Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний за договором купівлі-продажу, посвідченим брокерською конторою № 1 Запорізької регіональної біржі 15.11.1993 за № 120. В обґрунтування позову зазначив, що 15.11.1993 він купив у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу № 120 був посвідчений брокерською конторою № 1 Запорізької регіональної біржі нерухомості 15.11.1993. Після придбання житлового будинку він зареєстрував договір купівлі-продажу в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Нині діючий Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містить серед переліку правовстановлюючих документів, які є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, такого документа як посвідчений товарною біржею договір купівлі-продажу житлового будинку. Він має намір здійснити відчуження належного йому житлового будинку, але у нього відсутній належний правовстановлюючий документ на нього. Через зміни законодавства він не може здійснити державну реєстрацію належного йому права власності на житловий будинок. Також він не може отримати інший правовстановлюючий документ. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача, адвокат Железняк В.К., через канцелярію до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 15 листопада 1993 року між брокерами брокерської контори № 1, які діяли в інтересах [PERSON] як продавця, та [PERSON] як покупця, у відповідності до результатів біржових торгів, які відбулись на Запорізькій Регіональній біржі нерухомості 15.11.1993 по лоту № 5, укладено договір купівлі-продажу № 120 від 15.11.1993. За вказаним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] за 60000000,00 карбованців. За змістом договору житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 1060 кв.м (рішення Запорізького райвиконкому № 178/1 від 08.06.1989). Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 18.11.1993, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору від 15.11.1993 дійсно належить [PERSON] . За вимогами п.п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості № 120 було укладено 15.11.1993, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 1 січня 2004 року, та спір не стосується підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору, тому до спірних відносин підлягають застосуванню правила, визначені Цивільним кодексом України від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу України від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» від 10 грудня 1991 року (що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Судом встановлено, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрували договір на товарній біржі, будучи впевненими в його законності. Нотаріально посвідчити даний договір на теперішній час є неможливим. Відповідач на виклики до суду не з`явився. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 269537565 від 09.08.2021 відомості щодо житлового будинку [ADDRESS] у реєстрах відсутні. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. У такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ. Чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомості, яке фактично не визнається іншими особами, що надасть позивачу можливість у повній мірі реалізувати своє право власності на житловий будинок. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved