Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 січня 2002 року. 14 грудня 2007 року, у вказаному будинку, він зареєстрував свого сина(відповідача по справі). Проте, останній впродовж останніх восьми років не проживає за вказаною адресою. В даному будинку відсутнє його майно та особисті речі. Реєстрація відповідача у належному йому житлі перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також призводить до додаткових витрат по оплаті комунальних послуг. Він не може отримати пільги зі сплати комунальних послуг передбачені чинним законодавством, а тому вимушений звертатись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи в його відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Додатково зазначив, що на даний час фактично проживає в м. Познань Республіка Польща. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 січня 2002 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] /арк. справи 3/. Також судом встановлено та підтверджується долученою довідкою №1519, виданою Журавнівською селищною радою від 19 липня 2018 року, що з 14 грудня 2007 року у спірному будинку [PERSON](син позивача) зареєстрував своє місце проживання. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області /арк. справи 9/. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі протягом восьми років. Це підтверджується відомостями, які містяться в Акті обстеження, виданому Журавнівською селищною радою Жидачівського району Львівської області від 23 липня 2018 року, який складено комісійно та згідно якого, [PERSON], в [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає /арк. справи 8/. Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, свідки [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що відповідач є дійсно сином позивача та не проживає в [ADDRESS] понад 8 років /арк. справи 10-11/. У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх показання відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних у справі доказах. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням майном, хоч би ці порушення не були пов'язані із позбавленням володіння. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач у справі [PERSON] з 14 грудня 2007 року був зареєстрований в будинку в [ADDRESS] як член сім'ї власника - його син. На даний час, відповідач понад вісім років знаходиться за межами України, житлом не користується, а відтак втратив право на користування житловим приміщенням. Оскільки на даний час відсутня будь-яка домовленість між власником та відповідачем на право користування житловим будинком, позивач одноосібно несе витрати по його утриманню, а відповідач втративши право на житло, в добровільному порядку звільнити таке шляхом зняття з реєстрації наміру не виявляє, проте позовні вимоги позивача визнає, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб тому, суд вважає, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратила право на користування житлом. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в сумі 740,80 гривень.

Outcome: approved