Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/2 житлового будинку. Проте, [INFO] року його батько - [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне померлому майно, до складу якої, окрім іншого, ввійшли 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] За життя покійний не розпорядився своїми правами, а тому спадкування відбувалося за законом. Відтак, він як єдиний спадкоємець за законом, що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку фактично прийняв, оскільки фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON], проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS], що належить померлому і являється спадковим майном. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача Вільхівецької сільської ради Жидачівського району Львівської області - Василь Ілюк подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника територіальної громади, оскільки вони не заперечують проти задоволення позову. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією витягу з погосподарської книги с. Туради Жидачівського району Львівської області №723 від 16 травня 2016 року, що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувалося будинковолодіння [NUMBER] за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син) /арк. справи 5/. Згідно технічного паспорта від 15 квітня 2014 року (копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS], загальна площа вказаного будинку становить 40,7 кв.м.(житлова - 18,2 кв.м.). Рік забудови - 1940. Інвентаризаційна вартість - 52556 грн. /арк. справи 6-9/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син). Частка кожного члена двору становила 1/2. Разом з тим, в судовому засіданні також встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, у віці 76 років, помер [PERSON], про що 21 травня 2003 року зроблено відповідний запис №17 та Вільхівецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 21 травня 2003 року, видано свідоцтво про смерть [NUMBER] /арк. справи 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, [INFO] року, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Судом встановлено, що спадщина померлого, окрім іншого складається із: 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 28 квітня 2014 року за №509. Окрім того з вказаної довідки також вбачається, що до дня смерті і на день смерті спадкодавця, в [ADDRESS], разом з ним був зареєстрований та проживав [PERSON], де і проживає по даний час /арк. справи 6/. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Дослідженими судом матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] - є рідним сином спадкодавця [PERSON] /арк. справи 10-11/. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняв син спадкодавця - [PERSON], оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Разом з тим, згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №243/02-31 виданою завідувачем Жидачівською державною нотаріальною конторою від 28 квітня 2014 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS], що належить померлому і являється спадковим майном /арк. справи 3/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що позивач, фактично володів Ѕ спірного житлового будинку, хоча в установленому порядку своїх прав не реєстрував. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON], щодо визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved