Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.06.2017 року [PERSON] (Позивач) позичив [PERSON] (Відповідач), грошові кошти у розмірі 2 500 000,00 $ (два мільйони п`ятсот тисяч доларів США), що підтверджується розпискою, оригінал якої є в Позивача. Згідно вищевказаної розписки, Відповідач зобов`язався повернути Позивачу грошові кошти протягом шести місяців. Таким чином, Відповідач повинен був повернути Позивачу грошові кошти до 18.12.2017 року. В останній день строку повернення позики 18.12.2017 року, офіційний курс гривні до долару США становив 2763,5063 за 100 доларів США. Таким чином, сума заборгованості, що підлягає сплаті у гривнях становить 69 087 657,50 грн. У зв`язку з неповерненням коштів та посилаючись на приписи статтей 1046, 1047 ЦК України позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача суму грошових коштів у розмірі 69 087 657,50 грн. Стягнути з Відповідача на користь Позивача суму понесених ними судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області (головуючий суддя Пінкевич Н.С.) від 20.10.2020 року відкрито провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020 головуючим суддею у справі визначено суддю Волчка А.Я. Ухвалою від 24.12.2020 справа прийнята до провадження суддею Волчко А.Я. Представником відповідача було подано до відзив, в якому зазначено що Відповідачу, [PERSON] , особа Позивача, взагалі не відома, жодних цивільно-правових відносин із позивачем не вчинялося. Представником позивача - адвокатом Степанюком Є.В. подано до суду позовну заяву з додатками, в яких містяться три підписи, виконані від імені позивача [PERSON] , а саме, на копії Договору про надання правової допомоги № 030920-1 від 3 вересня 2020 року, на копії Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги №030920-1 від 3 вересня 2020 року та на копії вимоги від 24.07.2020 року. При більш детальному вивченні вищезгаданих документів, у Відповідача виникли обґрунтовані сумніви, щодо автентичності даних підписів, що виконані від імені [PERSON] , оскільки при візуальному обстеженні вбачаються явні відмінності у підписах. При огляді копії розписки, яка додана до позовної заяви адвокатом Степанюком Є.В. вбачається, що у нижньому лівому куті вищезгаданої розписки міститься підпис виконаний від імені [PERSON] . У позовній заяві та додатках до неї, жодним чином не відображена особа громадянина [PERSON] , а лише вказано, що 18.06.2017 року [PERSON] (Позивач) позичив [PERSON] (Відповідач), грошові кошти у розмірі 2 500 000,00 $ (два мільйони п`ятсот тисяч доларів США), що підтверджується розпискою, оригінал якої є в позивача. Відповідач припускає, що вказана особа ( [PERSON] ) є свідком передачі позивачем - [PERSON] грошової суми у розмірі 2 500 000 $ (два мільйони п`ятсот тисяч доларів США) відповідачу [PERSON] , оскільки його підпис міститься на розписці. Виходячи із наведеного, [PERSON] повинен бути допитаний в якості свідка по справі, оскільки його в пояснення мають важливе значення для вирішення справи по суті. Зі змісту Розписки не вбачається сам факт та спосіб передачі грошових коштів Позивачем, а лише зазначено, що Відповідач зобов`язується повернути кошти протягом 6 місяців Враховуючи ціну позовних вимог, та ті обставини, що Відповідачу особа Позивача взагалі невідома, жодних цивільно-правових відносин із Позивачем не вчинялося, вважав за необхідне проводити судовий розгляд справи за особистої присутності позивача [PERSON] . Тому представник відповідача просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 11.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити. Відповідач та його представник проти вимог позову заперечували та просили в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно письмової розписки від 18.06.2017 року [PERSON] зобов`язався повернути кошти в сумі 2 500 тис. дол. США (два мільйони 500 тис. $) [PERSON] на протязі 6 місяців в присутності друзів, в доброму розумі, без примусу. 24.07.2020 року позивачем [PERSON] надіслана вимога [PERSON] про повернення коштів. В строк визначений в розписці відповідачем не були повернуті позивачу кошти. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив надання коштів відповідачу в якості позики згідно розписки від 18.06.2017, оригінал якої був досліджений судом та приєднаний до матеріалів справи. Крім того, позивач був допитаний в судовому засіданні в якості свідка та відповідно надав суду показання аналогічні обставинам викладеним в позовній заяві. В той же час відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив що відповідна розписка написана ним особисто, однак під примусом. Також відповідач зазначив що грошових коштів по даній розписці ним не отримувалось. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Із розписки, підписаної [PERSON] 18.06.2017 року вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 500 000 доларів США в шестимісячний строк. Таким чином, зобов`язання з повернення коштів [PERSON] , [PERSON] підтвердив своїм підписом. Відповідач про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у розписці, не клопотав. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов`язань з повернення грошових коштів. Саме до такого висновку прийшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 грудня 2016 року по справі 444/2909/15-ц. В подальшому Верховний Суд України ухвалою від 29 березня 2017 року відмовив в перегляді даної ухвали. З наведеного, суд приходить до висновку про існування між сторони зобов`язальних правовідносин пов`язаних із укладенням договору позики. Враховуючи що відповідачем [PERSON] не було вчасно виконано умови договору позики, в зв`язку з чим було порушено права позивача [PERSON] , останній має право на стягнення з відповідача суми боргу за відповідним договором, що згідно офіційного курсу НБУ на 18.12.2017 року становить 69 087 657,50 грн. Суд не приймає посилання представника відповідача щодо різності підписів позивача, оскільки представником позивача було подана до суду заява [PERSON] посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В., згідно якої позивач зазначив що підписи на Договорі про надання правової допомоги № 030920-1 від 03.09.2020, Додатку № 1 від 03.09.2020 року до Договору на надання правової допомоги № 030920-1 від 03.09.2020, вимозі від 24.07.2020 р. вчинені ним особисто. Також у відзиві представник відповідача просив допитати у якості свідка [PERSON] , оскільки його підпис наявний на розписці. Однак судом було відмовлено у такій вимозі виходячи з наступного. Згідно статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В даному випадку відповідачем не було надано суду належних та допустимих письмових доказів що договір був укладений під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини. А тому в даному випадку рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Крім того, представником відповідача у порушення ч. 2 статті 91 ЦПК України не було належним чином оформлено заяву про виклик свідка. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати що складаються із судового збору, суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 625, 1046, 1047, 1048 1049, 1050 ЦК України, та

Outcome: approved