Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати за ним право власності на 5/8 частин квартири [ADDRESS], які належать відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №112 від 10 лютого 1997 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 1999 року йому та відповідачам належить квартира [ADDRESS]. Після виникнення права власності на житло відповідачі виїхали з нього та з лютого 1997 року до теперішнього часу своїми частками в спільному майні не цікавляться, відсторонилися від користування, володіння та розпорядження ними. Він протягом 17 років розпоряджається та користується майном на свій розсуд, здійснює витрати на його утримання, ремонт, оплату комунальних послуг та вважає, що він добросовісно заволодів чужим майном, а саме частками відповідачів, тому за ним може бути визнане право власності на дані частини. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явились, надали заяви з проханням розглянути справу за їхньої відсутності, повністю визнають позовні вимоги. Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1,4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачеві [PERSON] належить 3/8 частини квартири [ADDRESS], відповідачці [PERSON] належить 3/8 частини вказаної квартири, а відповідачеві [PERSON] належить 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 112 від 10 лютого 1997 року, виданого КП «Ізмаїльське МБТІ» та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 06 квітня 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2/1787. Як пояснили в судовому засіданні позивач та його представник, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не бажають з'являтися до нотаріальної контори та укладати нотаріально договір відчуження майна. Відмовляючи позивачеві в задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що ст. 344 ЦК України, на яку в своїй позовній заяві посилається позивач, передбачена можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за умови, що особа добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито та безперервно ним володіти протягом десяти років, в даному випадку немає можливості говорити про добросовісне заволодіння чужим майном, оскільки як позивачеві, так і відповідачам квартира [ADDRESS] належить на підставі свідоцтва про право власності на житло № 112 від 10 лютого 1997 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 1999 року, частки сторін в належній їм на праві спільної часткової власності квартирі є ідеальними та не виділені в натурі, а тому не можна зробити висновок, що позивач заволодів майном відповідачів. Окрім того, як було встановлено в судовому засіданні, відповідачі проти задоволення позову не заперечують, та спірна житлова площа в квартирі [ADDRESS] їх не цікавить, а отже спір між сторонами відсутній, жодних перешкод для оформлення переходу права власності на належні відповідачам частки в передбаченому чинним законодавством порядку, тобто шляхом укладення нотаріально посвідченого договору відчуження та його державної реєстрації, суд не вбачає, саме лише небажання відповідачів нотаріально укласти договір відчуження нерухомого майна, як того вимагає чинне законодавство, не є підставою для визнання за позивачем права власності на належні відповідачам частини квартири, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed