Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та володіння квартирою шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що його колишня дружина [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] за власним бажанням переїхали проживати до цивільного чоловіка, з літа 2016 року відповідач комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні квартири не приймає, а тому відповідачі є такими, що втратили право користування житлом. При цьому [PERSON] з дочкою зареєстровані за місцем проживання у належній позивачу на праві власності квартирі. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.02.2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Житомирської міської ради та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 29.03.2018 року відповідач [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд зобов'язати позивача усунути перешкоди в користуванні нею квартирою [ADDRESS] шляхом вселення її разом з малолітньою дочкою [PERSON] до даної квартири та передачі їй ключів від неї. При цьому посилається на те, що вона з дитиною та її колишній чоловік, який є власником зареєстровані за місцем проживання у [ADDRESS]. Разом з тим, позивач [PERSON] не допускає її з дитиною в квартиру, змінив замок від вхідних дверей, чим порушує їх житлові права, внаслідок чого вони змушені тимчасово винаймати інше житло і не мають постійного місця проживання. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02.04.2018 року зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали суду 27.04.2018 року відповідач [PERSON] надала оригінал квитанції про сплату судового збору та зустрічну позовну заяву. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02.05.2018 року вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом та вирішено провести розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відзив на зустрічну позовну заяву не надав. Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення первісного позову та просила задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Відзив на первісний позов на надала. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Житомирської міської ради не з'явилася, надала заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги не підтримує в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею у квартирі [ADDRESS], у зв'язку з тим, що у дитини є підстави тимчасово не проживати у спірній квартирі через розлучення батьків дитини та проживання разом з матір'ю. Орган опіки та піклування заперечує щодо виселення, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою малолітньої дитини. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що в січні 2017 року взимку позивач виселив [PERSON] разом з дитиною з квартири, поміняв в ній замки та не допускав їх до цієї квартири, після чого там почала проживати інша жінка. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання (догляду) від 07.04.2005 року. 17.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у встановленому законом порядку, від якого у сторін є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.12.2016 року шлюб, укладений між сторонами було розірвано за заявою подружжя, яке має дитину в порядку ч.3 ст.234 ЦПК України. У заяві подружжя, яке проживало за адресою: [ADDRESS], до суду було зазначено, що вони домовилися, що з питання визначення місця проживання дитини, забезпечення умов її життя та здійснення батьківських прав у заявників спору не має, донька буде проживати разом з матір'ю. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Тобто під час розірвання шлюбу сторони домовились, що їх неповнолітня дочка [PERSON] буде проживати разом з матір'ю, яка проживала у [ADDRESS]. Іншого місця проживання за згодою між дитиною та батьками не встановлено. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Тобто, відносини між власником житла та членами його сім'ї є сервітутом. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS] за півроку до укладення шлюбу з позивачем в січні 2007 року зі згоди позивача, як власника цієї квартири та проживала в ній під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем разом з їх спільною дочкою [PERSON], [INFO]. Показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною не проживають у [ADDRESS] з січня 2017 року у зв'язку з тим, що її колишній чоловік [PERSON] чинить у цьому перешкоди, зокрема змінив вхідний замок на дверях до квартири та не допускає позивача з дитиною у цю квартиру. Відповідно до акту, складеного за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] та затвердженого директором ПП «ВЖРЕП-4» 16.01.2018 року, [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] з листопада 2016 року не проживають у вищезазначеній квартирі. Суд відхиляє вищезазначений акт, як доказ наданий позивачем, оскільки з обставин, викладених у ньому сусіди [PERSON] та [PERSON] не були допитані в судовому засіданні в якості свідків та не попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від дачі показань, а також не приводились судом до присяги. В підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] відмовився заявляти клопотання про допит вказаних осіб в якості свідків. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що непроживання відповідача з неповнолітньою дочкою у квартирі [ADDRESS] не можна характеризувати як непроживання без поважних причин, а тимчасовим в силу викладених вище обставин. Докази наявності у відповідача іншого житла в матеріалах справи відсутні. Як зазначено в статтях 405, 406 ЦК України у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік без поважних причин. Враховуючи викладене вище, підстави, з яких позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача з дитиною права користування спірним житлом, тобто припинення встановленого законом сервітуту, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача за первісним позовом відсутні. Сам факт не проживання відповідача з дитиною з поважних причин не свідчить про чинення ними перешкод у користуванні позивачем своєю власність та не може бути підставою для задоволення позову відповідно до ст.391 ЦК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Виходячи з викладеного вище, висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача, набуття відповідачем з дитиною права користування вищезазначеною квартирою та відсутності підстав для позбавлення їх цього права з підстав, визначених позивачем при зверненні до суду, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову та вселення відповідача з дитиною в квартиру із зобов'язанням позивача надати [PERSON] ключів від неї. Також суд вирішує питання судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved