Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причин неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечують. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 21.03.1995, зареєстрованого в реєстрі за № 611, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області № 450 від 07.02.2019 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного комісією у складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 01 лютого 2019 року, [PERSON] та [PERSON] , дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте фактично в будинку не проживають з 2014 року. Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709-цс16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Разом із тим право користування житловим приміщенням неповнолітньою особою є похідним від права її матері. Отже втрата права проживання матері в житлі призводить до того, що таке право втрачається і неповнолітньою особою. В даному випадку неповнолітньою [PERSON] .. Такі висновки суду відповідають правовій позиції викладеній в постанові Верховного суду 30 травня 2018 року по справі № 755/22113/15-ц. Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved