Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати договір дарування частки домоволодіння з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою [ADDRESS] недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 серпня 2017 року між відповідачами було укладено договір дарування 89/100 частки домоволодіння, розташованого за вказаною адресою. Позивач вважає його незаконним, тому, що 12 червня 2003 року відповідач [PERSON] взяла у позивача [PERSON] у борг 120000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 12 серпня 2009 року. В обумовлений термін вона не повернула борг. У борговій розписці зазначено, що якщо борг не буде повернутий, відповідач [PERSON] передасть [PERSON] усі права на належний їй будинок. У подальшому [PERSON] звільнила будинок та передала його [PERSON] . Проте у подальшому вона відмовилась від цих дій, звернулась до суду щодо виселення [PERSON] із вказаного будинку. Позивач у свою чергу звернувся до суду щодо стягнення суми за договором розписки 120000,00 доларів США. Договір дарування позивач вважає заходами відповідачки для виведення майна із під можливих санкцій щодо неї. Тому позивач вважає за необхідне скасувати договір дарування від 01 серпня 2017 року, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, вказав, що він працював за кордоном, заробив кошти та вклав їх у будівництво спірного будинку, право власності на указаний будинок оформив на доньку своєї дружини від першого шлюбу, вважав, що будинок буде його, проте падчерка повела себе неправильно і забрала все майно собі. Представник позивача також указав, що спірний договір дарування порушує права [PERSON] , який в свій час будував указаний будинок, вкладав у нього кошти. Крім того вказав, що відповідачка [PERSON] - є падчеркою позивача та у такий спосіб намагається відібрати майно позивача. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлась. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судові засідання особисто не з`являлись. Представник відповідачів [PERSON] надала до суду заперечення на позовні вимоги. В подальшому не з`являлась не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Суд, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Судом встановлено, що між [PERSON] в інтересах якої діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки домоволодіння з надвірними будівлями від 01 серпня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. Позивач зазначив підставою свого позову - визнання договорів дарування недійсними в порядку ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму №9 Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається наступне. Сторони підтвердили, що договори відповідають їх дійсним намірам і не носять характеру фіктивних, договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі. Дарувальник передав обдарованому об`єкт нерухомого майна (п. 10). На виконання договору обдарований одержав примірник договору дарування після його нотаріального посвідчення (п. 13). Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо), майна в натурі є прийняттям дарунка. Отже на виконання оспорюваних правочинів було передано майно, і такі правочини не можуть бути фіктивними. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фіктивним. Суд критично ставиться до посилання позивача на те, що договір дарування є фіктивними оскільки був з метою уникнення повернення домоволодіння позивачеві за можливим рішенням суду про припинення права власності [PERSON] на 89/100 часток спірного домоволодіння. Проте саме по собі знаходження справи на розгляді не встановлює обов`язку відповідача повернути майно. В судовому засіданні сторони підтвердили, що на момент вирішення справи рішення у цивільній справі про припинення права власності [PERSON] на спірне домоволодіння не прийняте. Окремо суд зазначає, що обіцянка [PERSON] передати будинок у разі невиплати боргових коштів, не може бути юридично виконана, так як не існує правового механізму реалізації вказаних правових конструкцій. На разі [PERSON] не має жодного стосунку до вказаного нерухомого майна, та не може підтвердити стосунку до нього. Натомість у судовому засіданні позивач досить плутано повідомляв про вартість указаного будинку, варіанти його вартості та способи отримання ним коштів на його будівництво. Суд не приймає доводи позивача наведені ним, стосовно того, що оспорюваний договір не можна вважати укладеним і оформленими належним чином у зв`язку з відсутністю в ньому усіх істотних умов, зокрема, кадастрового номеру земельної ділянки, реєстраційних номерів об`єкта речових прав. Відсутність в договорі дарування часток будівлі кадастрового номеру земельної ділянки не може бути підставами для визнання оспорюваного договору недійсним. Так як у самому договорі ( п.2) зазначено, що земельна ділянка неприватизована. За змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). В той же час вказаними нормами не передбачено істотної умови договору у разі відчуження частки будівлі. Оскільки позивачем не надано доказів, що він є власником земельної ділянки та доказів, що кадастровий номер земельній ділянці був присвоєний, позивач не довів порушення його прав у зв`язку з відсутністю в указаному договорі дарування умови щодо кадастрового номера земельної ділянки. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду Україні у справі №6-194цс14, підтвердженою Верховним Судом у постанові від 23.01.2019р. у справі №274/2561/16-ц , яка є обов`язковою для суду. Також суд звертає увагу на те, що інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна надана позивачем та актуальна на 07 вересня 2017 року, а у подальшому така ж довідка надана станом на 22 вересня 2016 року( тобто до укладення договору дарування) та станом на 31 жовтня 2017 року. У довідці станом на 31 жовтня 2017 року [PERSON] значиться власником указаної спірної частини домоволодіння. Станом на момент укладання спірного договору [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою та була власницею 89/100 часток спірного домоволодіння. А відповідно і могла ними розпорядитися. Обмежень стосовно вчинення указаного правочину не існувало. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог , у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, який ним сплачено до подання позову. Проте позивач звільнений від сплати судового збору, тому вказані вимоги суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed