Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014030000000049 слідчим спеціалізованого відділу слідчого управління УМВС України у Волинській області внесені відомості про те, що громадяни «А», Б», «В» організували діяльність азартних гральних закладів на території Волинської області, та розпочато досудове розслідування відносно [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України. Процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні здійснювалося групою прокурорів спеціалізованого відділу прокуратури Волинської області. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР і початку досудового слідства стали матеріали оперативних підрозділів за результатами проведення оперативно-технічних заходів (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж) з листопада 2013 року відносно нього, а також [PERSON] і [PERSON] за завданням № 936-2-110-2013. Таким чином, кримінальне переслідування його, [PERSON] і [PERSON] , поєднане з обмеженням конституційних прав та свобод, працівниками правоохоронних органів було розпочате ще до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Після початку досудового розслідування слідчим, оперативними підрозділами та прокурором, як органами досудового слідства, було продовжено проведення негласних слідчих (розшукових) дій, якими обмежувалися його конституційні права та свободи, без проведення інших слідчих дій, які не пов`язані з втручанням у приватне життя. В цей час проводилося прослуховування йогох телефонів і схиляння до конфіденційної співпраці з працівниками правоохоронних органів осіб з числа його знайомих та знайомих [PERSON] і [PERSON] з гарантуванням таким особам не розголошення даних про таких осіб у випадку цієї співпраці, а також отримувалася інформація про місце проживання суб`єктів кримінального переслідування, його майновий стан та інші відомості, яка становить конфіденційну інформацію. 1 лютого 2014 року за місцем його проживання у [ADDRESS] , а також за місцем проживання [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) були проведені обшуки, під час яких вилучалися грошові кошти, речі та майно, що не заборонене у вільному обігу та жодним чином не пов`язане з будь-якою протиправною діяльністю. Того ж числа, під час обшуку за адресою: [ADDRESS] , були вилучені грошові кошти та майно сторонніх осіб. В подальшому, йому, а також [PERSON] і [PERSON] , за відсутності належних та допустимих доказів вини, на підставі припущень, не усунутих поза розумним сумнівом, і власних умовиводів слідчого та прокурора було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину в складі організованої групи за ч.3 ст.28, ч.І ст.2032 КК України. При цьому, він та кожен з інших підозрюваних свою вину у вчиненні злочину заперечував категорично і подавав докази на підтвердження своєї невинуватості. З метою повного, всебічного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження він неодноразово звертався з усними і письмовими клопотаннями про вжиття слідчим та прокурором заходів, спрямованих на недопущення істотних порушень прав людини та основоположних свобод, які в сукупності з іншими порушеннями кримінального процесуального закону могли призвести до притягнення до відповідальності завідомо невинуватої особи за нібито вчинення особливо тяжкого злочину на підставі штучного створення доказів обвинувачення або іншої фальсифікації. Усі клопотання були протиправно відхилені з надуманих підстав. 03 жовтня 2016 року вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області його, [PERSON] та [PERSON] було виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю їх вини у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст. 203-2 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 06 вересня 2018 року ухвала Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2017 року залишена без змін, вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року набрав законної сили. Зазначає, що протягом тривалого часу, зокрема 3 роки і 10 днів, він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності та був змушений доводити свою невинуватість, та внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового розслідування, прокуратури, йому було спричинено значну моральну шкоду. Зокрема, були опорочені його честь та гідність, зруйновані життєві плани. Вказує, що тривалий час жив у страху за своє майбутнє, оскільки допускав, що може бути засуджений за особливо тяжкий злочин, якого не скоював. Перед кожним відвідуванням слідчого і суду відчував душевні переживання, внаслідок чого страждав безсонням. Водночас, під час кримінального переслідування були порушені зв`язки з його рідними та знайомими, оскільки після розголосу в ЗМІ про факт притягнення його до кримінальної відповідальності, останні перестали з ним спілкуватись, всіляко намагались уникати його присутності, що також спричиняло йому душевні страждання, породжувало страх і невпевненість, та істотно впливало на звичайний ритм і спосіб життя. Також його близькі, до виправдання, вважали його злочинцем та не чесною людиною, внаслідок чого позивач був змушений виправдовуватись та розвіювати чутки і домисли, що він не вчиняв злочину. За час кримінального переслідування позивач не міг знайти роботу, або виїхати на роботу за кордон. У зв`язку з неможливістю офіційного працевлаштування з отриманням заробітної плати та за відсутності заощаджень і стабільних джерел доходів, він був змушений брати гроші в борг, під відсотки , щоб забезпечити себе та членів сім`ї предметами першої необхідності. За наслідками довготривалої, вимушеної економії на спосіб життя та вимушеному ігноруванні стану здоров`я у нього стали розвиватись психосоматичні захворювання, а також почала проявлятись депресія, що виражалась у постійних негативних думках і втраті сенсу життя. Вважає, що в результаті незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 500 000 грн. Посилаючись на наведене, з урахуванням норм ст.ст. 23, 280, 1166, 11167, 1176 ЦК України, ст.2,3,4,13 Закону України» «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 500 000 грн. на відшкодування завданої йому Управлінням МВС України у Волинській області та прокуратурою Волинської області моральної шкоди. Представник позивача позивача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно з якою позовні вимоги підтримує з підстав, зазначених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача - прокуратури Волинської області Романишина Т.Л. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в повному обсязі, з підстав , зазначених у відзиві та посилаючись на те, що Управління МВС України у Волинській області та Прокуратура Волинської області не порушували прав та інтересів позивача, а також зважаючи на те, що у позовній заяві відсутні докази спричинення [PERSON] моральної шкоди та не надано доказів щодо необхідності стягнення на користь останнього моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди. Представник Управління МВС України у Волинській області в судове засідання не з`явився, та згідно вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, до суду подав відзив, згідно з яким заперечує щодо задоволення позову [PERSON] до Управління МВС України у Волинській області та інших про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Відзив обґрунтовує тим, що 05.06.2014р. надіслано до Ковельського міськрайонного суду Волинської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною першою статті 203-2 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014030000000049 від 14.01.2014р., вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.10.2016р. [PERSON] визнано невинним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною першою статті 203-2 КК України та виправдано на підставі пункту другого частини першої статті 373 КПК України - за недоведеністю його вини у скоєнні такого кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24.01.2017р. апеляційну аргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року - без зміни. Постановою Верховного суду від 06.09.2018 ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24.01.2017р. залишено без змін, а касаційну скаргу дг:курора - без задоволення. Право фізичної особи на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду передбачено нормами статтей 1167, 1176 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон №266/94ВР). Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних; фізичних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його житті і стосунках, про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і заподіяння йому моральної шкоди. У позовній заяві не вказано будь-яких даних, про те чи звертався позивач до спеціалістів за допомогою з приводу душевних страждань Також заявлена сума немайнової шкоди є завищеною та необґрунтованою, оскільки не враховано загальний стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Сума відшкодування має бути обґрунтованою з посиланням на докази та фактичні обставини справи, наведено відповідні розрахунки. Проте, [PERSON] при визначенні суми стягнення не враховано зазначені обставини, засади розумності та справедливості, не дотримано вимог частини 3 статті 23 ЦК України. [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за частиною третьою статті 28, частиною першою статті 203-2 КК України 05.04.2014 року та кінцеве процесуальне рішення відносно [PERSON] за вчинення вищевказаного кримінального правопорушення винесено Апеляційним судом Волинської області 24.01.2017р. (33 місяці 19 днів), що вказує на те, що заявлений в цивільному позові сума 500 000 гривень моральної шкоди є значно завищеною. Отже, Управління МВС України у Волинській області, діяло на підставі, в нежах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це передбачено частиною 2 статті 19 Конституції України, і ніяким чином не порушували прав та інтересів позивача. Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, подав суду відзив, у якому зазначив, що МВС України не є правонаступником УМВС України у Волинській області, яке відповідно до відомостей з ЄДРПОУ не ліквідоване та на теперішній час перебуває у стані припинення, а тому Міністерство внутрішніх справ України не може відповідати за дії сторонніх осіб, в зв`язку з чим просить суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позову [PERSON] , оскільки у вказаній справі МВС України не порушувало прав та інтересів позивача. Також представник відповідача зазначив, що [PERSON] не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди саме у сумі 500 тис. грн. Крім того, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного доказу, на підтвердження факту спричинення будь-якої шкоди з боку МВС України, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки в суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення представника прокуратури Волинської області, дослідивши матеріали кримінального провадження, матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 14 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014030000000049 слідчим спеціалізованого відділу слідчого управління УМВС України у Волинській області внесені відомості про те, що громадяни «А», Б», «В» організували діяльність азартних гральних закладів на території Волинської області, та розпочато досудове розслідування відносно [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України. Обвинувальний акт відносно позивача, складений старшим прокурором відділу прокуратури Волинської області - прокурором у кримінальному провадженні радником юстиції Заплотинським В. В. 04.07.2014 року та направлений для розгляду до Ковельського міськрайонного суду Волинської області. Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року [PERSON] визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст. 203-2 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю їх вини у скоєнні кримінального правопорушення (злочину). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 06 вересня 2018 року ухвала Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2017 року залишена без змін. Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року набрав законної сили 24 січня 2017 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Статтею ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», передбачено що, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Як встановлено рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999№ 9-рп/99 у справі № 1-15/99, притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 755/1887/17, згідно якої на підставі положень Закону №266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позивач перебував під слідством та судом з 05 квітня 2014 року (повідомлено про підозру у кримінальному провадженні) по 24 січня 2017 року (набрання вироком законної сили), тобто: 2 роки 9 місяців 19 днів. За цей період часу, позивач зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, позивач зазнав негативного впливу внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, він приймав участь під час досудового розслідування та розгляду справи в суді на протязі тривалого часу, останній був позбавлений можливості реалізувати свої звички і бажання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд погоджується із твердженням позивача про завдання йому моральної шкоди. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно з п. 5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Відповідно до п. 4 ст. 4 вказаного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 13 Закону, розмір моральної шкоди не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди слід розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4 173 грн. 00 коп., відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23листопада 2018року №2649-VIII, яким встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 173 гривні. Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Аналогічна позиція міститься у правових висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16. Таким чином, розмір моральної шкоди, обрахованої у відповідності до вищевказаних норм права становить 137709грн. (33 міс. х 4173 грн. 00 коп. = 137709 грн. 00 коп.; 4173 грн. 00 коп. / 31 день = 134 грн. 61 коп. за день х 19 днів = 2557 грн. 59коп.; 137709 грн. 00 коп. + 2557 грн. 59коп.= 140266,59грн). За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Також, згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону). Статтею 25 Бюджетного кодексуУкраїни встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно п. п. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року Казначейство України відповідно до покладених завдань, в тому числі, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. На підставі п. 44 вказаного Порядку безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, здійснюється Державним казначейством України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Згідно з статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Позивачем при звернення до суду судовий збір не сплачено. Як випливає з п. 13 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Суд вирішуючи питання про судові витрати, керується положеннями ст.141ЦПК України та вважає необхідним компенсувати їх за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial