Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

\~ Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послався на те, що з 24.07.1974р. по 24.11.1974р. та з 11.07.1977р. по 01.08.1978р. працював автослюсарем, з 05.09.1978р. по 13.02.1981р. водієм, з 16.03.1981р. по 23.07.1994р.- слюсар та машиніст екскаватора, з 13.08.1994р. по 12.09.1996р. водієм, з 05.03.1997р. по 10.05.1998р. підземним машиністом електровоза, з 17.05.1990р. по 31.07.2014р. підземним машиністом електровоза на шахті «Орджонікідзе», а 31.07.2014р. звільнився із ПрАТ «ЦГЗК» за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України. Позивач зазначає, що в червні 2015 року він дізнався, що відповідно до Колективного договору йому при звільненні із підприємства відповідач зобовязаний був виплатити вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати, в звязку із тим, що він пропрацював на одному і тому ж робочому місці 37 років 7 місяців. Позивач просить стягнути з ПрАТ «ЦГЗК»: вихідну допомогу в розмірі 9 647 грн. 12 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 57\~882 грн. 72коп. та компенсацію втрати частини доходу у звязку із порушенням строку виплати в розмірі 5\~454 грн. 90 коп.. В подальшому, після надання відповідачем даних, про заробітну плату позивача перед звільненням, позивач уточнив позовні вимоги та просить стягнути на його користь: вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат 5\~812 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2014р. по 31.10.2014р. в сумі 12\~585 грн. 30 коп. та моральну шкоду в розмірі 10\~000 гривень спричинену несвоєчасною виплатою вихідної допомоги, при цьому вказує, що пропрацював на одному робочому місці за одним трудовим договором 37 років 7 місяців, працював сумлінно, добросовісно виконував трудові обовязки, недопускав порушень трудової дисциплини, дотримувалася трудового законодавства, а відповідач прушував законодавство про оплату праці - порушення обовязків встановлених Колективним договором. Вказує, що невиплачені кошти міг би направити на своє лікування, на відпочинок, на посилене харчування, оскільки робота у відповідача була важка та шкідлива, а вказана сума компенсує перенесені ним страждання та переживання. В судовому засіданні представник позивача, подав до суду заяву про залишення раніше предявлені позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку їх виплати без розгляду. Представник ПрАТ «ЦГЗК», який діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечував, крім усних пояснень надав суду письмові заперечення, вважає, що позов [PERSON] є незаконним та необгрунтованим і не підлягає задоволенню, у зв'язку з тим, що позовними вимогами [PERSON] є стягнення одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, відповідно з обгунтуваннями своїх позовних вимог, він посилається на положення статей 116, 117 КЗпП України, відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, Позивач безпідставно посилається на норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України , стосовно відсутності строку позовної давності у разі порушення законодавства про оплату праці, оскільки: Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових оклад;в для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, відповідно до ЗУ «Про оплату праці» була розроблена «Інструкція зі статистики заробітної плати», затверджена Наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р. та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713. Вказана Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, відділення, представництва та інші відособлені структурні підрозділи. Положеннями вказаної Інструкції, передбачено, що до фонду оплати праці входять виплати, що не мають одноразового характеру. Зокрема, п. 3.6. розділу Інструкціїї «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» чітко вказано, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам) відноситься до виплат, що не належать до фонду оплати праці, тобто, дана виплата не являється оплатою праці. Таким чином, оскільки, позовними вимогами [PERSON] є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію (що не являється оплатою праці), судом при розгляді даної цивільної справи, повинна застосовуватися позовна давність встановлена в три місяці, як то передбачено ст. 233 КЗпП України. Отже, оскільки позивач був звільнений з підприємства ще 31.07.2014, а до суду звернувся у серпні місяці 2015 року та в позовній заяві не ставить питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог й на підставі пропуску позовної давності. Також, Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що в наслідок невиплати вихідної допомоги він зазнав моральної шкоди, але це не відповідає дійсності оскільки, відповідно до ст. 23 ЦК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В нашому випадку позивач нічим не підтвердив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Саме ПАТ «ЦГЗК» не спричиняло позивачеві ніяких навмисних та протиправних дій або бездіяльності, не причиняло шкоду ні моральну ні матеріальну його рідним та близьким. Тому просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Під час розгляду справи у суді було змінено сторону в цій цивільній справі, замінивши відповідача по справі, замість Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Із паспортних даних встановлено, що позивач народився 06.10.1955, при звільненні зі підприємства позивачу виповнилося повних 59 років. Трудовою книжкою підтверджується, що позивач з 24.07.1974р. по 24.11.1974р. та з 11.07.1977р. по 01.08.1978р. працював автослюсарем, з 05.09.1978р. по 13.02.1981р. водієм, з 16.03.1981р. по 23.07.1994р.- слюсар та машиніст екскаватора, з 13.08.1994р. по 12.09.1996р. водієм, з 05.03.1997р. по 10.05.1998р. підземним машиністом електровоза, з 17.05.1990р. по 31.07.2014р. підземним машиністом електровоза на шахті «Орджонікідзе», 31.07.2014р. звільнився з роботи за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію ст..38 КЗпП України. Відповідно до повідомлення (розрахунковий лист) про виплати відповідачем позивачу за липень 2014р. позивачеві виплачена заробітна плата та вихідна при виході на пенсію в розмірі 4\~823 грн. 56 коп. Із колективного договору ПАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» за 2012-2013рр., п.7.10 передбачено виплачувати працівникам при звільненні за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію, одноразову допомогу в розмірі залежно від стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати. Відповідно до довідки №1618 від 08.10.2015р. наданої відповідачем заробітна плата позивача в березні 2014р. становила 3720.30грн., квітні 2014р. 3948.96грн., травні 2014р. 4125.17грн. і червні 2014р. 4581.60грн. Із довідки наданої відповідачем без № середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 2906грн.. Задовольняючи частково вимоги позивача суд виходив із наступного: В судовому засіданні встановлено, що позивач почав працювати на шахті Орджонікідзе яка на той була структурним підрозділом Криворізький державний залізорудний комбінат, а звільнився 31.07.2014р. із підприємства відповідача, оскільки відповідно до договору оренди державного майна від 30 грудня 1998р. та договору за № 1167-16-01\\2001 від 09.11.2001р. ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату». Частиною 2 статті 36 КЗпП України встанволено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною 3 статті 36 КЗпП України, передбачено - у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Ст..15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII, встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу\~ також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обовязки за договором оренди. Таким чином, відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу вихідну джопомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що при середньомісячній заробівтній платі позивача 2906грн. одноразова допомога повинна становита 8718грн., фактично виплачено позивачу 4823грн. 50коп., тим самим недоплачено 3894грн. 50коп. Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку. Ст. 47КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу, в день звільнення видати працівникові, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція передбачена і в пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Верховний Суд України при винесенні Постанови по цивільній справі від 1 квітня 2015р. №6-41цс15 зазначив, що згідно зі ст.. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємства, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково то розмір відшкодування за час затримки визначає орган який виносить рішення по суті справи. Із довідки без № наданої ПрАТ «ЦГЗК» середньомісячна заробітна плата позивача становила 2\~906 грн. З моменту звільнення позивача- 31.07.2014р. і по 31.10.2014 рік відповідач не провів повного розрахунку із позивачем, вихідна допомога не виплачена в повному розмірі. При середньомісячній заробітній платі позивача перед звільненням - 2\~906 грн. та 21робочому дні, середньоденна заробітна плата становить 138грн.30коп. Переіоду непроведення розрахунку, при звільненні за який просить позивач стягнути середній заробіток становить 92 дні - з 31.07.2014р. по 31.10.2014р. При середньоденній заробітній платі позивача 138грн. 30коп. та 92днів затримки розрахунку при звільненні, сума середнього заробітку становить 12\~723 грн. 60 коп. Підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди отриманої ним від невиплаченої вихідної допомоги. Суд із трудової книжки вбачає, що позивач майже весь свій трудовий стаж пропрацював у відповідача з 24.07.1974р. по 24.11.1974р. та з 11.07.1977р. по 01.08.1978р. працював автослюсарем, з 05.09.1978р. по 13.02.1981р. водієм, з 16.03.1981р. по 23.07.1994р.- слюсар та машиніст екскаватора, з 13.08.1994р. по 12.09.1996р. водієм, з 05.03.1997р. по 10.05.1998р. підземним машиністом електровоза, з 17.05.1990р. по 31.07.2014р. підземним машиністом електровоза на шахті «Орджонікідзе Відповідач зобовязаний був відповідно до умов Колективного договору виплатити позивачу при виході на пенсію вихідну допомогу, невиплатою вихідної допомоги відповідач порушив право позивача. Звісно при таких обставинах позивач переніс моральні страждання. Судом встановлено, що право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги і у відповідності до ст.. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати моральну шкоду. Суд вважає доведеним спричинення відповідачем позивачеві моральної шкоди невиплатою вихідної допомоги, але вважає, що сума за спричинену моральну шкоду занадто завищена, при цьому суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вважає призначити її в розмірі 1 000 гривень, що буде відповідати перенесеним позивачем моральних страждань. В звязку із проханням позивача про залишення без розгляду позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку їх виплати в сумі 5\~454 грн. 90 коп., суд залишає без розгляду, оскільки це є виняткове право позивача і відповідає вимогам ст.. 207 ЦПК України. Ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial