Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати кредитний договорі № CL-701/105/2008 від 19.02.2008 року недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 19.02.2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», від імені якого діяв [PERSON], було укладено кредитний договір № CL-701/105/2008. Проте, позивач зазначає, що даний кредитний договір було укладено з чисельними грубими порушеннями чинного законодавства, оскільки на укладеному кредитному договорі проставлена печатка іншого господарюючого суб'єкта - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-АРТ», який не має жодного відношення до банківської діяльності, без дозволів та Ліцензій, а [PERSON] діяв на підставі Статуту, Положення про Відділення Харківської філії ЗАТ «ОТП Банк» і не був уповноважений укладати та підписувати даний кредитний договір та проставляти печатку іншої юридичної особи. Позивач зазначає, що під час укладення кредитного договору, невідомо, на якій підставі діяло відділення б/н за місцезнаходженням : м. Харків, пр. Леніна, 8, і з яким статутом. Також позивач вказує, що метою кредитування визначено придбання транспортного засобу - автомобілю марки MITSUBISHI OUTLANDER, проте на забезпечення виконання кредитного договору № CL-701/105/2008 від 19.02.2008 року, цього ж дня було укладено договір застави транспортного засобу, придбаного на кредитні кошти, № РСL-701/105/2008 з [PERSON], і він власником автомобілю не став, тобто не досягнуто кінцевої мети кредитування. Крім того, позивач зазначає, що Банк у письмовій формі не повідомив його про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Позивач вказує, що викладене є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила позов задовольнити, підтвердивши обставини, викладені у заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що між АКБ «Райффайзенбанк України» та ТОВ «ТЕХНО АРТ» було укладено договір доручення № ЕС-43/04, відповідно до якого строк вказаного правочину пролонговано до 31.12.2008 року та ТОВ «ТЕХНО-АРТ» прийняло на себе зобов'язання вчиняти від себе юридичні дії, зокрема, приймати від позичальників документи для прийняття рішення кредитним комітетом, а також укладати інші договори, в тому числі кредитні застави, тобто кредитний договір було укладено з додержанням норм чинного законодавства. Також представник відповідача зазначає, що позивач прийняв на себе усі умови та обов'язки за кредитним договором, банком було виконано усі обов'язки перед позичальником та прийнято у заставу за вказаним кредитним договором автомобіль, на який було видано грошові кошти. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Ст. 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). 19.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, було укладено кредитний договір № CL-701/105/2008. 19.02.2008 року з метою забезпечення виконання кредитного договору № CL-701/105/2008 від 19.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір застави автотранспортного засобу № РCL-701/105/2008, відповідно до якого предметом застави є автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, реєстраційний № [NUMBER], 2008 року випуску. Судом встановлено, що відповідно до статуту ПАТ «ОТП Банк», зареєстрованого 24.05.2013 року, вказаний банк є правонаступником усіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна». Вказаний кредитний договір з боку банку підписаний [PERSON] - повіреним, який діяв на підставі довіреності посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 09.01.2008 року, за реєстровим № 98, виданої в порядку передоручення ТОВ «Техно-Арт», яке в свою чергу діє на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], 20.12.2007 року, за реєстровим номером 4614. Відповідно до зазначеного кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику - позивачу кредитні кошти для купівлі автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER у розмірі 36746,52 доларів США з остаточною датою повернення - 19.02.2014 року, а позивач зобов'язався повернути банку кредит, сплатити проценти за його користування шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок на умовах, визначених договором. Пунктом 1.4 частини № 2 вказаного кредитного договору передбачена плата за користування кредитом - проценти за користування кредитними коштами, порядок їх перегляду та нарахування, пунктом 1.5 - порядок виконання боргових зобов'язань, пунктом 1.6 - строк кредитування, пунктом 1.7 - порядок надання кредиту, пунктом 6.4 зазначено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається банком в додатках до цього договору. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню на підставі наступного. Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до зазначеної правової норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визнання сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд Кредитора і Позичальника та з урахуванням вимог цивільного законодавства. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ст. 638 ЦК України встановлено. що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. При укладенні оспорюваного кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідно їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписом позивача та повіреного, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Кредитор надав позичальнику необхідну інформацію, передбачену діючим законодавством. Банком було задоволено потреби позивача та надано останньому в користування грошові кошти ,при цьому передбачено порядок та умови погашення кредиту та сплати процентів, інші умови договору. Доводи позивача щодо того, що повірений не мав права на укладання договору від імені банку, є необґрунтованими. 06.08.2004 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є відповідач по даній справі) та ТОВ «Техно-Арт» укладено договір доручення № ЕС-43/04, за яким банк доручив ТОВ «Техно-Арт» на умовах, викладених договором, укладати кредитні договори з позичальниками. Пунктом 1.2 Договору визначено, що права та обов'язки за укладеними договорами виникають безпосередньо у довірителя, тобто Банку. 09.01.2008 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] посвідчена довіреність у порядку передоручення, за якою ТОВ «Техно-Арт», що діє від імені ЗАТ «ОТП Банк», діючи у відповідності до п. 4.1.2 договору доручення № ЕС-43/04 від 06.08.2004 року, що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] 20.12.2007 року та на підставі Дозволів ЗАТ «ОТП Банк» № 23-1/0015, № 23-1/0016, № 23-1/0017, № 23-1/0018, № 23-1/0019 від 04.01.2008 року, уповноважив ряд осіб, у тому числі [PERSON] вчиняти від імені Банку ряд юридичних дій, у тому числі укладати та підписувати з позичальниками за формою та на умовах, визначених кредитним комітетом ЗАТ «ОТП Банк» кредитні договори, договори застави автомобілів та інші, для чого надав йому право представляти інтереси банку в усіх підприємствах, установах з усіх питань, пов'язаних з виконанням ним цієї довіреності, розписуватись та ставити печатку ТОВ «Техно-Арт» за ЗАТ «ОТП Банк», та виконувати інші дії. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказані угоди недійсними не визнані. Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє, а відповідно до ч. 3 цієї статті, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Ч. 1 ст. 239 ЦК України зазначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. За змістом ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника, як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно за ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Як передбачено ч. 1 ст. 1000 ЦК України правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Виходячи з викладеного та змісту договору доручення банку і довіреності у порядку передоручення, наданої ТОВ «Техно-Арт» [PERSON], суд приходить до висновку, що як ТОВ «Техно-Арт», надаючи довіреність у порядку передоручення [PERSON] на вчинення конкретних юридичних дій, так і [PERSON], укладаючи та підписуючи оспорюваний кредитний договір, діяли в межах наданих дорученнями повноважень. Повіреним [PERSON] при укладенні та підписанні кредитного договору вчинені дії відповідно до змісту даної йому довіреності, та в межах наданих повноважень, що відповідає положенням ч. 1 ст. 1004 ЦК України. За укладеним кредитним договором ТОВ «Техно-Арт» не набуває прав чи обов'язків, не є стороною цього договору, кредитором є лише банк. Кредитні кошти за оспорюваним договором були надані позивачу банком, та сума кредиту погашалась [PERSON] на рахунок банку, а не ТОВ «Техно-Арт». Оскільки укладені за дорученням угоди на здійснення юридичних дій укладаються від імені довірителя та лише для останнього створюють юридичні наслідки, наявність у повіреного ліцензії на здійснення банківської діяльності законом не вимагається. Таким чином, посилання позивача на неправомірність передоручення представництва банку [PERSON] та проставлення печатки ТОВ «Техно-Арт» при укладенні договору, є необґрунтованими. Ч. 1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Кредитний договір укладено між банком, який діяв на підставі Статуту та відповідних Дозволів, та позивачем, а ТОВ «Техно-Арт», на відсутність у якого банківської ліцензії посилається відповідач, не є стороною у цьому договорі. Посилання у договорі на передачу банком ліцензії ТОВ «Техно-Арт» відсутні, та останній, діючи як повірений в інтересах банку, в межах наданих повноважень, не потербував такої ліцензії. Позивачем не доведено факту передачі банківської ліцензії ТОВ «Техно-Арт» або представнику останнього, отже його посилання в цій частині також є необґрунтованими. Як на підставу для задоволення позову позивач посилається також на ненадання йому перед укладенням кредитного договору в письмовій формі інформації щодо кредитування, однак позивачем не було надано доказів зазначеного. Доводи позивача щодо невідповідності змісту договору нормам ЗУ «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими тому, що згідно ЗУ «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови. Усі вимоги були зазначені в оскаржуваному кредитному договорі. Таким чином, позивач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору, отже, укладений договір відповідає вимогам ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення. Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Як встановлено судом, позивач отримав кредитні кошти в обумовленій в договорі сумі, погодився з умовами договору, порядком та умовами повернення кредиту, відповідальністю у разі порушення зобов'язань за кредитним договором, строку дії договору та при укладенні договору не мав застережень чи доповнень до договору, а отже його посилання на те, що він не став власником автомобілю, також є недоведеними та необґрунтованими. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів, тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, тому суд відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed