Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстрована, але не проживає з 2005 року його колишня дружина [PERSON] Вказує, що реєстрація останньої порушує його право власності на нерухоме майно, перешкоджає йому належним чином користуватися та розпоряджатися квартирою. На підставі, наведеного, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 233 в будинку № 15 по бульвару Дружби народів,15 в м.Луцьку. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі реєстраційного посвідчення належить квартира [ADDRESS],15 в м.Луцьку. Дана обставина також підтверджується довідкою ЖЕК № 8 ЖБК від 01.06.1992 року № 871 та технічним паспортом на квартиру (а.с.8,9-10,12). З будинкової книги на зазначений будинок також вбачається, що у ній зареєстрована колишня дружина позивача [PERSON] (а.с.6, 11). Факт не проживання відповідача у вищезначеній квартирі підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 17.12.2015 року, складений старшим інспектором Луцького ВП Копатюком Р.В. (а.с.7). Відповідно до ст.ст.\~319\~\~ч.1,\~321\~ч.1,\~391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Права власника квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч.1\~ст. 405 ЦК України\~та ч.1\~ст. 156 ЖК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у\~квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником, а якщо такої угоди не було укладено, то - нарівні з власником. Відповідно до до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином,\~вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України;\~ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила\~колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року та Верховний Суд України в постанові від 16.01.2012 року. У відповідності до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Отже, судом були вчинені усі процесуальні дії з метою реалізації сторонами своїх процесуальних прав та здійснення ними процесуальних обовязків, зокрема належним чином була повідомлена відповідач, однак вона не надала суду заперечень проти позову та доказів того, що їй чинились перешкоди у користуванні спірним житлом або причини, у звязку з якими вона була відсутня за місцем своєї реєстрації є поважними. На основі викладеного суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 233 по бульвару Дружби народів, 15 в м.Луцьку. На підставі ст.ст.319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України,

Outcome: approved