Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши в обґрунтування своїх вимог, що ним в 2006 році були виконані зобовязання [PERSON] перед ЗАТ «ПУМБ» за кредитним договором №4896247 від 19.07.2006р. згідно квитанцій №25 від 24.10.2006р. 2500 дол.США, №56 від 24.11.2006р. 2500дол.США, №84 від 20.12.2006р. 2500 дол.США, на загальну суму 7500 дол.США. Позивач з посиланням на ст.1047 ЦК України вважає сплату цих коштів фактичним договором позики, укладеним між сторонами. 18.12.2015р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення боргу у вказаній сумі зі строком повернення 30 днів від дня отримання вимоги. Враховуючи, що вимога була отримана відповідачем 26.12.2015р., але залишена без реагування, позивач просив стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 172\~479 грн., що еквівалентно 7200 дол.США. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних в позові. Додатково зазначив, що надані квитанції про сплату [PERSON] заборгованості відповідача перед банком підтверджують існування договору позики між сторонами. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та пояснили, що заборгованість [PERSON] перед ЗАТ «ПУМБ» за кредитним договором №4896247 від 19.07.2006р. погашалася достроково, зокрема, 21.08.2006р. було сплачено 6000дол., 20.09.2006р. 5917дол., тому необхідності звертатися до позивача з проханням сплатити заборгованість не було. Договору позики між сторонами не укладалося, грошові кошти, які сплатив [PERSON] банку в рахунок кредиту надавалися йому відповідачем та його родиною, оскільки в них були довірительні відносини. Крім того, просили застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 19.07.2006р. між [PERSON] та ЗАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №4896247 на суму 73\~016 дол.США (а.с.9-14). Згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом в 2006 році до 26.08.2006р. мало бути повернуто 2131,85 дол.США, до 26.09.2006р. 2065,23 дол.США, до 26.10.2006р. 1998,61 дол.США, до 26.11.2006р. 2065,23 дол.США, до 26.12.2006р. 1998,61 дол.США (а.с.15). Також встановлено, що [PERSON] сплатив банку в рахунок погашення вищевказаного кредиту згідно квитанцій №25 від 24.10.2006р. 2500 дол.США, №56 від 24.11.2006р. 2500дол.США, №84 від 20.12.2006р. 2500 дол.США, на загальну суму 7500 дол.США (а.с.4-5). 18.12.2015р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення боргу у вказаній сумі зі строком повернення 30 днів від дня отримання вимоги (а.с.47-48). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~ родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження\~ укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-1967цс15 від 11.11.2015 р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. З наданих позивачем квитанцій вбачається, що позивач дійсно сплатив замість відповідача в рахунок погашення кредиту 7200 дол.США. Проте, надані документи не містять зобовязання про повернення вказаних грошових коштів. Таким чином, суд встановив, що між сторонами не було укладено договір позики. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки судом встановлено відсутність у позивача права, яке підлягає судовому захисту, заява відповідача про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту. На підставі ст.ст. 202, 207, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: dismissed