в два рази перевищуючу ціну, ніж ту, яку зазначено в рекламному оголошенні /а.с.15, 18/. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що перед підписанням договору лізингу представником компанії не розяснено всіх умов договору, введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, чим порушено права останнього, як споживача, не виконано умов договору, а також не повернуто кошти, сплачені ним при укладенні договору лізингу, а тому права позивача підлягають відновленню шляхом задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1218 грн. на користь держави.

Outcome: approved