Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 1 399 182, 54 гривні та суму судового збору у розмірі 9 605,00 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 07 лютого 2018 року між [PERSON] дав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 3 700,00 євро, що на день укладення договору за курсом НБУ становить еквівалент 125 269,06 гривень. Цього ж дня для забезпечення виконання договору позики [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. 06 березня 2018 року між позивачем та відповідачем -2 було укладено додатковий договір до договору позики від 07 лютого 2018 року, яким в позику було передано додатково 18 000,00 доларів США, що на день укладення договору за курсом НБУ становить еквівалент 476 677,44 гривень. Кошти в розмірі 3 700,00 євро та 18 000,00 доларів США, [PERSON] зобов`язалася повернути до 31 травня 2018 року. У визначені строки відповідачі свого зобов`язання за договором позики не виконали. За умовами договору позики визначено зобов`язання позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф в розмірі 0,3 відсотка від суми позики за кожен день прострочення.. Тому, станом на день проведення розрахунку - 09 грудня 2019 року заборгованість відповідачів перед позивачем складає 1 399 182,54 гривень, з яких: 524 431,24 гривень - сума позики, 874 751,30 гривень - штраф за прострочення повернення коштів. 17 січня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяві в якому у задоволення позову просив відмовити в повному обсязі та повідомив, що 06 березня 2018 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір до договору позики від 07 лютого 2018 року, яким суму позики було збільшено на 18 000,00 доларів США, однак йому як поручителю про дані зміни нічого не було відомо і договорі поруки ніякі зміни не вносились. Відповідно до п. 6 договору поруки від 07 лютого 2018 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Враховуючи дану норму, відповідач вважає, що договір поруки від 07 лютого 2018 року є припиненим. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити в повному обсязі, обставини викладені у позовній заяві підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього суми позики з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. 24 грудня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі та призначено в порядку загального позовного провадження. 30 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 07 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 3 700,00 євро, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 125 269,06 гривень, яку останній зобов`язався повернути у строк до 31 травня 2018 року. На підтвердження укладеного договору позики, [PERSON] було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що остання отримала від [PERSON] в борг суму коштів в розмірі 3700,00 євро, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 125 269,06 гривень, яку остання зобов`язалася повернути у строк до 31 травня 2018 року. Крім цього, 06 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додатковий договір до Договору позики від 07 лютого 2018 року, відповідно до якого [PERSON] додатково передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 18 000,00 доларів США, що є еквівалентом 476 677,44 гривень за офіційним курсом НБУ встановленим на момент укладання даного договору. Також, на підтвердження укладеного додатково договору до договору позики від 07 лютого 2018 року, [PERSON] було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що остання отримала від [PERSON] в борг суму коштів в розмірі 18 000,00 доларів США, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 476 677,44 гривень, яку остання зобов`язалася повернути у строк до 31 травня 2018 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, 07 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки, за якими поручитель поручається перед кредитором за виконання [PERSON] , свого обов`язку за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 07 лютого 2018 року, а саме щодо повернення позики у сумі 3 700,00 євро, або їх еквівалент в гривнях за офіційним валютним курсом НБУ встановленим на момент повернення грошових коштів в строк до 31 травня 2018 року. Відповідно до п. 2 договору поруки від 07 лютого 2018 року у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За приписами ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. А також. відповідно п. 6 Договору поруки від 07 лютого 2018 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як судом встановлено, що 06 березня 2018 року додатковим договором до договору позики від 07 лютого 2018 року було збільшено обсяг зобов`язань, а саме надано в позику [PERSON] додатково 18 000,00 доларів США. Однак, матеріали справи не містять доказів, які свідчать про те, що суму позики було збільшено з наданням згоди поручителя, а саме [PERSON] Договір поруки має похідний характер від забезпечуваного ним зобов`язання і покликаний забезпечувати належне виконання боржником основного зобов`язання. Для договорів поруки істотними умовами є конкретизація зобов`язання, виконання якого забезпечується, а саме: повернення основної суми кредиту та розмір процентів, строки їх повернення, розмір збитків, неустойки. Відтак, у даному випадку саме договір поруки є підставою виникнення забезпечувального зобов`язання в силу норм ст. ст. 11, 509 ЦК України, тому зміна вказаних вище елементів змісту забезпечувального зобов`язання може відбуватися виключно у формі зміни умов договору поруки. Отже, згода поручителя [PERSON] на подальшу зміну умов основного зобов`язання, внаслідок якої збільшиться обсяг її відповідальності, як поручителя, набуває чинності тільки після відповідного волевиявлення, здійсненого у письмовій формі, зокрема, шляхом погодження тексту додаткових угод до кредитного договору власним підписом, надання погоджувального листа, підписанням додаткової угоди до договору поруки, тощо. Відповідна зміна умов договору поруки здійснюється лише за умови волевиявлення усіх сторін договору поруки на таку зміну у письмовій формі. Позивачем не було надано доказів на надання згоди поручителя [PERSON] на збільшення обсягу відповідальності за договором поруки від 07 лютого 2018 року. Отже, у зв`язку із збільшенням розміру відповідальності позичальника [PERSON] , права відповідача [PERSON] , як поручителя, було порушено і такі зміни у основному зобов`язанні тягнуть для нього, як поручителя, несприятливі наслідки, що є беззаперечною підставою для припинення поруки. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5 роз`яснено про те, що якщо в договорі поруки умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 07 лютого 2018 року та додаткового договору до договору позики від 06 березня 2018 з [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернув отримані від позивача кошти у розмірі 3 700,00 євро та 18 000,00 доларів США, що станом на день розрахунку в еквіваенті а офіційним курсом НБУ складає 524 431,24 гривні в обумовлений у договорі позики строк, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з [PERSON] вказаної суми заборгованості. Відповідач [PERSON] належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 524 431,24 грн. суду не надала. Крім того, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 8 Договору позики від 07 лютого 2018 року, у разі прострочення виконання зобов`язань позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також виплатити штраф в розмірі 0,3 відсотка від суми позики за кожен день прострочення. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] не виконав свої зобов`язання по договору позики, суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок суми штрафу за прострочення повернення коштів. Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних за період розрахунку з 21 грудня 2017 року по 01 березня 2019 року складає 23 267,72 грн. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 874 751,30 гривень суми штрафу. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 9 605,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial