Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач - [PERSON], звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що він дав товар [PERSON] на суму 3253 грн. 00 коп., при цьому договір між ним та відповідачем був укладений в усній формі оскільки обов'язкова письмова форма вимагається відповідно до ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України лише, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а також у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підставі розписки відповідач була повинна повернути борг до 30 листопада 2010р., але в обумовлену дату відповідач йому грошей не повернула. Відповідач ухиляється від повернення боргу до цього часу. У відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України відповідач на вимогу позивача зобов'язаний сплатити позивачу суму боргу 3253 грн., 10 % простроченої суми боргу в розмірі 325,30 грн. із урахуванням встановленого Національним Банком України індексу інфляції за весь період прострочення. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 3253,00 грн., 10% від простроченої суми боргу у розмірі 325,30 грн., індекс інфляції у розмірі 179,47 грн., судові витрати по справі та накласти арешт на майно відповідача. Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим ,що містяться в позовній заяві, підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач, сповіщений належним чином про день та час розгляду справи шляхом направлення повіток з повідомленням, в судове засідання повторно не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи в його відсутність не надходило. У зв'язку з вищевикладеним суд, визнає причину повторної неявки відповідача в судове засідання неповажною, вважає за можливе розглянути справу в його відсутності, а матеріали, які є в справі, достатніми для цього, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до наданої позивачем копії розписки від 05.09.2010 року, [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], взяла у [PERSON] товар на суму 3253,00 грн. та зобов'язалася повернути гроші до 30.11.2010 року, за несвоєчасну виплату боргу зобов'язалася виплатити пеню в розмірі 10% від суми боргу. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, в правильності якого в суду не має підстав сумніватись, загальна сума боргу відповідача по неповернутій позиці на час звернення до суду складає 3757,77 грн., з яких: 3253,00 грн. - заборгованість по сплаті позики; 325,30 грн. - 10% від простроченої суми боргу; 179,47 грн. - встановлений індекс інфляції за весь час прострочення. Оскільки відповідач неналежно виконав свої зобов'язання за договором позики, що виразилося в неповерненні позики у встановлений строк, вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі у розмірі 3253,00 грн., а також 10% від простроченої суми боргу у розмірі 325,30 грн. та індекс інфляції у розмірі 179,47 грн. Стосовно вимоги щодо накладення арешту на майно відповідача для забезпечення позовних вимог, суд зазначає, що позивачем не було зазначено жодних причин, у зв'язку із якими потрібно забезпечити позов та не було наведено жодних обставин, у зв'язку із якими невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. На підставі викладеного, суд вважає необґрунтованою т актом, у задоволенні якої належить відмовити вимогу щодо накладення арешту на майно відповідача для забезпечення позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України «стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати», тому з відповідача на користь позивача (на підставі законодавства що діяло на момент звернення позивача з позовом до суду) підлягають стягненню судові витрати по справі, а саме: витрати зі сплати судового збору у розмірі 229,40 грн.

Outcome: partial