Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа-Яковлєва С.П. про тлумачення договору та з урахуванням неодноразових уточнень та заміну первісного відповідача належним-Шевченко О.А. і залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- Фоміна О.І., [PERSON] просив визнати [PERSON] іпотекодавцем за договором позики від 24.07.2010 р., укладеним між [PERSON] ( позичальник) та [PERSON] ( позикодавець) та договору застави квартири [ADDRESS], звернути стягнення на нерухоме майно, а саме на зазначену квартиру, задовольнити за рахунок іпотеки вимоги [PERSON] станом на 11.05.2018 р. за договором позики у розмірі 16168 дол.США, що становить 423\~439,92 грн., визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження . \~ \~ В\~обґрунтування заявлених\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~що в серпні 2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова винесено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги задоволено в повному обсязі.Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 вищевказане рішення змінено та викладено в новій редакції, згідно якої визнано удаваним оспорюваний правочин між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири, визнано що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] прикриває укладений договір застави (іпотеки) квартири з метою забезпечення виконання [PERSON] свого існуючого зобовязання перед позивачем за договором позики.Визнано право власності на квартиру за [PERSON] \~ \~ Позивач\~зазначив,\~що у\~березні 2016\~р.\~[PERSON],\~ ухиляючись\~від виконання\~зобовязання за\~договором позики\~від 21.07.2010\~р.,\~ продав\~квартиру [PERSON],\~тому до\~неї перейшли\~обовязки іпотекодавця.\~,\~зважаючи на\~положення ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~23\~Закону Украхни\~«Про іпотеку».\~Дотепер \~[PERSON]\~не виконав\~свого зобовязання\~за договором\~позики від\~21.07.2010\~р.,\~тому позивач\~просить за\~рахунок предмета\~іпотеки (квартири)\~задовольнити грошові\~вимоги,\~що з\~урахуванням основної\~суми заборгованості\~та процентів,\~визначених за\~договором позики,\~станом на\~11.05.2018\~складають 16\~168\~доларів США.\~Як вказує\~[PERSON]\~,\~власником квартири\~[PERSON]\~укладено з\~[PERSON]\~договір іпотеки\~на майно,\~яке вже\~було предметом\~іпотеки( а.с. 92-93, 102-105, 190-194, 199-203). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позов не подав. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. 3 особи- Фомін О.І., [PERSON] в судове засідання не зявились, письмові пояснення щодо позову або відзиву не надали. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 29.11.2017 р., в порядку забезпечення доказів, за заявою представника позивача, витребувана у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] копія договору купівлі-продажу [ADDRESS] ( а.с. 168). Ухвалою суду від 28.11.2016 р. задоволена заява [PERSON] і на забезпечення позову накладено арешт на спірну [ADDRESS] . Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. 24.07.2010 р. між [PERSON] ( продавець за договором) та [PERSON] ( покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2014 р. задоволено позов [PERSON] частково, визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між [PERSON]та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 1086. Визнано за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. В іншій частині у позові відмовлено ( а.с. 109-111). Рішенням судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 р. рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2014 року змінено та викладено в іншій редакції, а саме визнано удаваним договір купівлі - продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано, що 24.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] вчинено правочин застави квартири119 по вул.Кібальчіча, 21 в м.Харкові з метою забезпечення виконання продавцем квартири свого існуючого зобов'язання перед її покупцем за договором позики. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру. В іншій частині рішення залишити без змін ( а.с. 112-116). Рішеннями суду встановлено, що договором купівлі-продажу вчинений сторонами для приховання іншого правочину-договору позики, за яким [PERSON] 24.07.2010 р. передав у власність [PERSON] еквівалент 4 тисячі доларів США, а [PERSON] зобовязався повернути відповідачу таку суму грошових коштів. При цьому, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він погодився з встановленими [PERSON] процентами -3% щомісяця від суми позики. Строк повернення боргу узгоджений сторонами та визначений п. 13 договору купівлі-продажу датою 24.03.2011 р. Таким чином, судами встановлено, що у позивача були боргові зобов'язання перед відповідачем. Виходячи з аналізу норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд зробив висновок, що під договором купівлі-продажу квартири сторони фактично приховали договір застави, укладений з метою забезпечення повернення [PERSON] позичених у [PERSON] грошових коштів у сумі 4 000 доларів США. Позивач [PERSON] стверджує, що до теперішнього часу [PERSON] свої зобовязання не виконав, борг не повернув. Згідно із ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1\~ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені у\~\~\~ч. 2\~ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. [PERSON] в судових засіданнях при розгляді справи за його позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу визнав, що між ним і [PERSON] існувала домовленість про виплату 3 % річних за користування чужими грошима. Станом на 11.05.2018 р.( в межах заявлених вимог) кількість днів користування сумою позики складає 2848 днів ( 7,8 років).Сума заборгованості по сплаті відсотків складає 11232 дол. США. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). Розрахунок 3 % річних зроблений позивачем виходячи з періоду прострочення виконання зобов'язання з 24.03.2011 р. по 11.05.2018 р. і становить 936 дол.США. Відповідно до вимог ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Разом із тим у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. \~ \~ Загальний\~розмір вимог,\~що підлягають\~сплаті іпотекодержателю\~з вартості\~предмета іпотеки\~становлять 16\~168,\~00\~доларів США,\~що еквівалентно\~423\~439,92\~грн.(\~за офіційним\~курсом НБУ\~ за\~1\~долар США\~26,19\~грн.).\~з яких 4\~000, 00 доларів США або 104\~760 грн. неповернута сума заборгованості, 936 доларів США , що становить 24513,84\~грн.-\~ 3 % річних від простроченої суми боргу та 11\~232 доларів США або за офіційним курсом гривні 294\~166,08\~грн проценти за користування коштами станом на 11.05.2018 р. Виходячи з рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 11.08.2014 р. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. ст. 11 , 572, 575 Цивільного кодексу України виникли правовідносини щодо застави нерухомого майна (іпотеки). \~ \~ Відповідно\~до положень\~ст.\~589\~ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку, як вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору ( ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Із системного аналізу зазначених норм випливає, що [PERSON] має право задовольнити свої кредиторські вимоги до боржника до припинення основного зобовязання. Зазначене узгоджується із правовими позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду України № 6-1907цс16 від 08.02.2017. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. \~ \~ Статтею\~38\~Закону України\~«Про іпотеку»\~передбачена процедуращодо\~продажу предмета\~іпотеки та\~укладання договору\~купівлі-продажу\~здійснюються іпотекодержателем. За приписами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Згідно з частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Оскільки позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», це не суперечить вимогам зазначеного Закону. Як випливає з інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 73989591 від 25.11.2016 (а. с. 121-123) та договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2016, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] (а. с. 169 171), [PERSON] відчужив [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], предмет іпотеки -квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 28.03.2017 р. [PERSON] уклала договір іпотеки з [PERSON] Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34502638 прийнято 28.03.2017 р. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, [PERSON] , до якої перейшло право власності на вказане вище нерухоме майно, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому самому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки . За таких обставин, першочергове право на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки має [PERSON], а [PERSON] набуває статусу іпотекодавця згідно такого договору. Оскільки строк виконання основного зобовязання сплинув 24.03.2011р. та [PERSON] відчужив [PERSON] предмет іпотеки, всупереч ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, відповідно до якої заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, то згідно з ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] і такими, що підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст.ст. 133,141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: approved