Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] РДА Дніпропетровської області як органу приватизації про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області від 23 березня 2006 року йому було надано для проживання квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)[ADDRESS]. Позивач вселився у вказане житлове приміщення та 15 травня 2006 року зареєстрував місце свого проживання. У грудні 2006 року [PERSON] виїхав до м. Першотравенська Дніпропетровської області, надавши дозвіл своєму братові [PERSON] разом з його дружиною тимчасово проживати у вказаній квартирі. В той же час, позивач періодично приїжджав до житлового приміщення та вів господарство. У квітні 2017 року позивач вирішив звернутись до [PERSON] РДА з метою приватизувати житлове приміщення, проте дізнався, що відповідно до розпорядження органу приватизації від 14 березня 2007 року № 9 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на житло квартира належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках [PERSON] (після шлюбу [PERSON])\~ та [PERSON] Однак, [PERSON] вважає, що вищезазначене розпорядження органу приватизації про передачу у власність [PERSON] та [PERSON] спірної квартири видане з порушенням встановленого законом порядку приватизації житлового фонду, зокрема, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та наказу Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року № 396, оскільки вказані особи не являються членами сімї позивача. До того ж, згоди на приватизацію житлового приміщення [PERSON] не надавав. На підставі викладеного позивач змушений звернутись до суду та просить визнати недійсними та скасувати розпорядження органу приватизації [PERSON] РДА № 9 від 14\~березня 2007 року та видане в той же день свідоцтво про право власності на житло. 06 грудня 2017 року ухвалою суд залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] та [PERSON], оскільки останні на даний час зареєстровані та фактично мешкають в спірному житловому приміщенні. 13 грудня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги в частині визначення складу учасників справи, в результаті чого до участі у справі залучені відповідачі [PERSON] сільська рада Юрївського району Дніпропетровської області, [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON], яка діє від свого імені та як законний представник в інтересах неповнолітнього [PERSON], тому розгляд справи відкладено. 27.12.2017 року в звязку з необхідністю подання доказів за клопотаннями [PERSON] РДА Дніпропетровської області та [PERSON] сільради Юрївського району, проти яких не заперечували інші учасники справи, судом оголошувалась перерва. 10.01.2018 року,18.01.2018 року та 23.01.2018 року через неявку учасників справи та їх представників судовий розгляд відкладено. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Під час судового розгляду позивач пояснив, що хоча і зареєстрував в травні 2006 року місце проживання в наданому йому житлі за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул.\~Тараса Шевченка (Інтернаціональна)[ADDRESS], але фактично не зміг вселитись квартиру через перебування приміщення в непридатному для проживання санітарно-технічному стані. Підтвердив, що в грудні 2006 року за характером роботи та сімейними обставинами був змушений переїхати на проживання з с.\~Чаплинка Юрївського району Дніпропетровської області на проживання до [INFO], надавши згоду своєму братові [PERSON] разом з [PERSON] (після шлюбу [PERSON])\~ тимчасово користуватись вказаною квартирою. Також представник повідомила, що [PERSON] жодного разу не намагався вселитись в житлове приміщення за вказаною адресою, при цьому він був достовірно обізнаний про проживання в квартирі відповідачки, а згодом сімї [PERSON]. Відповідачка [PERSON], представники відповідачів та третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечували, оскільки [PERSON] без поважних причин був відсутній за місцем реєстрації проживання впродовж більше ніж 10 років. З боку відповідачки [PERSON] та подружжя [PERSON] ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням не чинилось, але позивач жодного разу навіть не намагався вселитись в квартиру. Крім того, [PERSON] та представник [PERSON] сільради вважали, що [PERSON] взагалі не повинен брати участь в безоплатному отриманні державного житла у власність в звязку з використанням такого права при приватизації житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул.\~Садова, буд. 41. [PERSON] особа [PERSON] під час розгляду справи 07 січня 2018 року помер (а.с.\~123). Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, зясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з рішенням виконкому [PERSON] сільради Юрївського району Дніпропетровської області № 11 від 23.03.2006 року [PERSON] надано для проживання квартиру за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул.\~ Інтернаціональна (на теперішній час [PERSON]), 11/1 (а.с. 16, 122). З 15 травня 2006 року по теперішній час за вказаною адресою зареєстровано місце проживання позивача (а.с. 9, 23). 14 березня 2007 року [PERSON] районною державною адміністрацією на підставі розпорядження органу приватизації № 9 видано свідоцтво про право власності на житло, за яким квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] по ? частці кожному. Право власності останніх зареєстровано у відповідному державному реєстрі 10.05.2007 року за реєстраційним номером майна 18786635 (а.с. 20-21, 53, 62, 63). Підставами для прийняття рішення про приватизацію квартири стали заява [PERSON] (після шлюбу змінила прізвище на [PERSON]), рішення виконкому [PERSON] сільради № 51 від 02.02.2007 року «Про приватизацію житла» та довідка про склад сімї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення № 215, за якою в житловому приміщенні № 1 в будинку 11 по вулиці Інтернаціональній в с. Чаплинка мешкають і мають право на житло [PERSON] та її малолітній син [PERSON] (а.с.\~55, 56, 64-66). Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки правовідносини з приватизації спірного житлового приміщення виникли 14.03.2007 року, суд застосовує ті нормативно-правові акти та в тій редакції, що діяли на момент передачі в приватну власність квартири, та не бере до уваги посилання позивача на Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року №\~396, як прийняте пізніше. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 якого наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Отже, статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація, серед яких постійне проживання особи у житловому приміщенні та її згода на приватизацію, або згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло. Для встановлення ознак, за якими постійне проживання особи відрізняється від її тимчасового перебування в конкретному населеному пункті, суд вважає необхідним звернутись до відповідних нормативних актів в редакції, що діяла на момент прийняття рішення про приватизацію, тобто станом на 2007 рік. Згідно зі ст. 29 ЦК України (в редакції за період з 16.01.03 року по 27.09.2014 року)\~місцем проживання фізичної особи визнавались житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає. Відповідно до абзацу 5 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV (в редакції за період з 11.12.03 року по 27.09.2014 року) місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України та ст. ст. 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постійним місцем проживання особи вважалось розташоване на території конкретної адміністративно-територіальної одиниці житлове приміщення, в якому особа проживала понад 6 місяців протягом року, і на яке за особою зберігалось право користування й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію. Аналогічну норму містив і пункт 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 16 вересня 1992 року № 56 (втратив чинність на підставі наказу Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року №\~396). При цьому пунктами 20, 21 цього Положення було визначено порядок засвідчення факту постійного проживання особи в жилому приміщенні \~у довідці про склад сімї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сімї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в статті 2 визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, встановлення факту постійного проживання у житловому приміщенні та поважність причин відсутності осіб у помешканні понад встановлені законодавством строки є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого особа повинна довести, а суд зобовязаний встановити при розгляді справи, повязаної із використанням права на безоплатну приватизацію такого житла. До того ж, як зазначив Верховний Суд України, право осіб на приватизацію не може бути повязано лише з фактом їх реєстрації в житловому приміщенні (правова позиція, висловлена в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12). За правилами статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено. Частиною 3 цієї статті ЖК УРСР визначено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців. Як розяснив Верховний Суд України в пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) незалежно від того, чи було предявлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Ці роз'яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою. Разом з тим, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Під час розгляду справи [PERSON] не довів, що він впродовж 11 років не проживав в квартирі за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)[ADDRESS], з поважних причин та за ним зберігалось право користування житловим приміщення понад строки, встановлені законодавством. Навпаки, з обставин справи та наданих особисто [PERSON] пояснень виходить, що позивач в 2006 році, не заселившись в надане йому житло, добровільно залишив навіть населений пункт, в якому розташована квартира (с. Чаплинка Юрївського району Дніпропетровської області) та фактично вибув на постійне місце проживання в [INFO], надавши безумовну згоду своїм родичам (сімї рідного брата) користуватись квартирою. В іншому населеному пункті [PERSON] створено сімю, він влаштувався на постійну роботу (а.с.\~10, 11, 85-86). Згідно з актом обстеження від 30 листопада 2017 року, складеним органом місцевого самоврядування за участю місцевих депутатів та сусідів, в спірній квартирі з 16.11.2011 року зареєстровані та фактично проживають [PERSON] та [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми (а.с. 57). Доказів того, що [PERSON] в період з 2006 по 2017 роки намагався вселитись в квартиру, а відповідачка [PERSON] або сімя [PERSON] перешкоджали таким спробам, позивач не надав, як і не доведено витрачання ним коштів на утримання житлового приміщення, наприклад, оплату квартирної плати або інших комунальних послуг. Також не знайшли підтвердження посилання позивача на те, що він вживав заходів щодо приведення квартири до належного санітарно-технічного стану, періодично приїжджав до житлового приміщення, проживав в ньому та вів господарство, а в м.Першотравенську був змушений проживати через тривалу хворобу сина, який потребував постійного стороннього догляду. Статтею 12 та частиною 1\~статті 81 ЦПК\~України передбачено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд повинен, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу у реалізації ними передбачених Кодексом прав, роз'яснює учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи учасникам справи неодноразово роз'яснювався обов'язок доказування та наслідки невчинення процесуальних дій, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом, але, не зважаючи на це, в ході розгляду справи позивачем не представлено до суду переконливих доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень проти доводів відповідачів. Про витребування доказів за допомогою суду або про виклик свідків, незважаючи на розяснення суду, клопотань не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, суд вважає можливим відмовити в задоволенні позову, оскільки з викладеного вище виходить, що [PERSON] з 2006 року втратив інтерес до права користування житловим приміщенням, протягом тривалого часу (понад 10 років) не проживав в квартирі без поважних причин, не виявляв намірів повернутись, тому відсутні підстави для висновку, що житло за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)[ADDRESS], було його постійним місцем проживання або за ним зберігалось право користування приміщенням як за тимчасово відсутнім, та, як наслідок, що проведена в 2007 році приватизація призвела до порушення його житлових прав. Відповідно до підп. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України в звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed