Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку. На обґрунтування вимог зазначив, що 4 червня 2015 року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина, яка складається з жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: м.Мирноград Донецької області, вул.Дударенка, 50, який належав померлій на підставі договору дарування від 27.03.1997року, оформленим в [PERSON] державній нотаріальній конторі. 06.12.2016 року на це майно ним було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом. Після оформлення спадщини він дізнався, що земельна ділянка, на якій розташований спадковий будинок, матері не належала, бо після дарування будинку рішенням [PERSON] міської ради від 28.03.2017року була передана у власність попередньому власнику будинку [PERSON], якою 26.05.1997року було отримано акт про право приватної власності на землю. 24 лютого 1998року [PERSON] померла. Зазначаючи на незаконній передачі земельної ділянки, на якій збудований вказаний будинок, що на теперішній час йому, як власнику будинку, створює певні перешкоди в реалізації свого права власності та неможливості врегулювання даного спору поза судовою процедурою, позивач просить суд визнати недійсним рішення [PERSON] міської ради від 28.03.1997 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1023 га за адресою: м.Мирноград, вул.Дударенка, 50, та державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДН № 055217, виданий 26.05.1997 року [PERSON] міською радою. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявився, надавши повноваження на участь у справі своєму представнику, діючому на підставі довіреності, який в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав і, зазначаючи на незаконності рішення [PERSON] міської ради в частині передачі земельної ділянки, на якій розташований будинок, особі, яка вже втратила на нього право власності, просив суд позов задовольнити. Представники відповідача та третьої особи незаконність передачі земельної ділянки колишньому власнику будинку визнали повністю і проти задоволення вимог позивача не заперечували. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що будинок, розташований за адресою: м.Мирноград Донецької області, вул.Дударенка,50, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Другою Красноармійською державною нотаріальною конторою 22.10.1976 року, належав [PERSON], яка 27.03.1997 року подарувала його матері позивача [PERSON], що підтверджується договором дарування, посвідченого [PERSON] державною нотаріальною конторою від 27.03.1997 року (арк.спр. 9). 22 листопада 1996року [PERSON] звернулася до [PERSON] міської Ради з письмовою заявою про безкоштовну передачу їй в приватну власність земельної ділянки, розташованої по вулиці Дударенка,50 в м.Димитров, для будівництва і обслуговування жилого будинку (арк.спр.37 ). Рішенням [PERSON] міської ради від 28.03.2007року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1023 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарчих будівель та зобовязано звернутися до відділу земельних ресурсів для одержання Державного акту на право приватної власності на землю (арк.спр. 25). 26.05.1997 року [PERSON] було видано державний акт серії І-ДН № 055217 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1023 га, розташовану з адресою: м.Димитров, вул.Дударенко, 50, що підтверджується як державним актом на землю, так і витягом з Державного земельного кадастру (арк.спр. 10). Згідно свідоцтва про смерть 24.02.1998року [PERSON] померла (арк.спр. 11). Земельна ділянка, на якій розташований будинок, як за життя [PERSON], та і після її смерті [PERSON] не переоформлялась. 4 червня 2015 року мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.12). 6 грудня 2016 року державним нотаріусом Димитрівської державної нотаріальної контори позивачу [PERSON], як спадкоємцю першої черги після смерті матері, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, складається з жилового будинку з господарськими спорудами номер 50 по вул.Дударенка в м.Мирноград Донецької області (а.с.7). Порядок набуття громадянами права власності та право користування на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності регулюється земельним законодавством. За змістом статті 17 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення [PERSON] міською радою Донецької області) передача земельних ділянок у приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, які у місячний строк після подання заяви і матеріалів та приймають відповідні рішення. Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п/п «г1» п. 18 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2), при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. №997-V - і згідно зі ст. 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. На земельну ділянку, що перевищує визначені ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України розміри, право власності або право користування виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством. Саме таку правову позицію визначив Верховний суд України в постанові від 14 листопада 2011 року у справі № 3-119гс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки (правова позиція Верховного Суду у справі №6-319цс15). Отже, спосіб захисту свого права позивачем обрано вірно. Суд погоджується з доводом позивача, що разом із правом власності на будинок до його матері [PERSON], яке вона отримала на підставі договору дарування будинку від 27.03.1997року, перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій цей будинок збудований, тому передача у власність земельної ділянки та видача державного акту на право приватної власності на землю колишньому власнику будинку [PERSON] після того, як вона подарувала будинок [PERSON], є незаконним. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити і визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів (без номеру) від 28.03.1997року про безкоштовну передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1023 га : для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1га і для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0023га, розташованої за адресою: м.Димитров, вул.Дударенка, №50 та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДН № 055217, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №157, виданий [PERSON] [PERSON] міською радою народних депутатів 26 травня 1997 року.

Outcome: approved