Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 03.07.1989 року він працював на Сєвєродонецькому виробничому об'єднанні «АЗОТ». 16.07.2008 року наказом № 76-к від 15.07.2008 року його було незаконно звільнено з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», яке було перейменовано у ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Рішенням від 29.06.2011 року у цивільній справі № 2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», та допущено негайне виконання в частині поновлення на роботі. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2011 року набрало законної сили 13.12.2011 року, а розрахунок середньої заробітної плати скореговано у відповідності до вимог ст. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати на підставі рішення апеляційного суду Луганської області по справі від 13.12.2011 року № 22ц-4401/2011р. Однак рішення від 29.06.2011 року у частині поновлення на роботі не було виконано ПрАТ «Азот», навіть після того, як воно повністю набрало законної сили, так як його було поновлено на роботі наказом № 16-КП лише 15.02.2012 року з 17.02.2012 року, тобто вже після звернення рішення від 29.06.2011 року по цивільній справі № 2-69/11 до примусового виконання. У зв'язку з невиконанням рішення про поновлення його на роботі ПрАТ Азот» було затримано заробітну плату з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року, а він у цей період продовжував знаходитись у вимушеному прогулі. 16.02.2012 року ним була подана заява про звільнення його з 17.02.2012 року за власним бажанням та він просив провести з ним повний розрахунок при звільненні, а 17.02.2012 року його було звільнено за власник бажанням. Але розрахунок при звільнені з ним було проведено частково, а саме йому не було виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року, на яку він мав право, оскільки у цей період він перебував у вимушеному прогулі, при цьому відповідач відмовився здійснювати будь-які виплати з цього приводу, а тому він звернувся до суду, рішенням якого 07.08.2013 року його було визнано таким, що знаходився у вимушеному прогулі у період з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року, і стягнуто середню заробітну плату за цей період, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ дане рішення залишено без змін. Таким чином, на день звільнення 17.02.2012 року відповідно до його заяви від 16.02.2012 року відповідач повинен був виплатити йому належну заробітну плату, тобто у день розрахунку при звільненні, але яка була сплачена лише 17.11.2014 року частково у сумі 15616,80 грн., а решта у розмірі 11056,59 грн. 10.04.2015 року. Враховуючі дані обставини вважає, що відповідач має сплатити за 788 днів на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 105579,26 грн., а також компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за цей період, а саме 9045,36 грн. Всі ці обставини, на його думку, завдали йому моральної шкоди у вигляді втрати душевного спокою, сильних переживань щодо позбавлення його належних йому коштів, що створювало напруження у його сім'ї, здійснення додаткових зусиль для відновлювання своїх порушених прав, яку він оцінює у розмірі 10000 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов та пояснення, надані на підтвердження позовних вимог, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 105579,26 грн., компенсацією втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за цей період у розмірі 9045,36 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Крім того пояснив, що 17.02.2012 року він на роботу не виходив, а затримка з виплати під час звільнення була з вини відповідача, який відмовляв йому у праві на її нарахування та виплати, тобто яким не визнавався сам факт будь-яких належних йому під час звільнення виплат, а час з 17.02.2012 року ним було витрачено на доказування наявності вимушеного прогулу і заборгованості з належних до сплати коштів та примусового їх стягнення. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» Сєліхова Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що на час звільнення [PERSON] 17.02.2012 року з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за власним бажанням підприємство нічого не було винне позивачу, а отже і ніякої затримки не було. Крім того, навіть рішення суду про визнання періоду з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року вимушеним прогулом, та стягнення за цей час середньої заробітної плати, яке набуло законної сили пізніше дати звільнення є самостійним видом зобов'язання та не стосується положень закону про затримку у розрахунку при звільненні. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] згідно копії трудової книжки працював з 03.07.1989 року на Сєвєродонецькому виробничому об'єднанні «АЗОТ», яке з часом було перейменовано у ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». 16.07.2008 року згідно копії трудової книжки, наказом № 76-к від 15.07.2008 року позивача [PERSON] було звільнено у зв'язку зі скороченням відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2011 року позивача [PERSON] було поновлено на роботі на ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», а також стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на його користь 71366 грн. В частині поновлення на роботі рішення суду було допущено до негайного виконання. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2011 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2011 року в частині стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь [PERSON] 71366 грн. було змінено, скасовано у цій частині та постановлено в цій частині нове рішення про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь [PERSON] 86895,54 грн. Як свідчать пояснення позивача та представника відповідача у судовому засіданні, а також копія наказу № 16-КП від 15 лютого 2012 року, незважаючи на допущене рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2011 року негайне виконання в частині поновлення на роботі, позивача [PERSON] відповідачем ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» було поновлено на роботі лише з 17.02.2012 року, однак 16.02.2012 року позивачем [PERSON] було подано заяву про звільнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за власним бажанням з 17.02.2012 року, з проханням здійснити з ним повний розрахунок при звільненні в строк до 24.02.2012, але як свідчать пояснення сторін у судовому засіданні, розрахунок при звільнені здійснено не було. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 року позивача [PERSON] було визнано таким, що знаходився у вимушеному прогулі у період з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року, і стягнуто середню заробітну плату за цей період у розмірі 26673,39 грн., а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 лютого 2015 року дане рішення залишено без змін. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою вважає, що незважаючи на те, що на час звільнення не було визначено суму коштів, яка підлягала виплаті йому відповідачем при звільнені, відповідач знав про неврегульовані між ними трудові відносини та не здійснив дій щодо їх врегулювання, а тому дані обставини дають підстави вважати про існування спору про розмір коштів, який підлягав йому сплаті, що було причиною звернення до суду, і що є підставою позовних вимог про здійснення відшкодування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який було затримано не з його вини, а з вини відповідача. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пояснення представника відповідача щодо причин невизнання позовних вимог та невиплати під час звільнення належних позивачу кошів, суд не бере до уваги, оскільки сам факт невизнання відповідачем вимог, а також відсутність у наказі № 0018-КД (ув) від 17.02.2012 року визначення належних позивачу коштів при звільненні є доказом наявності спору про їх розмір та право, при цьому саме право на їх отримання у позивача виникло не з моменту набуття рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 року законної сили, як це наголошує представник відповідача у судовому засіданні, а з моменту невиконання у передбачений законом строк рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2011 року в частині негайного поновлення позивача на роботі. При цьому рішення суду є лише способом захисту цього права. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що станом на день звільнення 17.02.2012 року позивач мав право на отримання від відповідача грошових коштів у вигляді середнього заробітку у зв'язку з вимушеним прогулом у період з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року у розмірі 26673,39 грн., яку відповідач мав змогу самостійно обрахувати та виплатити позивачу відповідно до положень ст. 236 КЗпП України, а тому суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як видно з пояснень сторін у судовому засіданні, середній заробіток у зв'язку з вимушеним прогулом у період з 30.06.2011 року до 16.02.2012 року у розмірі 26673,39 грн., відповідачем було виплачено позивачу частково 17.11.2014 року у розмірі 15616,80 грн., а решта 10.04.2015 року у розмірі 11056,59 грн., тобто після скасування ухвали апеляційного суду Луганської області від 11.11.2013 року і залишення в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 року відповідно, а саме ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.02.2015 року, як свідчать пояснення сторін у судовому засіданні, після їх фактичного отримання відповідачем. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно якого з 17.02.2012 року по день фактичного виконання 10.04.2014 року розмір затримки розрахунку при звільненні складає 105579,26 грн. (218*134,2 + (251+251+68)*133,97 - де 218 кількість днів у 2012 році, 134,2 середній заробіток за 1 день у 2012 році, 251, 251 , 68 кількість днів у 2013, 2014, 2015 роках, 133,97 вартість середнього заробітку за 1 день у 2013, 2014, 2015 роках). Даний розрахунок суд вважає виконаним вірно, а тому погоджується з визначеною позивачем сумою коштів за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Згідно ч.ч 4,5 ст. Закону України «Про статус суддів та судоустрій» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Однак, як було встановлено у судовому засіданні, на час звільнення, не зважаючи на безспірне право позивача на здійснення відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого відповідачем не було визначено, як і право позивача на його отримання, а також враховуючи строк, протягом якого судами розглядались вимоги позивача щодо права на його отримання та визначення розміру, що безпосередньо не залежало від відповідача, розмір суми коштів, яку було визначено до сплати відповідачу, а також роз'яснення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що при визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи, суд вважає, що сума у 105579,26 грн. значно перевищує розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже зваженою, обґрунтованою та справедливою сумою відшкодування відповідачем має бути визначено суму, яка дорівнює суму, на яку позивач мав право при звільненні, а саме 27000 грн. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст.ст. 116-117 КЗпП України викладена в рішенні Верховного суду України від 07 лютого 2007 року у цивільній справі № 6-10025кс04 за позовною заявою Особи_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Севастопольський судноремонтний завод «Лазарівське Адміралтейство» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (опубліковане: Цивільне судочинство. Судова практика у цивільних справах, 2007, 00, № 1 Закон і Бізнес, 2007, 05, № 18-19. Кадровик України, 2008, 08, № 8. Бюлетень законодавства і юридичної практики України, 2012, 00, № 1-2). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено факт порушення відповідачем сплати на користь позивача належних при звільненні коштів, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9045,36 грн., яка розрахована позивачем, рахунок якої, на думку суду, виконано у відповідності до вимог діючого законодавства, та яка складається з 3405,40 грн. сплаченої 17.11.2014 року суми заборгованості у розмірі 15616,80 грн., а також з 5639,96 грн. сплаченої 10.04.2015 року суми заборгованості у розмірі 11056,59 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, наявність між позивачем та відповідачем трудового спору, обсяг порушених відповідачем прав позивача, розмір коштів, які не були сплачені відповідачем на користь позивача, а також враховуючи строк, протягом якого судами розглядались вимоги позивача щодо права на його отримання та визначення розміру, що безпосередньо не залежало від відповідача, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи роз'яснення, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму ВС України № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, виходячи з принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає розмір моральної шкоди у розмірі 10000 грн. недостатньо мотивованим, з урахуванням вже задоволених вимог у вигляді стягнення компенсацій за невчасне виконання вимог закону, вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 1000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1% від суми задоволених позовних вимог, тобто 370,45 грн. так як позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial