Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є єдиним власником зазначеної квартири на, відповідач після розірвання шлюбу не являється членом сім`ї позивача та не проживає у спірній квартирі понад рік, однак зареєстрована в ній. Увесь тягар на утримання квартири [ADDRESS] несе позивач, жодних комунальних платежів та інших платежів щодо витрат на утримання квартири відповідач не сплачує та за адресою реєстрації не проживає. Будь-яких заяв про неможливе проживання та про збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідач не подавав, наміру вселятись до квартири не має, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 28 вересня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 28 вересня 2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2006 року, виданого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., та Договору міни від 16.11.2017 року укладеного із [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. (а.с. 11, 12-16, 17-18) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2020 року у справі № 755/2889/20 шлюб між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, та [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, 16 листопада 2002 року (актовий запис №1768) - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » змінено на дошлюбне прізвище « [PERSON] », прізвище чоловіка залишити « [PERSON] ». (а.с. 6-8) За даними Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] - з 11.12.2017 року по теперішній час. (а.с. 22) Згідно Довідки, складеної Житлово-будівельним кооперативом «Схід-5» від 22.09.2021 року [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживає з квітня 2020 року. (а.с. 9) Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз положень глави 32 Цивільного кодексу України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї (як дружина власника квартири) і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18), від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім'ї позивача, не маючи договірних відносин із позивачем як власником квартири щодо права користування квартирою, зареєстрований за адресою спірної квартири, не несе тягар утримання житла та порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Судом встановлено, що позивач є власником квартири і як власник цього майна надавав право відповідачу користуватись ним. З квітня 2020 року відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved