Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсними договори, за якими його колишня дружина [PERSON] продала [PERSON] квартиру № 29 по Салтівському шосе, 116 у м. Харкові та [PERSON] квартиру № 30 по Салтівському шосе, 116 у м. Харкові. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1981 року перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, у якому в 1982 році народилася донька [PERSON] Під час шлюбу, який у 2006 році був розірваний, він разом із дружиною набув дві квартири - №№ 29 та 30 у будинку № 116 по Салтівському шосе у м. Харкові. Таким чином, на думку позивача, вказані квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу позивач переїхав до м. Феодосія, залишивши квартири дочці та колишній дружині. У 2010 році [PERSON] без його відома та згоди розпорядилася їх спільним сумісним майном та відчужила квартири. У 2013 році [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати зазначені договори частково недійсними. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, позов [PERSON] задоволено, в межах заявлених вимог визнано недійсними договори купівлі -продажу ? частини квартир № 29 та № 30 по Салтівському шоссе, 116 у м. Харкові. Проте, позивач зазначає, що задоволеня цим судовим рішенням його вимог не призвело до повного відновлення його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки другими половинами кожної з квартир володіють треті особи, з якими неможливо досягти домовленності щодо обміну з тим, щоб одна квартира цілком належала дочці. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив про обставини, викладені вище. Відповідач [PERSON] у судове надала письмову заяву про слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, своїх заперечень або пояснень щодо позову не надали, хоча неодноразово повідомлялися про час та місце судових засідань належним чином. Залучені в якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи сповіщалися належним чином, їх не явка не перешкоджає слуханню справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10 жовтня 1981 року, який було розірвано 12.07.2006 року, актовий запис № 274. В період щлюбу в результаті виплати пайових внесків ЖБК «Глобус», [PERSON] на праві власності стала належати квартира № 30 в будинку № 16 по Салтівському шосе у м. Харкові. Крім того, в період щлюбу 11 березня 1996 року відповідачем [PERSON] був укладений договір довічного утримання, на підставі якого в реєстрі прав власності на нерухоме майно від 16 травня 2005 року було зареєстроване право власності за [PERSON] на квартиру 29 в будинку 116 по Салтівському шосе у м. Харкові. Таким чином обидві квартири є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на них [PERSON] набула під час шлюбу з [PERSON] 09.06.2010 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № 30 у будинку № 116 по Салтівському шосе у м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1886, який був зареєстрований в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації». У той же день, тобто 09.06.2010 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № 29 у будинку № 116 по Салтівському шосе у м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1890, який був зареєстрований в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації». 21.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири 29 по Салтвіському шосе, 116 у м. Харкові посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу чуприною Г.О. реєстровий номер № 3207. 17.112010 року між [PERSON]В та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири 30 по Салтвіському шосе, 116, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер № 4878. [PERSON] розпорядилася спільним сумісним майном подружжя самостійно, без згоди іншого співвласника колишнього чоловіка [PERSON]Д Зазначені обставини встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладеним другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до\~частини першої статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Враховуючи вищенаведене, укладені [PERSON] правочини не відповідали вимогам діючого на час їх укладення законодавства і тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved