Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає визнати за собою в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку, розташовану на території Московської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] підтримав позов, просить його задовольнити; суду пояснив, що спірна земельна ділянка за правовстановлюючими документами належить відповідачу, але не оброблялася та фактично була покинута; позивач за відсутності заперечень з боку відповідача заволодів цією земельною ділянкою у 2000 році, постійно її обробляв, відносився до неї як до своєї власності, проти чого відповідач не заперечував; вважає, що тим самим позивач набула право власності на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за своєї відсутності. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Так, позивач [PERSON], починаючи з 2000 року, заволодів земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 7,41 га, розташованою на території Московської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем [PERSON]; з цього часу позивач постійно обробляє земельну ділянку та користується нею, відкрито володіє нею та відноситься до неї як до свого власного майна. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, який на захист прав власника не претендує і прав позивача на земельну ділянку не оспорює. Ці обставини визнані відповідачем, і згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ч.2 тієї ж статті, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. На даний момент такий спеціальний закон, а так само спеціальні обмеження можливості застосування інституту набувальної давності відносно земельних ділянок, які не перебувають у державній власності, відсутні. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Суд констатує, що на дані правовідносини не поширюється положення п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України щодо заборони відчуження земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки у даній справі мова ведеться про набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.2 тієї ж статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved