Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Пирятинського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. В позовній заяві зазначив, що з 1990 року постійно проживає та зареєстрований в [INFO]. Приблизно на початку 2000-х років за домовленістю з громадянкою [PERSON], яка постійно проживала на той час в [INFO], позивач почав обробляти та утримувати належну їй земельну ділянку площею 5,0409 га. Вищезазначена земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акта серія ІІІ-ПЛ №025994, виданого останній 02 липня 2001 року на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської Ради народних депутатів від 14 березня 2001 року. 21 липня 2006 року [PERSON] померла. Оскільки жодні спадкоємці чи будь-які інші особи з приводу використання позивачем вказаної земельної ділянки не звертались, він продовжував її обробляти, доглядати та користуватись нею, водночас регулярно та своєчасно сплачуючи всі необхідні платежі та збори. За таких обставин він вважає, що у нього виникло право звернутись до суду з позовними вимогами щодо визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 5,0409 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради, та належала [PERSON] на підставі державного акта серії ІІІ ПЛ № 025994. Представник відповідача за договором [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що [PERSON] сільська рада не визнає у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] Зауважує, що [PERSON] відповідно до статті 119 Земельного кодексу України не звертався до [PERSON] сільської ради з клопотанням про передачу йому у власність або надання у користування земельної ділянки, площею 5,0409 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради, яка належала померлій 21.07.2006 [PERSON]. Крім того, позивач не надав доказів відсутності спадкоємців у померлої 21.07.2006 [PERSON], які могли б успадкувати земельну ділянку та доказів про те, що він, добросовісно заволодів земельною ділянкою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею та користуватися протягом 15 років. Виходячи з викладеного, представник вважає, що [PERSON] не надав жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог до [PERSON] сільської ради про визнання за ним права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили його задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову із підстав, зазначених у його відзиві на позовну заяву. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що дійсно [PERSON] обробляв та продовжує обробляти земельну ділянку належну відповідно до державного акту [PERSON], оскільки займається фермерською діяльністю з обробітку земель. З якого саме часу конкретно не памятають. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: На підставі рішення [PERSON] сільської Ради народних депутатів від 14 березня 2001 року [PERSON] 02.07.2001 було видано Державний акт на право приватної власності серії ІІІ-ПЛ № 025994 на земельну ділянку площею 5,0409 га, цільовим призначенням ведення особистого підсобного господарства ( а.с.6). Відповідно до копії актового запису про смерть №16, складеного 23.07.2006 виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] померла 22.07.2006 (а.с. 59). Спадкова справа на майно померлої [PERSON] заведена не була та не реєструвалась у Спадковому реєстрі (а.с. 65-66, 68-69, 74-75). Згідно довідок від 24.02.2016 № 373 та №374, виданих виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Пирятинського району Полтавської області, позивач [PERSON], народження 27.05.1964, дійсно використовує земельну ділянку площею 5,0409 га (розташована на території [PERSON] сільської ради) з 2006 року по даний час, яка належала [PERSON] до дня її смерті, 21.07.2006 (актовий запис № 16 від 22.07.2006). Заборгованість по оплаті за землю відсутня (а.с. 8). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України. Відповідно до статті 119\~ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Аналіз статті 119\~ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті\~118,\~123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. В той же час, суд зазначає, що застосування статті про набувальну давність є рідкісним у судовій практиці, оскільки потребує ретельного доведення обставин перед судом та спростування заперечень опонентів, особливо якщо такими є органи місцевого самоврядування Так, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача про передачу йому у власність земельної ділянки на підставі статті 119 ЗК України. Судом не встановлено також, що спадщина [PERSON] визнана відумерлою, а спірна земельна ділянка перейшла у комунальну власність [PERSON] сільської ради Пирятинського району. Відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Так, згідно довідки [PERSON] сільської ради Пирятинського району № 293 від 12.03.2018 (а.с. 45-46) з 2001 по 2008 рік копії квитанцій на прийом податкових платежів з фізичних осіб були обревізовані, архів вказані роки не зберігся (термін зберігання 3 роки). Проте, є відомості, що за 2009 рік земельний податок в сумі 63,47 грн одержано від [PERSON]. Так, відповідно до копії квитанції на прийом податкових платежів серії МС № 714590 від 16.06.2009 податковий платіж було отримано від [PERSON]. Встановити хто саме сплачував вказаний податок, немає можливості, оскільки платник власним підписом у квитанції підтвердив, що податок сплатила [PERSON] (а.с. 47). Починаючи з 2010 року вказаний земельний податок щороку сплачував [PERSON], вказуючи в квитанціях, що податок сплачується ним в інтересах [PERSON] (а.с. 48-54). На підставі викладеного суд робить висновок, що добросовісним володінням вказаною земельною ділянкою позивачем можна вважати період з 2010 року, оскільки платників земельного податку до 2009 року включно встановити неможливо. А тому десятирічний термін безперервного володіння повинен обраховуватися з 13.10.2010 з дня прийому першого податкового платежу від [PERSON] На момент звернення позивачем до суду десятирічний термін з 13.10.2010 володіння майном не минув. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). При таких обставинах суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст. 119 ЗК України,

Outcome: dismissed