Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є його рідною донькою та була зареєстрована за місцем проживання у квартирі [ADDRESS] 05.12.2002 р. , однак з дня народження і по сьогоднішній день у квартирі не проживала, а постійно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідач відвідувала школу № 130 і отримувала медичну допомогу за місцем проживання. У 2019 році вона змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . Відповідач не цікавилась квартирою, не несла витрат по оплаті комунальних послуг, а позивач ніколи не чинив їй перешкод у користуванні спірною квартирою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами, що були направлені за адресою реєстрації відповідачу, остання не отримала, а конверт зі вказаними документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». При цьому, 16.03.2021 р. відповідач отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що була направлена за адресою її фактичного проживання: [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами третьою особою було отримано 12 березня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач копію вказаної ухвали суду отримав 10.03.2021 р., що підтверджується розпискою. Відповідач не використала право на подання відзиву, від позивачу та третьої особи заяв по суті справи не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 листопада 2002 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. 11 грудня 2002 року на підставі Свідоцтва право приватної спільної (сумісної або часткової) власності вказаних осіб на квартиру було зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та записано у реєстрову книгу за № 685. 08 листопада 2019 року [PERSON] , як спадкоємець своєї дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири після смерті дружини також підтверджується витягом № 188045814 від 08.11.2019 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 31.10.2002 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, убачається, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON] , [INFO] , яка у подальшому змінила прізвище на « [PERSON] ». Факт реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 14257689 від 17.02.2021 р. про реєстрацію місця проживання особи. Як убачається з акту, складеного ЖЕД-412 24.02.2021 р., відповідач не проживає у вказаній квартирі з січня 2003 року. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved