Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 16 червня 1994 року по 08 грудня 2011 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . За час проживання у шлюбі ними було придбано у власність житловий будинок загальною площею 564, 4 кв.м. з господарчими будівлями та земельну ділянку площею 0,074 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу у його користуванні був підвал вказаного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , однак починаючи з жовтня 2018 року [PERSON] почала вимагати від нього плати за користування підвальним приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є одноособовою власницею всього житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка заперечує проти його права на частину житлового будинку та не бажає вирішувати мирним шляхом. Позивач зазначає, що до виникнення суперечки щодо права власності на житловий будинок [ADDRESS] , за їхньою усною домовленістю з відповідачкою у його користуванні було підвальне приміщення вказаного будинку площею 158,2 кв.м., з входом у підвал площею 12,3 кв.м., вважає достатнім способом захисту його майнових прав, як колишнього чоловіка буде визнання за ним права власності на підвальне приміщення, за вказаною вище адресою, що належить на праві власності [PERSON] . Посилаючись на зазначені обставини, просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на підвальне приміщення 158,2 кв.м. з входом у підвал площею 12,3 кв.м., а всього по підвалу 170,5 кв.м., розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 березня 2019 року позов залишено без руху, запропоновано усунути недоліки. 18 квітня 2019 року позивачем було надано уточнений позов з належним чином завіреними копіями документів та ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 квітня 2019 року відкрито провадження по справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11 липня 2019 року о 13 год. 00 хв. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 липня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 09 жовтня 2019 року об 11 год. 00 хв. В зазначене судове засідання сторони не з`явилися, від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Від відповідачки надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позов визнає. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 16 червня 1994 року сторони уклали шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 грудня 2011 року (а.с. 36). З договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 10 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменка В.В., вбачається, що [PERSON] придбала 125/200 житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). З договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 20 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменка В.В., вбачається, що [PERSON] придбала 75/200 житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Західнкомбанк» про визнання недійсним договору іпотеки і повернення майна, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Ірина Володимирівна, визнано відмову [PERSON] М [PERSON] від договору\~\~купівлі-продажу з розстроченням платежу житлового будинку та земельної ділянки укладеного 05 серпня 2008 року з\~\~ [PERSON] , посвідченого Марченко І.В. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №4314; повернуто [PERSON] Г.М.\~\~житловий будинок загальною площею 564,4 кв.м. з господарчими будівлями та земельну ділянку площею 0,07400 га по [ADDRESS] ; визнано право власності за\~\~ [PERSON] \~на житловий будинок загальною площею 564,4 кв.м. з господарчими будівлями та земельну ділянку площею 0,07400 га по [ADDRESS] ; визнано недійсним договір іпотеки №0808/05-2 укладений 05 серпня 2008 року між Сумською філією КБ «Західінкомбанк» ТзОВ та [PERSON] , посвідчений Марченко І.В. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №4321 (а.с. 32-33). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2011 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2011 року в даній справі залишено без змін (а.с.34-35). Відповідно до ч. 1 ст .60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього \~господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №1316/3987/12-ц. Згідно ст.ст. 68, 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За нормами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Частиною першою\~статті 364 ЦК України\~передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки у праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до частини другої\~статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто становити окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні\~статті 181 ЦК України. У частині другій\~статті 367 ЦК України\~визначено, що в разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Під час судового розгляду встановлено, що придбання будинку за адресою: [ADDRESS] . відбувалася в період перебування подружжя Листунових у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачем, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. В той же час, [PERSON] має право вимоги щодо визначення частки у праві спільної сумісної власності, а не право власності на саме майно, проте такої вимоги позивачем не заявлено. До того ж підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя під час судового розгляду не встановлено. Оскільки [PERSON] таких позовних вимог не заявляв, а заявив вимогу про визнання за ним права власності на приміщення, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на підвальне приміщення необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed