Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, способом захисту яких обрав визнання поширеної відповідачем інформації недостовірною та її спростування. В позовній заяві вказав, що працює завідуючим Баштанківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, куди 15 квітня 2016 року прийшла відповідач [PERSON], яка попросила його зробити їй інєкції внутрішньосудинно та внутрішньом»язово, надавши в якості лікарського призначення клаптик паперу із відповідними записами. Він відмовився від виконання цього призначення, яке не було підписане лікарем, що призначив лікування, та не скріплене його печаткою, виконання якого у такому вигляді є порушенням вимог закону. Отримавши відмову, позивач [PERSON] у присутності членів трудового колективу амбулаторії почала звинувачувати його у безпідставному ненаданні медичної допомоги, яку вона потребувала, та вимаганні ним за надання допомоги хабара. В судовому засіданні позивач [PERSON] змінив свої позовні вимоги та пояснив, що інформація про відмову надати медичну допомогу та вимагання ним хабара за надання цієї допомоги була розповсюджена відповідачами [PERSON] та [PERSON] в письмовому зверненні, адресованому на Урядову телефонну лінію. У звязку з цим ухвалою суду від 07 липня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] В ході подальшого розгляду справи позивач [PERSON] остаточно уточнив свої позовні вимоги та вказав, що події, які посягнули на його честь, гідність та ділову репутацію мали місце 15 квітня 2016 року в приміщенні Баштанківської амбулаторії та полягають у безпідставному звинуваченні його відповідачем [PERSON] у відмові надати їй медичну допомогу та вимаганні ним хабара за надання цієї допомоги. При цьому пояснив, що поширена інформація є недостовірною, негативно позначилася на його повсякденному укладі життя та роботи, підриває його авторитет серед рідних, друзів, знайомих та підлеглих працівників, через що він постійно відчуває сором, втратив спокій, душевну рівновагу, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Нервове напруження призвело до погіршення самопочуття, він відчуває моральні страждання, в зв'язку з чим був змушений звернутися в суд за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю з підстав, наведених в позовній заяві. Просив ці вимоги задовольнити та постановити рішення, яким визнати недостовірною поширену відповідачем [PERSON] інформацію про ненадання ним медичної допомоги та вимагання за її надання хабару недостовірною, зобовязавши відповідача на зборах трудового колективу амбулаторії цю інформацію спростувати. Відповідач [PERSON] заявленого позову не визнала та в судовому засіданні пояснила, що дійсно 15 квітня 2016 року у звязку з різким погіршенням здоровя вона звернулась до Кодимської центральної районної лікарні, де її оглянув лікар та призначив відповідне лікування, яке включало в себе внутрішньосудинні та внутрішньом»язові інєкції призначених лікарем медичних препаратів. Ці призначення були лікарем вказані на аркуші паперу, тож вважала, що вони мають законну силу. Після цього повернулась до с.Башташків Кодимського району, де звернулась до лікаря сільської амбулаторії [PERSON] з проханням виконати призначені лікарем ЦРЛ інєкції. Однак, відповідач категорично відмовився її лікувати відповідно до призначення лікаря центральної районної лікарні, поставивши це призначення під сумнів, хоча за станом здоровя вона потребувала невідкладної медичної допомоги. Через це між нею та відповідачем дійсно виникла сварка, але вона не ображала лікаря та не звинувачувала його у вимаганні хабара. В подальшому її родичка [PERSON] дійсно зверталась на телефонну Урядову лінію зі скаргою на дії відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши до суду письмове заперечення від 12 жовтня 2016 року, в якому позов [PERSON] не визнала, вказавши, що діяла відповідно до вимог закону та реалізувала своє право на звернення до урядової «гарячої лінії». Просила справу розглянути без неї та у задоволенні позову відмовити. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що дійсно у квітні місяці 2016 року до сільської амбулаторії звернулась [PERSON], яка попросила лікаря [PERSON] виконати внутрішньосудинні та внутрішньом»язові інєкції. Однак, [PERSON] відмовився виконати вказані відповідачем інєкції, оскільки аркуш паперу, який вона надала, не був підписаний лікарем та був без печатки лікаря. Після цього, відповідач почала сваритись, але погроз чи звинувачень у вимаганні лікарем хабара вони від відповідача не чули. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Предметом даного позову є захист честі, гідності та ділової репутації позивача [PERSON], як лікаря Баштанківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, порушення яких сталось внаслідок поширення 15 квітня 2015 року відповідачем [PERSON] в приміщенні амбулаторії відомостей про відмову позивача надати їй невідкладну медичну допомогу та вимагання позивачем хабара за надання цієї допомоги. Саме на таких позовних вимогах наполягав позивач [PERSON] після остаточного уточнення свого позову. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, право на повагу яких має кожен громадянин (ст.ст.3, 28 Конституції). Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначив, що чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Разом з тим, виходячи з загальних засад під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. В пункті 15 вказаної постанови вказано, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому під поширенням інформації слід розуміти у т.ч. повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. За змістом ст.32 Конституції України та ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. За правилами ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, ч.3 ст.277 ЦК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважалась недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не довела протилежного (презумпція добропорядності), виключено на підставі Закону України\~№1170-VII від 27 березня 2014 року. Таким чином, обовязок доведення недостовірності негативної інформації та факту її поширення відповідачем покладений законом саме на позивача, який відповідно до ст.60 ЦПК України\~зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Попри це позивач [PERSON] не надав жодного доказу розповсюдження відповідачем інформації, спростування якої він вимагає. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01 серпня 2013 року перебуває на посаді завідуючого Баштанківською амбулаторією ЗПСМ. 15 квітня 2016 року до позивача на прийом прийшла відповідач [PERSON], яка просила виконати їй інєкції внутрішньосудинно та внутрішньом»язово. Позивач відмовився від виконання наданого позивачем лікарського призначення, оскільки воно не було належним чином оформлене та без підпису і печатки лікаря. Однак, твердження позивача про те, що відповідач [PERSON], отримавши відмову, у присутності членів трудового колективу амбулаторії почала обвинувачувати позивача [PERSON] у безпідставному ненаданні потрібних їй медичних послуг та вимаганні від неї хабара за їх надання, є недоведеним, оскільки протягом всього судового розгляду справи він не надав жодних належних та допустимих доказів вчинення відповідачем саме таких дій. Так, допитані судом свідки не підтвердили вживання відповідачем [PERSON] будь-яких образливих висловлювань на адресу позивача, звинувачення його у вчиненні якихось протиправних дій. При цьому, сама відповідач вчинення цих дій категорично заперечувала. Отже, позивачем [PERSON] всупереч вимог ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України не доведено факту поширення інформації, визнання недостовірною та спростування якої він вимагає, тому у задоволенні позову слід відмовити. Викладене, також, є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат, які відповідно до ст.88 ЦПК України можуть покладатись на відповідача лише у разі задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed