Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом передачі [PERSON] позивачу ключів від вхідних дверей зазначеної житлової квартири та вселення до даної квартири. Стягнути з відповідача судовий збір, що був сплачений під час звернення до суду. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що починаючи з 2003 року [PERSON] та [PERSON] мешкали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. За час спільного проживання ними було придбано за спільні кошти квартиру, автомобіль, предмети домашнього вжитку. В 2009 році вони зареєстрували шлюб офіційно. 16.09.2004 року вони уклали договір позики для придбання нерухомості, відповідно до умов якого відповідачка отримала від [PERSON] 9254 дол. США, а 06.06.2005 року між ними була укладена додаткова угода, згідно якої було визначено, що позичальник отримав 11881 дол. США. Після отримання позики вони з відповідачкою змогли придбати квартиру [ADDRESS] . У якості забезпечення позики, придбана квартира була передана в іпотеку [PERSON] . Придбавши спільну квартиру, вони вдвох зареєструвалися в ній та фактично до моменту розлучення продовжували проживати разом. У 2017 році вони разом з [PERSON] закінчили виплату позики, тому 13.08.2017 року в реєстр іпотек був внесений запис про припинення іпотеки в зв`язку із виконанням умов договору. Після розлучення, скориставшись його відсутністю у квартирі, [PERSON] змінила замки на вхідних дверях та повідомила, що доступу до квартири він мати не буде. Іншого житла ніж спірна квартира, він не має, його особисті речі до сих пір знаходяться в квартирі і він не має змоги їх забрати. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Онопко В.С. надав суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що не погоджується із вимогами позовної заяви, виходячи із наступного. [PERSON] та [PERSON] з 18.07.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09.01.2020 року. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гриценко Є.В. Отже квартира є особистою власністю [PERSON] , оскільки квартира була придбана до укладання шлюбу з [PERSON] . На теперішній час [PERSON] втратив право проживати у належній [PERSON] квартирі, оскільки є колишнім чоловіком відповідачки, вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Тобто право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, для чого [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Крім того, загальна площа спірної квартири становить 39,2 кв. м., житлова 17,6 кв. м., таким чином частка житлової площі, у разі вселення позивача у спірну квартиру, на кожного мешканця дорівнюватиме 8,8 кв. м., що є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу. Позивачем [PERSON] була надана відповідь на відзив, в якому він зазначив, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти, він вселився до квартири на законних підставах, здійснював ремонт квартири, був постійно пов`язаний спільним побутом з [PERSON] , жодних протиправних дій не вчиняв і був позбавлений права проживати у квартирі внаслідок протиправних дій відповідача, а саме заміні замків на вхідних дверях, викрадення особистих речей та заборона проживати у квартирі, в якій він зареєстрований. При цьому його позовні вимоги стосуються усунення перешкод у користуванні квартирою, проте жодним чином не визнання права власності на квартиру. Представник позивача [PERSON] - адвокат Філатов П.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Надав пояснення про те, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу з 2003 року до 2009 року і починаючи з 2009 року позивач та відповідач проживали разом в зареєстрованому шлюбі. Квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти позивача та відповідача. При цьому, відповідач не може підтвердити, що мала можливість придбати житлову квартиру самостійно, так як її заробітна плата не є достатньою для придбання нерухомості. [PERSON] вселився до квартири на законних підставах і був позбавлений права проживати у квартирі внаслідок протиправних дій відповідача, тоді як він не має жодного іншого житла, має єдине зареєстроване місце проживання у спірній квартирі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Онопко В.С. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Зазначив, що жодних правових підстав для вселення позивача не має, оскільки власником квартири є [PERSON] , а позивач на теперішній час не є членом її сім`ї. При цьому посилання на те, що квартира придбана за спільні кошти, жодним чином не підтверджене доказами. Факт того, що позивач вселився за згодою відповідачки не заперечується, оскільки [PERSON] надавала згоду на вселення позивача лише як члену своєї сім`ї, яким він на теперішній час не є. Право користування житловою площею-сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачкою і припинилось після його розірвання. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином та своєчасно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, повідомлялися належним чином та своєчасно. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою суду від 31.08.2020 року провадження у справі відкрито, справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.10.2020 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 16.09.2004 року укладено між [PERSON] та [PERSON] , відповідачка прийняла від позикодавця [PERSON] грошові кошти в сумі 9254 дол. США. ( а. с. 5) 06.06.2005 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] була укладена додаткова угода до договору позики, посвідченого 16.09.2004 року Гриценком Є.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, згідно якої позичальник прийняла грошові кошти в сумі 11881 дол. США. ( а. с. 7) 16.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики та згідно якого, іпотекодавець віддав, а іпотекодержатель прийняв під заставу квартиру [ADDRESS] . ( а. с. 8) 18.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції складено актовий запис № 259 та видано свідоцтво про шлюб. ( а. с. 10) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.02.2020 року № 202284422, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гриценко Є.В.( а. с. 27) Позивач, як на підставу своїх позовних вимог зазначає, що після отримання у [PERSON] позики, вони з відповідачкою, з якою на той час мешкали в цивільному шлюбі, змогли придбати квартиру [ADDRESS] , згодом зареєструвалися в ній та фактично до моменту розлучення продовжували проживати в ній. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Судом встановлено, що відповідачка є власником спірної квартири, у якій зареєстрована, позивач [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] , шлюб між ними було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.01.2020 року. ( а. с. 29) Таким чином, [PERSON] вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї і набув право користування чужим майном, на підставі сервітуту, в свою чергу, [PERSON] як власник цього майна надала право позивачу користуватись ним. Тому право користування квартирою позивача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже [PERSON] користувався спірною квартирою із згоди [PERSON] під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились після розірвання шлюбу між ними. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного суду у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 209/6568/13, сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім`ї. Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника. Згідно з частинами другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , спільним побутом із нею не пов`язаний, тому його право користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника. Тому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача, щодо відсутності у [PERSON] будь-якого іншого житла. Представник відповідачки пояснив, що [PERSON] , наразі, вимагає усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні її майном, для чого ініціювала подання позовної заяви до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому відповідачкою не заперечується, що дійсно позивач вселився у спірну квартиру за її згодою, та вона надавала згоду на вселення позивача як члену її сім`ї, яким він на теперішній час не є. Згідно інформаційної довідки від 28.02.2020 року № 202284422, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , є однокімнатною, загальна площа становить 39,2 кв. м., житлова 17,6 кв. м. Згідно ст. 47 ЖК Української РСР норма жилої площі на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, частка житлової площі, на кожного з двох осіб є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу. Позивачем та його представником, під час розгляду справи неодноразово вказувалося, що спірна квартира була придбана ними з [PERSON] за спільні кошти, спільними зусиллями, оскільки починаючи з 2003 року мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому, жодних доказів, на підставу зазначеного позивачем надано не було, підстав для звільнення від доказування ним не зазначено. Згідно із вимогами статей 76, 77, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Також суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження фактів вчинення відносно нього неправомірних чи злочинних дій з боку відповідача, встановлених відповідним судовим рішенням. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed