Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 39600 грн., 3 % річних у розмірі 3472,86 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 3207,6 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.12.2010 р. позивач позичив відповідачу [PERSON] за договором позики грошові кошти у розмірі 39600 грн., які той зобов'язався повернути позивачу до 28.12.2010 р.. Проте свої зобов'язання відповідач не виконав, на вимоги повернути гроші не відреагував. Враховуючи, що відповідач ухилився від повернення суми боргу, позивач вважає, що його права порушені, що стало підставою для звернення до суду. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму 3% річних за несвоєчасність виконання зобов'язання та суму інфляційних втрат, стягнення яких передбачено ст.625 ЦК України. Надав розрахунок суми заборгованості. В судове засідання позивач не з'явився, позивач подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити. У минулому судовому засіданні також підтримав позов, зазначив, що відповідач добровільно не повертає суму боргу. Ніякого товару у рахунок погашення суми боргу від відповідача не отримував. У судове засідання відповідач не з'явився, надав телеграму про неможливість явки до суду, але доказів його перебування у відрядженні до суду не надав. У минулому судовому засіданні пояснив, що він дійсно отримав від позивача грошову суму, зазначену у договорі, але після цього він повернув борг товаром. У зв'язку із неявкою у судове засідання всіх осіб фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінки письмовим доказам по справі та поясненням сторін в їх сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких між сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. По справі встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 17 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 39600,00 грн. На підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем до суду наданий оригінал письмового договору від 17.12.2010 р., відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 39600 грн., які [PERSON] зобов'язався повернути протягом 10 днів, але не пізніше 28.12.2010 р. Договір підписаний сторонами. Відповідність укладеного договору не спростовувалося відповідачем. У встановлений в договорі строк відповідач борг в сумі 39600 грн. не повернув, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу договору, який приєднаний до матеріалів справи. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу, індексу інфляції і трьох процентів річних є обґрунтованими, засновані на законі, а тому позов підлягає задоволенню. Наданий позивачем розрахунок суми заборгованості не спростований відповідачем. Відповідачем не представлено доказів відсутності вини у простроченні виконання зобов'язань. Доводи відповідача про повернення позивачу боргу товаром не підтверджений належними та допустимими доказами. За клопотанням відповідача суд надав йому час для представлення таких доказів і оголосив перерву по справі, але відповідач, нехтуючи вимогами ч.3 ст.27 ЦПК України, у судове засідання не з'явився і не надав до суду доказів поважності причин своєї неявки, не попередив суд завчасно про неможливість з'явлення до суду. З урахуванням зазначеного, на підставі ст.ст.11, 60 ЦПК України суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у сумі 462,80 грн..

Outcome: approved