Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придіпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Мотивуючи свій позов наступним. 13.09.1969 року в Дахнівській сільській раді Черкаського району він зареєстрував шлюб з відповідачкою по даній справі. В період шлюбу, а саме 11.05.1976 року, за спільні кошти ними було придбано по договору купівлі-продажу 17/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу оформлений на відповідачку. Так як дана частина будинку була придбана в період шлюбу, незважаючи, що договір оформлений на відповідачку, відповідно до ст.60 СК України вона є спільним майном подружжя. Відповідно до ст.ст.69, 70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і частки їх є рівними. Вважає, що має право на 1/2 частину від 17/50 частин будинку [ADDRESS], що складає 17/100 частин, а тому звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав вимоги позову, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив застосувати строки позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та підтримала думку свого представника. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 13.09.1969 року в Дахнівській сільській раді Черкаського району, актовий запис №34. Шлюб розірвано 22.10.1986 року згідно з рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси, тобто на спірні правовідносини розповсюджується дія норм Кодексу про шлюб та сім'ю України Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За період шлюбу подружжям було придбано у власність нерухоме майно, а саме: 17/50 частин домоволодіння у [ADDRESS], що підтверджується договором від 11.05.1976 року посвідченого в Другій черкаській державній нотаріальній конторі, за реєстром 2-1755. В судовому засіданні представником відповідачки [PERSON] в усній формі заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне. Згідно ч.3 ст.11 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч.2,3 ст.29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі до 22.10.1986 року, тобто трирічний строк позовної давності рахується з 02.11.1986 року (дата набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили). Як під час перебування у шлюбі так і після його розірвання, сторони по справі були обізнані про наявне майно, яке було нажите ними за час шлюбу, однак лише 24.11.2014 р. (дата подачі позову) позивач звернувся за захистом своїх порушених прав, мотивуючи тим, що у нього не було копій правовстановлюючих документів на будинок . Так, позивачем не надано до суду будь-якого доказу на підтвердження поважності причини пропущення позовної давності, а тому підстав для захисту його порушеного права суд не вбачає. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК УРСР 1960 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України поверненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed