Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог в ході судового розгляду, просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку\~матеріальну шкоду в розмірі 91766 гривень та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В обґрунтування позову вказує, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, визнано протиправною бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя (далі Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя) та зобовязано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. На виконання вказаного судового рішення йому Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя було надано відповідне клопотання, але Управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя йому було відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки були внесені зміни в пенсійне законодавство у період, доки він відстоював своє право у судах. Позивач вказує, що через незаконні дії Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, його було позбавлено можливості достроково вийти на пенсію відповідно до діючого на той час законодавства, в звязку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом17 місяців, а саме з 01 серпня 2011 року по 02 січня 2013 року, що в грошовому еквіваленті становить 91766 гривень з розрахунку: 5380 гривень (розмір пенсії, яку він міг отримувати щомісяця) х 17 місяців.Також позивач зазначає, що через вказані протиправні дії Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, він зазнав душевних страждань, оскільки залишився без належного забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що потягло за собою потребу в його\~додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на це, після збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку оцінює у суму 20000 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяви з урахуванням уточнених та збільшених вимог. Представник відповідача Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2011 року в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя щодо відмови у видачі [PERSON] клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України та зобовязання видачі такого клопотання було відмовлено, тобто дії Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя були правомірними. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року визнано протиправною бездіяльність Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя та зобовязано видати [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. 12 жовтня 2012 року на виконання вищевказаної постановиПравобережний РЦЗ м. Запоріжжявидав позивачу направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію, в звязку з чим позивач був знятий з обліку безробітних, але 24 жовтня 2012 року УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за тієї же самої причини, за якої [PERSON] було відмовлено Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя. Рішення УПФУ позивач не оскаржував. Вважає, що функція служби зайнятості полягає лише в наданні клопотання про призначення пенсії, що ними було зроблено, а призначення дострокової пенсії є правом виключно УПФУ. Таким чином, діями Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя позивачу не спричинено матеріальної та моральної шкоди. Вважає визначений позивачем розмір матеріальної та моральної шкоди необґрунтованими, позивні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області в судовому засіданні зазначив, що дійсно постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року буловизнано протиправною бездіяльність Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя щодо ненадання позивачу направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів ПФУ, внаслідок чого позивача було позбавлено можливості отримувати пенсійне забезпечення протягом 17 місяців і матеріальна шкода повинна розраховуватись виходячи з розміру пенсії за віком, яку б міг реально отримувати позивач, згідно наданого пенсійним фондом розрахунку, за відрахуванням отриманих [PERSON] коштів, а моральна із засад розумності та справедливості. Просив задовольнити позов частково, та стягнути на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 63513,6 гривень, моральну в сумі 1500 гривень. Представник відповідача Державної служби зайнятості в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що до набрання чинності рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, дії Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя були правомірними та відповідали розясненням Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2011 року №625/021/106-11 та Міністерства юстиції України від 12 серпня 2011 року №11061-0-33-11/72. Після отримання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, позивачу 12 жовтня 2012 року було припинено реєстрацію як безробітному та надано направлення до УПФУ. Проте 24 жовтня 2012 року УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя відмовив позивачу в призначенні дострокової пенсії з аналогічних причин, за якими позивачу відмовляв Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя, але позивач дії УПФУ не оскаржував та був згодний з ними. Таким чином, ненадання Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя позивачу клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію не вплинуло на призначення позивачу дострокової пенсії, а відтак не призвело до того, що позивач не зміг своєчасно оформити та отримувати пенсійне забезпечення з 01 серпня 2011 року по 02 січня 2013 року, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вважає безпідставними, оскільки Державна служба зайнятості (Центральний апарат) як співвідповідач не має жодних правовідносин з позивачем, не вчинив по відношенню до нього ніяких неправомірних дій чи бездіяльності, не порушив його законних прав, що призвели до моральних страждань. Отже відсутні правові підстави для притягнення відвідача до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України заперечувала проти задоволення позову, оспорюючи наданий представником УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя розрахунок можливої пенсії [PERSON], вказавши на нього як на припущення. При цьому, жодного іншого розрахунку на спростування вказаного доказу суду не надала. Також пояснила, що на її думку у справі не доведено, що саме протиправними діяннями Правобережного центру зайнятості завдано протиправної шкоди позивачу, у звязку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити. Представник третьої особи УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя в судове засідання надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності . Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню через таке. Судом встановлено, що 01 серпня 2011 року позивач [PERSON] зареєструвався у Правобережному РЦЗ м. Запоріжжя як такий, що шукає роботу, оскільки 29 липня 2011 року був звільнений з роботи з ініціативи власника підприємства на підставі п.1ст. 40 КЗпП України(у звязку зі скороченням чисельності). 04 серпня 2011 року [PERSON] подав клопотання до Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя про видачу направлення для оформлення дострокового виходу пенсію. 05 серпня 2011 року Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії. Відмову обґрунтовано тим, що [PERSON] не досяг передпенсійного віку 58 років. З 08 серпня 2011 року [PERSON] в Правобережному РЦЗ м. Запоріжжя отримував допомогу по безробіттю. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2011 року було відмовлено в задоволенні позову про визнання неправомірними дій Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя щодо відмови у видачі [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу пенсію до органів Пенсійного фонду України. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, буласкасована постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2011 року по адміністративній справі про визнання протиправними дій і визнано бездіяльність Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя протиправною та зобовязано Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя видати [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. Судами апеляційної та касаційної інстанції по вказаній адміністративній справі було встановлено, що через неправильне тлумачення вимог п.«г» ч.1ст. 26 ЗУ «Про зайнятість населення»та п.«а» ч.1ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя неправомірно відмовив позивачу у наданні клопотання до УПФУ для дострокового призначення пенсії за півтора року до досягнення пільгового пенсійного віку 50 років, в той час, коли на момент реєстрації у Правобережному РЦЗ м.Запоріжжя [PERSON] досяг 48-річного віку, а право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.«а» ч.1ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»у нього мало виникнути з 01 липня 2011 року про що свідчить довідка від 08 серпня 2011 року, видана УПФУ у Ленінському районі м. Запоріжжя. 12 жовтня 2012 року на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя було видано направлення [PERSON] для оформлення дострокового виходу на пенсію та він був знятий з обліку як безробітний. За час перебування на обліку у Правобережному РЦЗ м. Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю на загальну суму 10951,97 грн. 24 жовтня 2012 року рішенням №136 Комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсій УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя, [PERSON] було відмовлено в призначенні пенсії за Списком №1 згідно п.«г» частини 1ст. 26 ЗУ «Про зайнятість населення», ст.ст.26, 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки не дотримані вимоги щодо віку та страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось. Судом також встановлено, що з 02 січня 2013 року [PERSON], досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському (на цей час Дніпровському) районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, в т.ч. надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя. Вважаючи, що в наслідок неправомірних дій Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, який не видав позивачу своєчасно в серпні 2011 року клопотання до УПФУ про достроковий вихід на пенсію, в звязку з чим було порушено його право на достроковий вихід на пенсію, [PERSON] в лютому 2015 року звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя про стягнення матеріальної шкоди в сумі 79073 грн. та моральної шкоди в сумі 10925 грн. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4656,03 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн., а всього 5156,03 гривень. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року, яке було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року скасовано, в задоволенні позову було відмовлено. При цьому судами апеляційної та касаційної інстанції у цивільній справі за позовом [PERSON] про стягнення з Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя матеріальної та моральної шкоди, було встановлено, що позивач [PERSON] виборюючи в судах своє право на отримання від Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію, в звязку із змінами, які сталися в пенсійному законодавстві та законодавстві про зайнятість населення, втратив своє право на достроковий вихід на пенсію за півтора роки через неправомірні дії відповідача Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, в звязку з чим йому спричинено шкоду. Так, на момент, коли позивач звернувся до Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя 04 серпня 2011 року про надання клопотання до УПФУ щодо достроково виходу на пенсію була чинною та діяла редакція ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за якою позивач мав таке право, але в подальшому з 01 жовтня 2011 року ця редакція була змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, в той час як загальний трудовий стаж позивача складає 31 рік 8 місяців та 27 днів на день його звільнення за п.1ст. 40 КЗпП. Тобто, такі зміни в законодавстві відбулись через 2 місяці після звернення позивача з приводу надання клопотання, і тому ненадання йому такого клопотання 05 серпня 2011 року потягло такі правові наслідки як втрату права на достроковий вихід на пенсію за 1,5 роки до досягнення 50-річного віку за пільговим стажем. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суду цивільній справі за позовом [PERSON] про стягнення з Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя матеріальної та моральної шкоди, з яким погодився касаційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог, заявлених лише до Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, оскільки розпорядником коштів державного бюджету, за рахунок якого відшкодовується шкода, спричинена діями або рішеннями державних органів, є держава в особі Державної казначейської служби України, а також Фонд загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за рахунок коштів якого фінансується діяльність державної служби зайнятості, які не були залучені до участі у справі. Відповідно до ч.3ст. 61 ЦПК Україниобставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ч.ч.1, 2ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина 1, п.2 ч.2ст. 23 ЦК Українипередбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ч.1ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завдання фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному субєктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих субєктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у звязку з прийняттям зазначеними субєктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначенихКонституцією і законодавством України. Відповідно до частини 1статті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 56Конституції Українизадекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 рокуКонституція Українигарантує громадянам право на відшкодування шкоди у порядкуст. 56 Конституціїза рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно п.10-1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при розгляді справи за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставіст. 56 Конституції Українисудам слід мати на увазі, що при встановлені факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими чи службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то, поряд із відповідним органом, суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року №1533-III (із змінами і доповненнями) встановлено, що Фонд загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі Фонд) створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статусом Фонду. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом. При цьому суд враховує, що згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, отриманого судом відповідно до ст. 22-1 ЗУ«Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», даних про реєстрацію Фонду загальнообовязковогодержавного соціального страхування України на випадок безробіття в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не знайдено, тобто Фонд не є юридичною особою. Згідно із ч.6статті 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, що здійснюють свою діяльність відповідно доЗакону України «Про зайнятість населення»та цьогоЗакону. Керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, входить до складу правління Фонду. Згідно частини 2статті 21 Закону України «Про зайнятість населення»центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи. Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права. Згідно з абзацом третім пункту 2постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2014 року №90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення»встановлено, що до внесення змін доЗаконів України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»та ЗУ «Про зайнятість населення»органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття. Відповідно до п.1 Положення про Державну службу зайнятості, затвердженогоНаказом Міністерства соціальної політики України 20 січня 2015 року №41, Державна служба зайнятості є державним органом, який входить до централізованої системи державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України. Відповідно до п.5 Положення про державну службу зайнятості фінансування діяльності Служби та виконання нею функцій, передбачених законодавством здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Кошторис видатків Фонду затверджується Кабінетом міністрів України. Згідно з п.1 Положення про Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя він є органом державної служби зайнятості, на який покладаються функції робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у Дніпровському (Ленінському) та Хортицькому районах м. Запоріжжя. Центр підпорядковується та підзвітний Запорізькому обласному центру зайнятості та Запорізькому міському центру зайнятості. Згідно зіст. 2 ЦК Українидержава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Розпорядником коштів Державного бюджету є Державна казначейська служба України. Згідно з вимогамист. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженогоУказом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Зважаючи на вимоги проаналізованих норм законів та встановлених обставин по даній справі, суд приходить до висновку, що внаслідок порушення права позивача [PERSON] на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дій органу державної влади - Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, при здійсненні ним своїх повноважень, позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню державою за рахунок коштів Державного бюджету, розпорядником яких є Державна казначейська служба України. В звязку з цим вимоги позивача про солідарне стягнення з усіх відповідачів матеріальної та моральної шкоди є безпідставними та такими, що не відповідають закону, оскільки обовязок відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. При визначенні розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди суд виходить з наступного: Пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченогозакономпенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених законом (абзац девятийстатті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»). Як вже встановлено, 05 серпня 2011 року Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя неправомірно відмовлено [PERSON] в направленні до УПФУ для дострокового оформлення пенсії. Пенсія позивачу [PERSON] призначена УПФУ лише 02 січня 2013 року. Отже внаслідок неправомірної бездіяльності Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя було порушене право [PERSON] на пенсійне забезпечення та отримання пенсії протягом 17 місяців. Пенсія за віком, яка б могла бути реально призначена та виплачена позивачу за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року, згідно наданого УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя розрахунку, становить 74465,57 гривень. Крім того, у відповідності до п.3Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян»[PERSON] мав право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 150 гривень на кожну дитину, що за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року становить 5100 гривень, з розрахунку 150 гривень х 2 х 17 місяців. Отже, з урахуванням отриманої за вказаний період позивачем [PERSON] від держави допомоги по безробіттю в сумі 10951,97 гривень, сума завданої матеріальної шкоди становить 68613,60 гривень з розрахунку: 74465,57 гривень + 5100 гривень 10951,97 гривень. Розрахунок позивача [PERSON] щодо розміру матеріальної шкоди виходячи з неодержаної ним за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року щомісячної пенсії у зазначений період в розмірі 5398 гривень суд вважає безпідставним і необґрунтованим, оскільки такий розмір пенсії є припущенням позивача, і спростовується вищевказаним розрахунком УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя, який є компетентним органом щодо визначення розміру пенсії, та крім того, був попереджений судом про кримінальну відповідальність за неналежне подання доказів. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди. Позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Враховуючи встановлені судовими рішеннями факти грубого порушення прав позивача на достроковий вихід на пенсію, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він зазнав душевних страждань у звязку з протиправною поведінкою щодо себе. При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди, суд, враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач [PERSON], характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, суд враховує, що внаслідок неправомірних дій Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя позивач тривалий час залишався без належного матеріального забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що призвело до душевного та фізичного страждання, він був змушений протягом тривалого часу виборювати в судах своє право на достроковий вихід на пенсію, було порушено повсякденний розклад його життя та він вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права. А тому з урахуванням глибини і тривалості страждань позивача, меж заявлених вимог, необхідності забезпечення належної компенсації моральних втрат позивача, вимог розумності і справедливості суд приходить до висновку, що на користь позивача необхідно стягнути у відшкодування моральної шкоди 1500 гривень. Виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 20000 гривень є значно завищеним. Суд не погоджується з доводами представників відповідачів щодо відсутності правових підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем [PERSON] не доведено факт заподіяння шкоди Правобережним РЦЗ м. Запоріжжя, як не доведено і факт незаконності дій (бездіяльності) вказаного відповідача як обовязкової, передбаченої чинним законодавством України, умови відшкодування шкоди державою. Такі доводи є безпідставними з огляду на встановлені різними судами, а саме адміністративної та цивільної юрисдикції, обставин щодо неправомірності дій Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя, які призвели до порушення права позивача на достроковий вихід на пенсію, в звязку з чим йому спричинено шкоду. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial