Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням за адресою: [INFO] (уточнена заява, а. с. 41). В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2009 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. За вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 25.08.2013 року відповідач. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги. Позивач за браком коштів не в змозі сплачувати передбачені обов'язкові платежі за комунальні та інші послуги за відповідача, який вже тривалий час не має потреби в користуванні домоволодінням. Позивач посилається на ч. 2 ст. 2, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 317, 319 ЦК України, які визначають право володіння, користування та розпорядження своїм майном і на ст. 321 ЦК України згідно якої право власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, ч. 1 ст. ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також позивач посилається на ст. 391 ЦК України згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним та власником житла або законом. За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жодної домовленості між позивачем та відповідачем з цього приводу не існує. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Від відповідача надійшла письмова заява, згідно якої він позовні вимоги вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також пояснює, що тривалий час мешкає в іншій країні, а саме в США. Просив справу розглянути за його відсутності. Від третьої особи - виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [INFO] що підтверджується договором купівлі-продажі житлового будинку від 10.04.2009 року зареєстрованого в реєстрі № 239 та завіреного приватним нотаріусом [PERSON], а також витягом № 26192578 від 21.05.2010 про реєстрацію права власності на нерухоме майно (копії, а. с. 8-9). Згідно довідки від 17.10.2018 року, виданої виконкомом Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, позивач проживає за адресою: [INFO], станом на 17.10 2018 року його сім'я складається з дружини - [PERSON] [INFO], сина - [PERSON] 1984 р. н., сина - [PERSON] [INFO] (копія, а. с. 10). Відповідно до акту обстеження, складеного депутатом сільської ради [PERSON], та членами комісії [PERSON], [PERSON], в будинку [INFO] зареєстрований [PERSON], [INFO], але з 2013 року по теперішній час не мешкає в ньому (копія акту, а. с. 11). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що відповідач, [PERSON] є його рідним сином, десь з 2014 року постійно проживає в Сполучених Штатах Америки і у с. Маломихайлівка вул. Центральна 40 Покровського району Дніпропетровської області не приїздить взагалі. Позивач також пояснив, що самостійно, за свій кошт утримує будинок, робить ремонт, сам сплачує комунальні послуги, відповідач жодним чином не бере участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є дружиною позивача та матір'ю відповідача, відповідач ніколи постійно не проживав у цьому будинку, хоча і зареєстрований в ньому, комунальні послуги не сплачував, в утриманні будинку іншим чином не брав участі. Допитані свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що є сусідами позивача, добре знають позивача [PERSON], в зазначеному будинку проживає постійно тільки позивач зі своєю жінкою, який веде господарство, обробляє город, робить власним коштом ремонт будинку. Згідно наданих квитанцій про сплату комунальних послуг за газо та електропостачання сплачує позивач (копії, а .с 45-46). Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже, позов підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору, що є його правом, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає. На підставі викладеного,

Outcome: approved