Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи Городищенської міської ради, Городищенського РТМО про визнання права власності. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач [PERSON] посилається на ті обставини, що в 1968 році був направлений на роботу в м.Городище Черкаської області, де став працювати в Городищенській районній лікарні на посаді лікаря інфекціоніста і в цьому ж році йому із сім»єю була виділена квартира [ADDRESS], яка була переобладнана з приміщення дитячої лікарні на три квартири, тут проживає і на даний час. З часу вселення в квартиру на території земельної ділянки, яка прилягала до квартири, розташована криниця, якою він постійно користується, обслуговує, проводить ремонт, чистить. В 1991 році головний лікар Городищенської районної лікарні [PERSON], який заселився по сусідству в приміщення дитячої консультації в будинок №2-а по вул.Маяковського в м.Городище, мав намір на земельній ділянці, що розташована біля його квартири, поблизу криниці, вирити вигрібну яму для свого будинку, але він заборонив це робити через порушення санітарних норм. Це викликало певне непорозуміння і головний лікар, використовуючи своє службове становище, під час продажі йому частки з вищевказаного приміщення лікарні, навмисно не відобразив в технічній документації його частки криниці, яка знаходилася на земельній ділянці біля його квартири, хоча фактично належала до придбаної ним частки нерухомого майна. На протязі всього часу проживання криницею крім нього ніхто не користувався, він вважав себе її власником, остільки 25 грудня в 1990 році згідно договору купівлі-продажу викупив дану квартиру у районної лікарні та відповідно до нього вважає, що у його власність перейшло все майно, яке перебувало на території земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 29 листопада 1990 року №23 за ним була закріплена земельна ділянка, на якій розташована криниця.У праві користування криницею його ніхто не обмежував, він навпаки дав дозвіл [PERSON], а потім [PERSON] брати воду в криниці. [PERSON] взагалі не користувалася криницею, так як викопала скважину, що належить до спільного користування. Криниця в технічній документації на час купівлі квартири не зазначена, але там не правильно зазначено і номер квартири, остільки фактично адреса його проживання [INFO], а не №1. Узв»язку з цим помилка була виправлена під час складання акту розбивки господарсько-побутових будівель в натурі від 05 вересня 2005 року, який склав представник відділу будівництва і архітектури Городищенської районної держадміністрації, де було зазначено, що криниця перебуває на земельній ділянці виділеній йому у користування.Важає, що згідно ст.344 ЦК України є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років і відповідно набув права власності за набувальною давністю, так як в цілому володіє нею більше 20 років.Наразі триває спір з приводу користування криницею і вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права власності на майно. Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються на ті обставини, що вони є сусідами і співвласниками криниці, яка належить їм в рівних частинах на праві власності та знаходиться поряд з їх домоволодіннями зі сторони де мешкає відповідач [PERSON] Криниця була придбаними ними разом із набуттям права власності на нерухоме майно, тобто відповідні частки у будинковолодіння №2а по вул..Маяковського в м.Городище.Життєво склалося так, що належною їм криницею користувалися маючи вільний прохід попід домоволодінням відповідача, який на протязі тридцяти років є єдиним можливим проходом до даної криниці та мав наскрізне сполучення бо належав до земель місцевої громади.Криницею користувалися і інші сусіди, як то [PERSON],[PERSON], [PERSON], які проживають [INFO] та №4.Однак, близько 10 років відповідач [PERSON], діючи на свій власний розсуд, спочатку частково перегородив цей прохід з одного боку від вул..Маяковського зі сторони проїзної частини дороги, а в минулому році з невідомих їм причин, та в порушення не лише принципів добросусідства, а і грубо попираючи їх права, як власників криниці, обмежуючи у питній воді, таке ж вчинив з іншого боку вулиці, зі сторони внутрішнього двору, де розміщені домоволодіння користувачів [PERSON],[PERSON], [PERSON], повністю перекривши їм всім підхід до криниці, чим створив реальні перешкоди для них як законних і належних власників вказаного майна, обмеживши право користування та володіння.Прийняли рішення звернутися до суду з вимогою до відповідача про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні криницею, шляхом зобов»язання демонтувати обладнані ним загородження загального проходу до криниці з обох сторін і прибрати наявні там будівельні матеріали і речі, складовані ним спеціально, звільнивши прохід, а також компенсувати судові витрати. Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2016 року цивільні справи об»єднані в одне провадження. В судових засіданнях позивач-відповідач [PERSON]К та його представники [PERSON] і [PERSON] поданий позов підтримали, посилаючись на обґрунтування викладене в позовній заяві та повідомили, що подали до суду 16 червня 2017 року новий позов до сторін у справі про визнання частково недійсними договору дарування та договору міни, який розглядається в цьому ж суді. У задоволенні позову [PERSON] та [PERSON]Є просили відмовити, тому що криницею позивач безперервно користується на протязі двадцяти років і сусіди своєю поведінкою завдають шкоди під час користування нею, що тягне за собою витрати на її ремонт. [PERSON] пояснив суду, що власником криниці є він і ніхто інший,користуючись криницею [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] створюють йому незручності, так як ходять під стіною будинку, стукають відрами, користуються криницею як в ранкову так і пізню пору доби, що не дає можливості відпочивати йому та внукам і вимушений був за таких обставин загородити прохід до криниці, заварити хвіртку, вцепити замок, розмістити будівельні матеріали та різні речі. Звернув увагу суду, що при купівлі квартири його було умисно позбавлено права на частку криниці, але про це він дізнався лише кілька років назад, коли виявив, що у договорі купівлі-продажу квартири не вказано жодних даних про криницю. Відповідачі-позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON], позов [PERSON]К не визнали, мотивуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року та договору міни від 05 лютого 1997 року вони є власниками 1/2 частини криниці кожний окремо, і не можуть бути за жодних обставин позбавлені набутого права власності. Як позивачі, пояснили суду, що позбавлені доступу до криниці повністю через закриття проходів до криниці [PERSON] з усіх сторін та встановлення ним перешкод, які не можливо подолати, так на проходах розміщено будівельні матеріали, старі речі вжитку, каміння, відв»язується собака, знімається відро, налита солярка у воду. Пояснила, що квартири у яких живуть всі сторони у справі і свідки, це в минулому приміщення дитячої лікарні, яке було передане у приватну власність лікарям, і на території лікарні було дві криниці, якими користувалися працівники а також місцеве населення вулиці, навіть після набуття права власності на них, доступ не був обмежений і користування було вільним для всіх, до тих пір поки відповідач не обмежив своїми діями всіх. Посилання відповідача про те, що він не знав, що не є власником криниці є безпідставними, остільки надані суду письмові докази прямо вказують на її власників,вони не раз пред»являли йому правовстановлюючі документи, що і підтвердили свідки. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог, так як користується криницею на законній правовій підставі згідно договору міни разом із членами своєї сім»ї, але через протиправні дії [PERSON] позбавлена такої можливості останніх років десять, тому що сторона вдається до різного роду дій, наприклад налито солярки в криницю, періодично відв»язується собака, по воду треба їздити в інше місце. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи, надіслали на адресу суду заяви від 26 червня 2017 року про розгляд справи у їх відсутності, так як перебувають за межами України, і просили , суд, врахувати, що спірна криниця ніколи не була власністю [PERSON], тому що вони разом із батьками та [PERSON], спільно володіють нею на праві власності і дозволяли користуватися нею всім сусідам, в тому числі і [PERSON]. Третя особа Городищенська міська рада, будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення судового засідання, до суду не прибула, через канцелярію суду подано заяву від 26 травня 2016 року про розгляд справи без представника з посиланням що проти заявлених позовних вимог [PERSON] (а.с.41 том 2). Представник третьої особи Городищенського РТМО [PERSON] позов [PERSON] не визнав, просив не задовольняти з тих підстав що в архівних матеріалах районної лікарні не має документів, які б підтверджували право власності сторони на криницю, архівні документи вказують, що її власниками були [PERSON] і [PERSON], а в даний час [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку позивача-відповідача та його представників, відповідачів та їх представника, третю особу, враховуючи клопотання третьої особи про розгляд справи у її відсутність, допитавши свідків [PERSON],який посвідчив суду, що на час передачі приміщення районної лікарні під житло медичним працівникам працював інженером бюро технічної інвентаризації і приймав участь в складі комісії 16 жовтня 1990 року, яка в присутності [PERSON] обстежувала квартиру №3 у якій він проживав та яка підлягала продажу йому і було прийнято рішення щодо відчудження йому квартири і надвірних споруд у виді погріба кирпічного, веранди дерев»яної, гаража кирпічного, а щодо криниці то у відповідача була можливість вибирати і він захотів погріб чи то приміщення для складання речей, бо криницею користувалися всі, відповідач був присутній весь час коли розділяли квартири і був не байдужим до питання розподілу, цим йому і запам»ятався, свідка [PERSON], яка пояснила, що отримала теж квартиру як медпрацівник, яку в подальшому передала сину, а той в свою чергу обміняв із сім»єю Лабик на їх квартиру та при обміні належне їм право на 1/2 частину криниці перейшло до вказаної сім»ї, свідка [PERSON], яка посвідчила, що працюючи у санепідемстанції не раз контролювала якість питної води у криниці, за яку іде спір, бо нею користувалися всі люди, незважаючи на те, що були безпосередньо її власники і до передачі квартир належала вона дитячій районній лікарні, свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON], які посвідчили суду, що відповідач обмежив право доступу всіх жителів вулиці до криниці, свідків [PERSON], [PERSON], які посвідчили, що криницю доглядає відповідач і неодноразово її ремонтував, свідка [PERSON], яка посвідчила, що працюючи у КП «Черкаське ООБТІ» Городищенський відділок виготовляла технічні документації на квартири по вул.Маяковського м.Городище та стосовно криниці під №6 у інвентаризаційних документах повідомила, що мова іде про одну і ту ж криницю у [PERSON]В.і [PERSON], просто нумерація будівель і споруд, які належать [PERSON] на підставі договору дарування була змінена на №10, так як мали місце інші добудовані споруди, а не нова чи якась інша криниця як стверджує позивач і його представники, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] та задоволення позовних вимог [PERSON] і [PERSON] з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та розяснено сторонам їх права, обовязки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен зясувати обставини, які повязані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу. Предметом вимоги позивача [PERSON] є невизнання відповідачами у справі набутого ним права власності на криницю згідно до вимог ст.ст.334,328,344 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, як то визначено ст.88 ЦПК України. Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачами, третьою особою, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин набуття права власності. Предметом вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] є невизнання відповідачем у справі набутого ними права власності на криницю та захист права власності, як то передбачено ст.ст.386,391ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, як то визначено ст.88 ЦПК України. Правові відносини, які склалися між позивачами та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин захист права власності. Для вирішення спорів, суд застосовує глави 24 та 29 Книги третьої Цивільного кодексу України,ст.ст.79,88 ЦПК України, Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанову Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved