Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON], який помер [INFO], право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (внучка), [PERSON] (внук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/5 житлового будинку. [INFO] помер його батько - [PERSON] - голова двору. Після його смерті відкрилась спадщина на належну померлому частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті, померлий не розпорядився вказаним майном, тому спадкування відбувалось за законом. Спадкоємцями першої черги, окрім нього є його сестра [PERSON]. Проте, остання на спадкове майно не претендує. Також відмовляється, як і інші відповідачі від належних їм часток у спірному житловому будинку на його користь. Відтак, він, як єдиний спадкоємець за законом, що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку формально прийняв, оскільки на момент її відкриття спільно проживав із спадкодавцем, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON], проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №709 від 11 серпня 2016 року з погосподарської книги [NUMBER] с. Млиниська Жидачівського району Львівської області, що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувалось господарство за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (внучка), [PERSON] (внук). Вказане додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 30 вересня 1988 року, копія якого долучена до матеріалів справи /а.с. 7, 12/. Згідно технічного паспорта від 30 серпня 2016 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS] загальна площа вказаного будинку становить 49,2 кв.м.(житлова - 37,7 кв.м.). Рік забудови - 1960. Інвентаризаційна вартість - 195845 грн. /а.с. 8-11/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (внучка), [PERSON] (внук). Частка кожного члена двору становила 1/5. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO], в с. Млиниська Жидачівського району Львівської області, помер [PERSON] - голова двору, про що 30 листопада 2009 року зроблено відповідний актовий запис №35 та Млиниською сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 30 листопада 2009 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із частини житлового будинку з надвірними спорудами, що [ADDRESS] (1/5 - як член колишнього колгоспного двору). Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Млиниської сільської ради Жидачівського району Львівської області за №696 від 08 серпня 2016 року /а.с. 13/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] свідоцтва про народження серії [NUMBER], свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], що позивач [PERSON] є сином, а відповідачка [PERSON] дочка (спадкодавця) відповідно. Відтак, [PERSON] та [PERSON] відноситься до спадкоємців першої черги спадкування. Інших спадкоємців вказаної черги судом не встановлено /а.с. 14-18/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з долученої до матеріалів справи, належним чином сформованої та завіреної, заяви [PERSON] (відповідачки по справі) від 16 серпня 2016 року, вбачається, що останній відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON]. На оформлення такої вона не претендує та відмовляються від належної їм за законом частки у спадковому майні на користь сина померлого - позивачка по справі /а.с. 28/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину та фактично її прийняв, оскільки на момент її відкриття проживав із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовився від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №597\\02-31 від 18 серпня 2016 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на спадкове майно, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 6/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи заявами відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] що останні позовні вимоги позивача визнають. Тому суд приходить до висновку, що відповідачі від належних їм часток у майні колгоспного двору відмовляються на користь позивача та не заперечують проти визнання за ним права власності на спадкове майно цілісно. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved