Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22512 грн. 50 коп. та 7000 гривень за завдану моральну шкоду. Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2016 року він був прийнятий на посаду слюсаря каналізаційної мережі Сколівського комунального підприємства водопоровідно-каналізаційного господарства. 17.07.2017 року він був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Під час звільнення йому було видано трудову книжку, але в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не було виплачено всіх належних йому сум в день звільнення. Натомість, в подальшому йому виплачувались належні кошти частинами. Оскільки він не є фахівцем у галузі права, але мав підозру, що дії керівництва Сколівського КП ВКГ порушують його права, був змушений звернутись до Головного управління держпраці у Львівській області, на що 12.01.2018 року отримав лист за №341/4/15-04 згідно якого, в ході проведеної перевірки було встановлено, що керівництво Сколівського КП ВКГ, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, провело остаточний розрахунок з ним не у день звільнення, виплати проводились частинами, і на день інспекційного відвідування йому не виплачено 265 грн. 79 коп. Тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22512 грн. 50 коп. Крім того, відповідачем йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв»язку із умисною, протиправною поведінкою відповідача щодо нього. У зв»язку із несвоєчасним розрахунком з ним та відсутністю у нього на той час, інших засобів для існування він став дратівливим, що стало причиною сварок у його сім»ї, а також було порушено його звичний ритм життя, тому моральну шкоду оцінює у 7000 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства - Хромець О.І., Дмитрович Н.В. та Окс Л.Й. просили відмовити у позові з підстав викладених у письмових посненнях. Зазначили, що позивач у день звільнення не був на роботі, з вимогою виплатити йому належну суму розрахунку при звільнені він не звертався, а тому вважають, що відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України. Виплату всіх сум, що належали позивачу при звільнені проведено частинами. В день появи на підприємсті 03 січня 2018 року з ним проведено остаточний розрахунок. Крім того, вважають, що розрахований позивачем середній заробіток не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Просили відмовити у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, давши належну оцінку доказам по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Суд не погоджується та вважає безпідставним твердження представників відповідача про те, що розрахунок з позивачем не був проведений у день звільнення, оскільки такий був відсутній на роботі, і вимоги про проведення розрахунку він не заявляв, а тому відсутні підстави для застосування ст.117 КЗпП України, оскільки такі суперечать дійсним обставинам справи та мотивує це наступним. Як зазначила у своїх письмових поясненнях представник відповідача Окс Л.Й. у день звільнення позивачу [PERSON] була видана трудова книжка, даного факту вона не заперечувала в судовому засіданні, а відтак перешкод для виплати позивачу належних сум при звільнені не було. 12.01.2018 року за вих. №341/4/15-04 позивач [PERSON] отримав відповідь Головного управління держпраці у Львівській області, у якій було зазначено, що Сколівським комунальним підприємством водопоровідно-каналізаційним господарством йому не було виплачено всіх належних сум, належних йому при звільненні. Виплата коштів була проведена не у день звільнення, а проводилась частинами, чим порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивач дізнався про порушення свого права саме 12.01.2018 року отримавши відповідь Головного управління держпраці у Львівській області, а 21.02.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а відтак із врахуванням вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України позивачем не пропущено строк звернення до суду. Судом встановлено, що 01.09.2016 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду слюсаря каналізаційної мережі Сколівського комунального підприємства водопоровідно-каналізаційного господарства. 17.07.2017 року позивач був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 КЗпП України, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, відповідач провів остаточний розрахунок із позивачем 03.01.2018 року, даний факт не заперечувався представниками відповідача в судовому засіданні. Крім того, це підтверджується наявною в матеріалах справи випискою за період з 03.01.2018 року щодо проведених платежів. В поданому позові позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22512 грн. 50 коп. Однак, суд вважає, що позивачем невірно визначено розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з наступних підстав. Згідно роз'яснень, даних у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацюваний час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою КМ України від 16.05.1995 року №348). Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Судом встановлено, що за останні два календарні місяці роботи сумарний розмір заробітної плати позивача [PERSON], а саме за травень та червень 2017 року, без виключення сум відрахування на податки, становив 7011 грн. 90 коп. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював в травні 2017 р. - 20 робочих днів та в червні 2017 р. - 20 робочих днів, а відтак, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці становитиме (7011 грн. 50 коп.) / (20 робочих днів +20 робочих днів = 40 робочих дні) = 175 грн. 30 коп. Судом встановлено, що середній заробіток позивача у день становить 175 грн. 30 коп. Період затримки розрахунку при звільненні становить з 17.07.2017 року по 03.01.2018 рік 120 робочих днів. Оскільки розрахунок з позивачем не проведено, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 17.07.2017 року по 03.01.2018 року в сумі 21036 гривень, з розрахунку 175 грн. 30 коп. (середній заробіток) х 120 ( робочих днів). Враховуючи вищенаведене, у зв'язку з невиплатою з вини відповідача при звільненні [PERSON] всіх сум, що належали йому на день звільнення, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який становить 21036 гривень. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В поданому позові позивач зазначає, що у зв»язку із несвоєчасним розрахунком з ним та відсутністю у нього на той час, інших засобів для існування він став дратівливим, що стало причиною сварок у його сім»ї, а також було порушено його звичний ритм життя. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Не проведення розрахунку при звільненні є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яке в свою чергу завдало моральних страждань позивачу. В той же час, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 500 гривень. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved