Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16.04.2001 року, з моменту народження і до цього часу, він проживає в квартирі [ADDRESS] з батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] , та сестрою [PERSON] , [INFO] . [INFO] його мати [PERSON] померла. В серпні 2018 року він довідався, що його дідусь [PERSON] подав до Лубенського міськрайонного суду цивільний позов до його батька [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Коли був поданий позов [PERSON] , він дізнався про те, що квартира [ADDRESS] була подарована згідно договору дарування 03 лютого 2004 року його матір`ю [PERSON] її батькові, а його діду [PERSON] . В судовому засіданні при розгляді позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом його представник [PERSON] , а його бабуся піднімала питання про визнання його та його сестри такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою. Про наявність договору дарування квартири йому стало відомо під час судового процесу. Вважає договір дарування від 03 лютого 2004 року недійсним, оскільки на момент його укладення він не досяг повноліття, а тому укладаючи його були грубо порушені його конституційні права на власність та на житло, так як він проживаю в подарованій квартирі з моменту народження і по теперішній час, при здійсненні договору дарування іншого житла йому, як малолітньому, не було надано. Прохав суд винести рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 03 лютого 2004 року квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Афанасієвською Іриною Василівною, зареєстрований в реєстрі за №192. Судові витрати прохав покласти на відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з клопотанням в якому прохав справу розглядати без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, згідно поданої заяви [PERSON] позов визнає. Представники третіх осіб Органу опіки і піклування Лубенської РДА та Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами в яких прохали справу розглядати без їх участі, по суті позовних вимог покладалися на розсуд суду. Третя особа по справі та як представник третьої особи по справі неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частина 2 ст.47 ЦПК України вказує, що неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Унаслідок укладення договору дарування від 03 лютого 2004 року були порушені майнові та житлові права малолітнього на той час [PERSON] . Згідно зі ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Передбачене ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути судом визнаний недійсним (ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини. Зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Крім того, за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Судом встановлено, що місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про народження його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.12). За життя, 03.02.2004 року між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] було укладено договір дарування відповідно до якого дарувальниця [PERSON] передала у власність обдарованого [PERSON] безоплатно майно: квартиру [ADDRESS] . В серпні 2018 року, коли [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме, квартирою [ADDRESS] , позивачу [PERSON] стало відомо про наявність договору дарування квартири. Позивач [PERSON] вважає договір дарування від 03.02.2004 року недійсним, оскільки на момент його укладення він не досяг повноліття а тому, укладаючи його, були грубо порушені його конституційні права на власність та на житло, так як він проживає в подарованій квартирі з моменту народження і по теперішній час, при здійсненні договору дарування іншого житла йому, як малолітньому, не було надано. Відповідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач по справі [PERSON] в своєму письмовому поясненні зазначив, що під час укладення договору дарування він лише поставив свій підпис. Ніяких документів чи ключів від квартири йому ніхто не давав, договір було укладено з тією метою, щоб не допустити конфіскації квартири через кримінальні провадження, які були відкриті стосовно чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Після укладення даного договору квартирою продовжувала користуватись його дочка із сім`єю. На цей час доступу в квартиру він не має. Отже, судом встановлено, що сторонами договору дарування від 03.02.2004 року не було вчинено будь-яких дій на виконання договору дарування, так як сім`я [PERSON] продовжувала проживати в подарованій квартирі, реально договір дарування більше 12 років не виконувався. Із матеріалів справи вбачається, що внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали інші цілі, ніж передбачені правочином, тобто правочин було укладено умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Оцінюючи надані суду і досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведені обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, відповідач не заперечує проти визнання договору недійсним, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved