Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Ковельське АТП» про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є батьком неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та його сім'я має статус багатодітної. 16 лютого 2017 року о 08 год.45 хв. його дружина [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною виїхали з м.Ковель до м.Луцьк на автобусі по маршруті «Світязь/Шацькі озера/-Луцьк». При цьому, попередньо придбавши квитки в автостанції АС Ковель та пред'явивши в касі документи, що підтверджують статус багатодітної сім'ї, отримали пільговий квиток для дитини, заплативши лише станційний збір в сумі 4 грн.87 коп. Разом з тим, водій автобуса [PERSON] побачивши пільговий квиток почав кричати, що він не буде перевозити пільговиків, оскільки йому не компенсовують кошти за пільгові перевезення. На заперечення його дружини, з приводу того, що діти багатодітних сімей мають право передбачене чинним законодавством на пільговий проїзд, адекватної відповіді водія не було. Вказує, що водій автобуса відмовився перевозити та висадив дитину з пільговим квитком з тих підстав, що йому не компенсовують вартості пільгових перевезень, від'їхавши з посадкової платформи АС Ковель. В подальшому членам його сім'ї було запропоновано працівниками АС Ковель обміняти квиток на наступний рейс, нащо ті погодилися. Вважає, що оскільки автобусні перевезення за вищевказаним маршрутом здійснюються перевізником - [PERSON] з додатковою відповідальністю «Ковельське АТП» , а тому вищевказані дії перевізника є протиправними та тягнуть за собою відповідальність відповідно до закону. За таких обставин, позивач покликаючи на норми чинного законодавства, вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача його неповнолітній дочці [PERSON], [INFO], завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000 гривень та просить стягнути її з відповідача у користь останньої. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2018 року було залучено [PERSON] до участі в даній справі, у якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Ухвалою Ковельського міськрайонного від 12.03.2018 року у даній справі підготовче провадження закрито і призначено до судового розгляду. У ході судового розгляду позивач [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали повністю, з підстав, зазначених у ньому та прохають його задовольнити. Позивач ствердив, що моральна шкода, яку він просить стягнути з відповідача, полягає у душевних стражданнях його неповнолітньої дитини яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, прояві неповаги до дитини з багатодітної сім'ї, приниження її перед численними пасажирами маршруту, а також те, що його донька була змушена докладати додаткових зусиль, щоб відстоювати свою позицію як пасажира, що має право на пільгове перевезення та покинути автобус, обмінявши квиток на наступний рейс. Він також ствердив, що після вказаного випадку дочка відмовляється від отримання пільгового квитка із-за отримання нею психологічного потрясіння. У зв'язку з вищенаведеним позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Ковельське АТП» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав суду відзив на пред'явлений позов, з якого вбачається, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити за безпідставністю. Заперечуючи проти позову посилається на те, що згідно ст.3 Закону України «Про автомобільний транспорт»від 05 квітня 2001 року врегульовано відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносин з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеки перевезень. Відповідно до ч.1 ст.5 вказаного Закону основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів,надання додаткових транспортних послуг. Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов,а також процедура здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб'єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень врегульована Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджених Постановою Кабінетів Міністрів України №1567 від 08.11.2016 року. Згідно п.4 вказаного Порядку, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю. Також, посилається на відповіді Укртрансбезпеки у Волинській області від 07.04.2017 року та Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, з яких не встановлено будь -яких порушень ТДВ «Ковельське АТП» вимог Закону України «Про автомобільний транспорт». За таких обставин прохає у позовних вимогах позивача відмовити повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON],будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.2 ст.916 ЦК України пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. За змістом п.2 ст.49 даного Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. За положеннями ст.ст.16,18 Закону до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов'язані з перевезеннями. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів здійснює перевізник. Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону дитинства дітям з багатодітних сімей» надаються право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Відповідно до п.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року (в редакції від 22 червня 2012 року) перевізник зобов'язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; організовувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат пасажирів, насамперед осіб з обмеженими фізичними можливостями, громадян похилого віку, вагітних жінок, пасажирів з дітьми дошкільного віку, у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу чи настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоров'ю та майну пасажирів. Відповідно до ст.159 вищевказаних Правил пасажир має право на безпечне та високоякісне перевезення; висувати вимоги до перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення; компенсацію заподіяної шкоди. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Крім того, реалізація соціальних пільг людини не може бути поставлена в залежність від бюджетоспроможності держави про що наголошується Європейським судом з прав людини в своїх рішеннях. Так, у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» у рішенні від 7 липня 1989 року Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02 лютого 2000 року Сереховичівською сільською радою Старовижівського району Волинської області, [PERSON], народилась [INFO] року, її батьком є [PERSON], а матір'ю [PERSON]. Як вбачається із посвідчення № [NUMBER], виданого 07 жовтня 2010 року Старовижівською районною державною адміністрацією Волинської області [PERSON], має право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей,а із посвідчення № [NUMBER], виданого 07 жовтня 2010 року Старовижівською районною державною адміністрацією Волинської області слідує, що [PERSON] та [PERSON] має право на пільги, передбачені законодавством для дітей з багатодітної сім'ї. Чеком №278073, стверджується, що пільговий квиток на автобусний рейс «Світязь/Шацькі озера/-Луцьк» в напрямку до м.Луцька придбано 16 лютого 2017 року у касі Автобусної станції Ковель (м.Ковель,вул.Л.Українки,42), перевізник - ТДВ Ковельське АТП, дата і час відправлення - 16 лютого 2017 року о 08 год. 45 хв., вартість квитка - 4,85 грн. Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що водій перевізника - [PERSON] з додатковою відповідальністю «Ковельське АТП» з огляду на зазначені вище приписи законодавчих актів, отримавши від позивача придбані в установленому порядку через касу автостанції квитки на проїзд, був зобов'язаний здійснити перевезення дитини позивача до пункту призначення. Проте водій, незважаючи на наявність у неповнолітньої дитини належного пільгового квитка на проїзд, відмовив у перевезенні та висадив дитину з автобуса. Фактично незаконність дії перевізника визнано ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станції» в листі на ім'я [PERSON] від 02.03.2017 року та Управління Укртансбезпеки у Волинській області від 07.04.2017 року, в якому перевізника попереджено щодо неухильного виконання вимог законодавства та недопущення вказаних випадків в подальшому. Доводи представника відповідача, які полягають у тому, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності їх вини, оскільки вона не встановлена контролюючими органами, а також з тих підстав, що відшкодування моральної шкоди проводиться у випадку передбаченого такого відшкодування законодавством, яке встановлює таку відповідальність при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживача» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язанн,я не заслуговують на увагу, оскільки вони трактуються відповідачем на свій розсуд. Згідно із ч.1,2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1200 грн. Оскільки, [PERSON], [INFO] на момент винесення рішення є повнолітньою, тому суд вважає стягнути моральну шкоду з відповідача на її користь. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial