Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану йому майнову шкоду (збитки) вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в розмірі 397,71 грн, яка складає загальну вартість придбання потерпілим лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення, стягнути завданий збиток у вигляді втраченого заробітку в зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 15 500,80 грн, завдану моральну (немайнову) шкоду, вчиненням кримінального правопорушення,в розмірі 200 000,00 грн, правничу допомогу в розмірі 10 000,00грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] є потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100040001146 від 24.01.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року по справі № 755/20638/15-к [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України. Оскільки, в результаті неправомірних та винних дій підозрюваного було заподіяно потерпілому фізичної шкоди, останній для поновлення свого особистого немайнового права на життя, поніс витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів та матеріалів медичного призначення для лікування здоров`я у розмірі 397,71 грн, які є збитками (фактичною майновою шкодою). Крім того, в результаті перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON] був позбавлений можливості працювати протягом 16 днів, таким чином, завдані збитки у вигляді заробітку, втраченого позивачем внаслідок тимчасової втрати працездатності, становлять 15 500,80 грн. Внаслідок суспільно-небезпечних дій [PERSON] , які проявилися у вчиненні умисних тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, [PERSON] , були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілому, характеру його немайнових витрат, становить 200 000,00 грн. В момент отримання тілесних ушкоджень позивач переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, в подальшому був вимушений проходити стаціонарне лікування, витерплювати болісні процедури, наслідки перенесеної травми призвели до негативних психосоматичних та психоемоційних змін. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права, спричиненого протиправними злочинними діями відповідача. 21 травня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без руху та надати можливість позивачу виправити недоліки в строк не більше ніж десять днів з дня отримання позивачем ухвали, про що у вказаний термін надати суду документальні підтвердження (а.с.16-17). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, яку призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України (а.с.81-84). 08 листопада 2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що з ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 не вбачається те, що вина [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, доведена, оскільки кримінальне провадження закрите, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Вважає, що цивільний позов в частині стягнення моральної компенсації в розмірі 200 000,00 грн не підлягає до задоволення, зокрема тому, що позов не містить посилань, у чому саме полягає завдання моральної шкоди позивачеві, якими доказами це підтверджується, та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди. Щодо стягнення витрат у вигляді втраченого заробітку у розмірі 15 500,80 грн, вважає, що позивачем не доведено факт дійсного понесення таких витрат, не доведено, що позивач перебував на лікарняному та не міг працювати, оскільки відповідно до податкової декларації позивач займається підприємницькою діяльністю, а саме здає в оренду власне нерухоме майно і таким чином незрозуміло, як тілесні ушкодження могли вплинути на втрачений заробіток. Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, відповідач вказує про те, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також платіжний документ, що підтверджує фактичну оплату послуг адвоката, у зв`язку з чим вказані витрати не підлягають стягненню (а.с.89-106). Ухвалою суду від 01 липня 2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про поновлення строку на подання доказів, поновлено строк на подання доказів та прийнято письмові докази долучені до клопотання про долучення доказів по справі від 01 липня 2019 року (а.с.156,157). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлений позов повністю підтримала, з підстав викладених у ньому, просила повністю задовольнити. Додатково пояснила, що цивільний позов не був розглянутий судом при розгляді кримінального провадження відносно [PERSON] . Щодо вироку суду, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, то вважає, що він не має відношення до розгляду цієї цивільної справи. Основним видом діяльності позивача дійсно є здача майна в оренду, однак також він займається роздрібною торгівлею, найманих працівників не має. Духовні страждання позивача не можуть бути оцінені, в сукупності вони складаються із відчуття незахищеності, реабілітації та комплексу дій, які [PERSON] повинен був вчинити для відновлення свого стану. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на підстави викладені у відзиві, вважає, що у матеріалах справи відсутні докази щодо спричинення позивачу матеріальної шкоди, а з ухвали суду постановленої в межах кримінального провадження, не вбачається, що вина [PERSON] доведена у повному обсязі. Так само не підтверджено доказами розмір втраченого позивачем заробітку, а також витрати на правничу допомогу. Вислухавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також матеріали кримінального провадження №755/20638/15-к, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, , суд приходить наступного. Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року [PERSON] , [INFO] , звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР № 112015100040001146 від 24.01.2015, закрито; цивільний позов [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду (а.с. 7-9). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року встановлено, що 24 січня 2015 року приблизно о 13 годині 10 хвилин [PERSON] перебував на громадських слуханнях з приводу забудови по вул. Жмаченка, 28, в м. Києві, які відбувалися у приміщенні актової зали Київського університету туризму, економіки і права за адресою: [ADDRESS] . В указаний час у [PERSON] виник злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] Реалізуючи в подальшому свій злочинний умисел, [PERSON] , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи їх наслідки, з мотивів особистого неприязного відношення до [PERSON] наніс останньому один удар кулаком своєї правої руки в область обличчя, від чого [PERSON] втратив рівновагу, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого. Згідно висновку СМЕ № 223 від 27.01.2015-04.03.2015, при проведенні судово-медичної експертизи громадянина [PERSON] , [INFO] , та вивченні медичної документації на його ім`я виявлені наступні тілесні ушкодження: - закрита травма носу: синець на спинці носу з переходом на скати його садно нижньої третини спинки носа, розташоване на фоні вищезазначеного синця, перелом кіток носу, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Вказані ушкодження спричинені тупим (тупими) предметом (предметами), що не відобразили в собі характерних властивостей травмуючого (травмуючих) предмета (предметів), за давністю утворення, враховуючи їх морфологічні особливості, можуть відповідати даті 24.01.2015 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за критерієм тривалості розладу здоров`я (а.с. 24-29). Згідноіз ст. 56 Кримінального процесуального кодексу України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 7 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишенобез розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. За нормою ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За даними виписки Київської міської клінічної лікарні № 1 від 11.02.2015 із медичної карти № 1896/163 амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] , убачається, що останній перебував на стаціонарному лікуванні з 27.01.2015 по 11.02.2015 із діагнозом: Перелом кісток носу зі зміщенням. ЗЧМТ. Струс головного мозку (а.с. 153). Витрати позивача на лікування, внаслідок спричиненого легкого тілесного ушкодження, підтверджуються відповідними чеками на загальну суму 397,71 грн (а.с. 152). Із податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2014 рік убачається, що Позивач зареєстрований приватним підприємцем та перебуває на податковому обліку у Дніпровській ДПІ ГУ ДФС у м. Києві. Основними видами підприємницької діяльності, які здійснювалися [PERSON] у звітному періоді, є роздрібна торгівля та здавання в оренду власного нерухомого майна. Загальна сума отриманого доходу за звітний період склала 353 610,00 грн (а.с. 10-11). За приписами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Верховним судом України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 роз`яснюється про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК ( 1540-06 ) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. В абз. 5 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 роз`яснюється про те, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Слід відмітити, що інститут звільнення від кримінальної відповідальності не здійснює декриміналізацію діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак, звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинною. А визначені в КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими. За наведених умов, вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди у розмірі 397,71 грн, завданої [PERSON] внаслідок вчинення відповідачем відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, є законними та обґрунтованими, оскільки позивачу дійсно завдано шкоду злочинними діями відповідача, що виразились у нанесенні легких тілесних ушкоджень та подальших витратах позивача на лікування, що підтверджені відповідними належними та допустимими доказами. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача завданого збитку у вигляді втраченого заробітку, в зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, в розмірі 15 500,80 грн суд приходить наступного. Розмір завданого збитку у вигляді втраченого заробітку визначений позивачем, виходячи з того, що він зареєстрований приватним підприємцем, однак у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікування був позбавлений можливості працювати протягом 16 днів. Згідно із розрахунком проведеним позивачем, виходячи із суми отриманого доходу за 2014 календарний рік, яка склала 353 610,00 грн, розмір його середньоденного доходу складає 968,80 грн, у зв`язку з чим завдані [PERSON] збитки у вигляді заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок тимчасової втрати працездатності, становлять 15 500,80 грн. За приписами ч. 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п.п. 12, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ч. 10 ст. 34 Закону № 1105-XIV втрачений потерпілим у зв`язку з ушкодженням здоров`я заробіток (відповідна його частина) визначається із середньомісячного заробітку, обчисленого згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. № 1266 Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом із тим, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я. При цьому, суд критично відноситься до наданого стороною позивача розрахунку втраченого заробітку, який проведений на підставі податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2014 рік, оскільки дохід який врахований позивачем для розрахунку, обчислений з доходу як від роздрібної торгівлі так і від здавання в оренду власного нерухомого майна. В той же час, стороною позивача не надано доказів який саме він втратив заробіток окремо за кожними видами своєї підприємницької діяльності, та яка з видів такої діяльності потребувала безпосередньої праці позивача. Стосовно вимог позивача про відшкодуванняморальної шкоди, суд приходить наступного висновку. Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивач, посилаючись на те, що внаслідок обставин отримання тілесних ушкоджень досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, обурення поведінкою винуватця, переживає щодо своєї соціальної репутації, протиправними діями відповідача були порушені актуальні життєві плани позивача, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації; наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання - не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Разом із тим, суд визнає, що злочинні дії відповідача дійсно завдали позивачу моральної шкоди, оскільки права позивача були порушені і природньо, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у душевних стражданнях, яких особа зазнає в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Отже, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, з огляду на ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог стосовно розміру шкоди заявленого до відшкодування, як завдання моральної шкоди, шляхом зменшення відповідної суми з 200 000,00 грн. до 2 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить із такого. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України ). Правовий аналіз договірним правовідносинам, які стосуються надання правової допомоги та сплати в порядку компенсації гонорару адвоката, детально викладено постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, в якій вказується, зокрема таке. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. За матеріалами справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн надано наступні письмові докази: Угоду про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 04.05.2018 (а.с. 75), Додаток до Договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 26.01.2015 (а.с. 76), Акт прийому-передачі грошових коштів (гонорару) від 28.04.2015 (а.с. 77). Підпунктом 1.1. Угоди встановлено, що в порядку та на умовах, визначених цією угодою, Замовник доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди, завданої Замовнику протиправними діями [PERSON] , який заподіяв Замовнику тілесні ушкодження під час громадських слухань 24.01.2015. Із пп. 1.1 Додатку до Договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 26.01.2015 убачається, що на виконання п. 5.1. Договору сторони погодили, що розмір гонорару Адвоката за надання Клієнту правової допомоги як потерпілому у кримінальному провадженні № 12015100040001146, у тому числі участь та супровід справи під час провадження у суді першої інстанції, складає 10 000,00 грн. Відповідно до пп. 1 Акту прийому-передачі грошових коштів (гонорару) від 28.04.2015 на виконання п. 5.1. Договору та пп. 1.1, 1.2 Додатку до Договору клієнт передає, а Адвокат приймає гонорар за надання Клієнту правової допомоги як потерпілому у кримінальному провадженні № 12015100040001146, у розмірі 10 000,00 грн. Убачається, що стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження оплати послуг адвоката саме за Угодою про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 04.05.2018, відповідно до умов якої адвокатом надавались правова допомога щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої [PERSON] . протиправними діями [PERSON] , який заподіяв замовнику тілесні ушкодження під час громадських слухань 24.01.2015, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в частині стягнення із відповідача на користь позивача майнової шкоди в розмірі 397,71 грн та моральної шкоди в розмірі 2 000 грн, а в іншій частині позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved