Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов?язання вчинити дії, в якому просить зобов`язати [PERSON] знести за свій рахунок навіс (тимчасову споруду), що знаходиться по [ADDRESS] та земельною ділянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні [PERSON] його права користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] в подальшому дотримуватись вимог будівельних норм та не зводити (будувати) споруди, в тому числі тимчасові, на відстані до одного метра до паркану домоволодіння [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0750 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №617591, кадастровий номер: 7110800000:02:008:0716, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, який також належить йому на праві власності відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 25.06.1974, зареєстрованого в реєстрі за №1-6243. Власник сусіднього домоволодіння по [ADDRESS] , відповідач [PERSON] на власній земельній ділянці має будівлі, в тому числі гараж, який розташований на відстані 1 метра до межі земельних ділянок, що його влаштовує, але відповідач також облаштувала навіс (тимчасову споруду) між гаражем та межею земельної ділянки, на якій вона встановила опорні стовпчики навісу таким чином, що дах навісу став продовженням даху гаража і він виходить за межі земельної ділянки і вся стічна вода з опадів даного гаражу спрямовується на частину земельної ділянки домоволодіння позивача, що створює обмеження у користуванні та розпорядженні його майном. Вказана тимчасова споруда не облаштована засобами по утриманню снігу та водостічною системою, у зв`язку з чим на земельній ділянці постійно утворюються скупчення великої кількості води, яка негативно впливає на розміщене на земельній ділянці майно. Крім того, сама конструкція даху збудована таким чином, що позбавляє позивача можливості відремонтувати встановлений паркан на межі земельних ділянок. Оскільки позивач з відповідачем і раніше не могли дійти згоди щодо користування їхніми співмежними спорудами, відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14.08.2018 за його позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, у задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення суду першої інстанції було скасовано Черкаським апеляційним судом і зобов`язано [PERSON] знести за свій рахунок навіс (тимчасову споруду), що знаходиться між гаражем по [ADDRESS] та земельною ділянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Постановою Верховного суду від 07.11.2018 рішення Черкаського апеляційного суду від 03.11.2016 залишено без змін. Після закінчення розгляду справи в апеляційній інстанції, позивач звернувся до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з виконавчим листом від 27.11.2016 №705/6378/15-ц про примусове виконання рішення Черкаського апеляційного суду про знесення навісу (тимчасової споруди) і відповідно до постанови про відкриття провадження від 07.05.2018 за №56326661, державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області відкрито провадження про примусове виконання вказаного рішення Черкаського апеляційного суду. У зв`язку з відмовою [PERSON] знести навіс (тимчасову споруду), 24.05.2018 державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про накладення штрафу на [PERSON] 18.07.2018 державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Черкаського апеляційного суду, у зв`язку з фактичним виконанням. Однак, навіс (тимчасова споруда) була знесена не в повній мірі. Проте, через кілька тижнів [PERSON] повернула знесений навіс (тимчасово споруду) на те ж місце, чим вона знову чинить позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю, у зв?язку з чим він звернувся до Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області з виконавчим листом про примусове виконання рішення Черкаського апеляційного суду, однак, відповідно до відповіді Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області від 14.08.2018 за №15492-3, вказано, що відповідно до ч.1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених цим законом. Позивач зазначає, що він намагався в досудовому порядку відновити свої порушені права та неодноразово в усній формі звертався до відповідача щодо знесення навісу (тимчасової споруди), а також з листами до Уманської міської ради (листи від 17.09.2018р, від 19.10.2018р.), однак отримав лише відписки, що порушень будівельних норм зі сторони [PERSON] не виявлено. Також, звернення до Державної архітектурно - будівельної інспекції України результатів не дали. Позивач вважає, що з його боку було вжито всіх можливих заходів для досудового вирішення спору, але це було безрезультатно, тому він змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування позовних вимог. Посилатися на рішення апеляційного суду в аналогічній справі не можна, так як рішення апеляційного суду було виконане. Позивачем не доведено місця і способу порушення його прав, жодного доказу про існування перешкод не подано. Позивач навіть не вказав, де знаходиться навіс та куди стікає вода. Фотографії, які надано позивачем не є належними доказами по справі, так як вони не містять дати, в якому місці, за якою адресою, з якої сторони вони зроблені. Крім того не надано доказів, де ж саме облаштований навіс, за якої відстані від земельної ділянки позивача. Відповіді з органів держаної влади навпаки вказують, що права позивача не порушені. Просить в задоволенні позову відмовити. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. В судовому засіданні встановлено що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0750 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №617591 від 12 жовтня 2007 року. Зазначена земельна ділянка межує із домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] [PERSON] в обґрунтування свого позову вказав, що відповідачка на власній земельній ділянці має існуючі будівлі, в тому числі гараж, який розташований на відстані 1м від межі, що його цілком влаштовує. Однак [PERSON] облаштувала навіс ( тимчасову споруду ) між гаражем та межею земельної ділянки, на якій встановила опорні стовпчики навісу таким чином, що дах навісу став продовженням даху гаража, виходить за межі земельної ділянки і вся стічна вода з опадів даного гаражу спрямовується на частину земельної ділянки його будинковолодіння, що само собою створює обмеження у користуванні та розпорядженні його майном. Вказана тимчасова споруда не облаштована засобами по утриманню снігу та водостічною системою, у зв`язку з чим на земельній ділянці постійно утворюються скупчення великої кількості води, яка негативно впливає на розміщене на земельній ділянці майно. Крім того, сама конструкція даху збудована таким чином, що позбавляє позивача можливості відремонтувати встановлений паркан на межі земельних ділянок. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року, на яке посилається позивач, як на підтвердження своїх позовних вимог, про зобов`язання [PERSON] знести за свій рахунок навіс ( тимчасову споруду ), що знаходиться між гаражем по [ADDRESS] та земельною ділянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , суд не може взяти до уваги в даній справі, тому що згідно постанови державного виконавця Уманського МВ ДВС про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2018 року, виконавче провадження з примусового виконання вище вказаного рішення апеляційного суду Черкаської області закінчено, оскільки рішення боржником фактично виконано. Позивач вказує, що відповідач знову звела тимчасову споруду на тому ж місці, а саме між гаражем та межею земельної ділянки, при цьому будь-яких доказів такого будівництва не надає. Навпаки ж з відповіді виконавчого комітету Уманської міської ради від 21.11.2018 року, на звернення позивача, було надано відповідь, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] влаштувала навіс із шиферу від господарської будівлі « Б » ( літня кухня ) до межі земельної ділянки. Відстань від найбільш виступаючої конструкції стіни господарської будівлі « Б » ( літня кухня ) відповідає технічному паспорту інвент.№6840, реєстр№7682 від 20.03.1998р. та становить 1 м. 16 см. Навіс із шиферу від господарської будівлі « Б » ( літня кухня ), який відноситься до п.6 « Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію » влаштований із засобами ( водостічного жолобу ), що запобігають попаданню атмосферних опадів з покрівлі на територію суміжної ділянки. Тобто з наданих матеріалів справи не можливо достовірно встановити, чи існує, як вказує позивач, навіс ( тимчасова споруда ) між гаражем відповідача та межею земельної ділянки, оскільки даний факт жодними документами не зафіксований. З прохальної частини позовної заяви взагалі не вбачається, де знаходиться навіс ( тимчасова споруда ) по [ADDRESS] , яку просить знести позивач. Відповідно не надав доказів позивач і того, що такий навіс чинить йому перешкоди у здійсненні його права власності (попадання стічних вод, снігу на його земельну ділянку). Роздруківки фотографій, які додав позивач, не можуть бути прийняті судом, як належні та допустимі докази, оскільки вони не містять даних, які б вказувати на те, коли було здійснено фотографування, з них не можливо встановити кому належить сфотографований паркан та частина будинку, з якої сторони зроблено фото та ін. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст.2,4, 12,13,81, 258-259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України,

Outcome: dismissed