Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 78183 грн. та середній заробіток під час затримки невиплати у розмірі 11169 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 01.04.2018р. він працював у Державному підприємстві «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Починаючи з 01.04.2018р. по 30.12.2019р. відповідач не сплатив йому заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 78183 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням провести з ним повний розрахунок, однак до теперішнього часу повний розрахунок він не отримав, тому просить стягнути з відповідача також середній заробіток під час затримки невиплати у розмірі 11169 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просить розглядати справу в його відсутність. 26.12.2019 року через канцелярію суду надійшла заява ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» за підписом керівника [PERSON]., в якому позовні вимоги визнає повністю.17.01.2020 року до суду поданий відзив ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» за підписом [PERSON] , в якому позовні вимоги просить залишити без задоволення. 06.04.2020 року через канцелярію суду надійшла заява в.о. директора ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» [PERSON]., в якому уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить розглядати справу у відсутність відповідача. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, сторони належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутність сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] згідно довідки ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» наказом №30/03-3 від 30.03.2018р. прийнятий на посаду інженера з окладом згідно штатного розпису у розмірі 3723 грн. Наказом ДП «Південдіпрошахт» № 30/12-4 від 30.12.2019р. позивача [PERSON] з 30.12.2019р. звільнено з посади інженера відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно заяви Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» №06/04-1 від 06.04.2020р. заборгованість [PERSON] по заробітній платі складає 78183 грн. Таким чином, судом встановлено та визнається відповідачем, що з позивачем до теперішнього часу не були проведені виплати по заробітній платі у розмірі 78183 грн. При цьому, тяжке фінансове положення підприємства, на яке посилається відповідач, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача. Враховуючи викладене, суд задовольняє позов [PERSON] та стягує з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 78183 грн. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно наданого позивачем розрахунку середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 01.04.2020р. складає: заробітна плата за місяць 3723 грн. х 3 = 11169 грн. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки відповідачем суду не подано. Враховуючи викладене, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 01.01.2020р. по 01.04.2020р. у розмірі 11169 грн. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, також стягує з відповідача на користь держави судовий збір, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Outcome: approved