Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], 3-тя особа: Дніпропетровський районний відділ головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, про усунення перешкод у користування майном шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку. Позивач у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] шляхом позбавлення [PERSON] та малолітнього [PERSON] права користування ним (визнання такими, що втратили право користування ним) та зняття [PERSON] та малолітнього [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: будинок [ADDRESS]. Зобов'язати Дніпропетровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області зняти [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти зняття [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Представник 3-ї особи у судове засідання не з'явилася, відповідно до письмової заяви начальник Дніпропетровського РВ ГУДМС України у Дніпропетровській області просить суд розглядати справу за відсутності їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі рішення Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за №72 від 25 травня 2007 року належить домоволодіння [ADDRESS]. У спірному будинку проживає позивач разом з сином та дружиною. Крім того, у будинку [ADDRESS] є зареєстрованою його колишня невістка [PERSON] та малолітній онук [PERSON]. Його син розірвав шлюб з [PERSON], яка з січня 2013 року разом з малолітнім [PERSON] не мешкає у будинку [ADDRESS], однак разом з онуком є зареєстрованими за вказаною адресою. У добровільному порядку про зняття з реєстрації відповідачка не реагує, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Той факт, що у будинку позивача є зареєстрованою відповідачка та її малолітній син, перешкоджає йому як власнику у користуванні будинком, оскільки для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб, що не дозволяє позивачу розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд та значно обмежує його законні права. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На підставі cm. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, навіть тоді, коли б відповідачка та її син і залишилися членом сім'ї позивача, вони б втратили право користуватися житлом, так як не проживають в ньому більше одного року. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання відповідачки та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням (позбавлення права користування житловим приміщенням) за адресою: будинок [ADDRESS] та зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно до ч.ч. 9, 10 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи); позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Outcome: approved