Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Державного підприємства Донецька вугільна енергетична компанія про стягнення сум, невиплачених при звільнені працівника, компенсації за порушення строків виплати та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 24.01.2000 року по 29.03.2015 року працював у вугільній галузі на підприємстві відповідача, був звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, в звязку з виходом на пенсію. Позивачу була нараховані: одноразова допомога в сумі 25000 грн. та інші виплати при звільнені, а всього 25197,35 грн., які не були сплачені в повному обсязі. Позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду, що виразилася в порушенні трудових прав, моральних стражданнях в звязку з невиплатою належних йому сум. Позивач просить стягнути з відповідача: не виплачені при звільненні суми з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату, станом на 01.08.2015 року, в розмірі 10903,73 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 30.03.2015 року, що на 01.09.2015 року становить 44592,25 грн.; компенсацію за моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 8335,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали письмову заяву, в якій підтримали позовні вимоги, просили суд розглянути справу за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надала письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнала. Просила розглянути справу за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові заяви сторін, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу до відповідача 24.01.2000 року (а.с.12). Відповідно до наказу відповідача № 192-к від 30.03.2015 року позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, в зв'язку з переходом на пенсію, з виплатою трьох середньомісячних заробітків відповідно до Галузевої угоди. Згідно із п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості, від 3 липня 2001 року (із змінами і доповненнями) та р.5 п. 12 Колективного договору, який діяв в ДП Донецька вугільна енергетична компанія ВП Шахта Південнодонбаська № 3 імені [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому його звільненні з підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі, і середнього заробітку, але не менше: - при стажі роботи в галузі понад (років): для жінок -7,5 років, для чоловіків -10 років, в розмірі одного середньомісячного заробітку; - при стажі роботи в галузі понад (років): для жінок -12,5 років, для чоловіків -15 років, в розмірі двох середньомісячних заробітків; - при стажі роботи в галузі понад (років): для жінок -17,5 років, для чоловіків -20 років, в розмірі трьох середньомісячних заробітків. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до довідки відповідача № 1513 від 17.08.2015 року середньоденна зарплата позивача склала 416,75 грн., середньомісячна зарплата склала 8335,00 грн., одноразова допомога при звільнені в розмірі трьох середньомісячних заробітків відповідно Галузевій угоді склала 25005,00 грн. Таким чином, враховуючи стаж роботи позивача, розмір одноразової допомоги, нарахованої йому, відповідає положенням вищезазначених Галузевої угоди та Колективному договору. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки відповідача № 1513 від 17.12.2015 року станом на 17.12.2015 року заборгованість по зарплаті позивача складає 3473,17 грн. Матеріалами справи встановлено, що в день звільнення відповідач не перерахував позивачу виплати в повному обсязі, призначені йому при звільненні відповідно до вимог КЗпП України та Галузевої угоди. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі підлягає задоволенню в сумі 3473,17 грн. Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати на несплачену суму заробітної плати, так як у відповідності до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, наданого відповідачем станом на 17.12.2015 року, останнім нарахована компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 1616,77 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку виплати з 30.03.2015 року до дня ухвалення рішення суду. Відповідно до [PERSON] України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» період затримки за цей час складає 182 робочих дні. Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача складає 416,75 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 75848,50 грн. (416,75х182). Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, зазначена сума визначена без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Стосовно позовних вимог [PERSON] про ухвалення рішення про негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку в розмірі 8335,00 грн., суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках відповідно до ст. 367 ЦПК України ухвалювати рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не перерахував позивачу належні при звільненні виплати. Розмір цих виплат позивач не оспорює. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача по ухваленню рішення в частині негайного виконання рішення по стягненню з відповідача середньомісячного заробітку в сумі 8335,00 грн. Відносно стягнення на користь позивача суми моральної шкоди, суд виходить з того, що право позивача на таку компенсацію прямо передбачено нормами ст. 237-1 КЗпП України. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що факт неправомірної затримки виплати позивачу належних йому сум, міг викликати в нього душевні страждання та переживання з цього приводу та можливості утримувати себе та свою родину, при тому суму заявлену позивачем, суд вважає дещо завищеної та такою що підлягає зменшенню до 500 грн. Відповідно до Закону України Про судовий збір за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням вказаних положень Закону України Про судовий збір та ст. 88 ЦПК з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1% від ціни позову в сумі 814,39 грн.

Outcome: partial