Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.10.1993 року [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2, згідно наказу адміністрації підприємства насіннєвий завод №78 від 01.10.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] померла 29.10.2002 року і позивачу було видано 12.05.2003 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки вищевказаної квартири, про що у свідоцтві про право власності на житло від 01.10.1993 року було зроблено відповідний запис про перехід права власності. В 2016 році свідоцтво про право власності на житло на квартиру було втрачено, що підтверджується оголошенням в газеті «Вінничина» від 30.03.2016 року. Позивач намагався отримати дублікат вказаного свідоцтва, звертаючись до КП «ВМБТІ» та до виконавчого комітету [PERSON] міської ради. [PERSON] міською радою було повідомлено, що позивачу необхідно звернутись до opгану, який видавав свідоцтво або до суду. Згідно ухвали господарського суду Вінницької області від 31.10.2006 року по справі №5/200-05 орган, який видавав свідоцтво про право власності (ВАТ «[PERSON] насіннєвий завод») був ліквідований, про що 08.11.2006 року було здійснено державним реєстратором запис про припинення юридичної особи, що підтверджується витягом з безкоштовного запиту до реєстру. Отже, іншого способу захисту крім звернення з позовом до суду про визнання права власності на майно не має. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні даного питання поклалась на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Згідно ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 01.10.1993 року [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2, згідно наказу адміністрації підприємства насіннєвий завод №78 від 01.10.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] (а.с.4). 29.10.2002 року [PERSON] померла і позивачу було видано 12.05.2003 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки квартири №11, що знаходиться в житловому будинку, який розташований в місті Вінниці по вулиці Винниченка, під номером 22, про що у свідоцтві про право власності на житло від 01.10.1993 року було зроблено відповідний запис про перехід права власності (а.с.4 зворот, 5). За відомостями довідки комунального підприємства «[PERSON] міське бюро технічної інвентаризації» станом на 29.12.2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого адміністрацією підприємства насіннєвий завод згідно наказу №78 від 01.10.1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 12.05.2003 року за р.№ 5-985 (а.с.7). В судовому засіданні встановлено, що в 2016 році позивачем було втрачено свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] і розміщено про це оголошення в газеті «Вінниччина» від 30.03.2016 року (а.с.6). 25.05.2016 року [PERSON] звернувся до виконавчого комітету [PERSON] міської ради щодо відновлення свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS], на що 23.06.2016 року отримав відповідь про неможливість отримання дублікату даного свідоцтва, оскільки свідоцтво видавалось [PERSON] насіннєвим заводом (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що юридичну особу ВАТ «[PERSON] насіннєвий завод» ліквідовано (а.с.9-12). Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст.392\~ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зазначеній нормі передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до ст.328\~ЦК України набуття\~права власності\~ це\~певний юридичний\~склад,\~з яким\~закон пов'язує\~виникнення в\~особи суб'єктивного\~права власності\~на певні\~об'єкти,\~суд при\~застосуванні цієї\~норми повинен\~установити,\~з яких\~саме передбачених\~законом підстав,\~у який\~передбачений законом\~спосіб позивачі\~набули право\~власності на\~спірний об'єкт\~тачи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Оскільки правовстановлюючий документ на квартиру позивачем втрачений і він позбавлений можливості реалізувати права власника майна, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Судові витрати залишити за позивачем, як на тому наполягав останній. На підставі викладеного,

Outcome: approved