Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права на користування житловим приміщення В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Будучи у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , 22.07.2008 її зареєстровано у належній йому квартирі. 22.08.2012 шлюб між ним та відповідачем розірвано. Відповідач добровільно виїхала з його квартири ще до розлучення навесні. Відповідач не проживає за зареєстрованою адресою, в добровільному порядку не бажає вчинити дії з метою зміни місця реєстрації. Вважає, що відповідач втратила право користування житлом, оскільки вона відсутня без поважних причин понад рік у даному житловому приміщенні, тому він звернувся до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилався на обставини викладеній у ній, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що крім неї за адресою: [ADDRESS] зареєстровані також їх неповнолітні діти: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Вказує, що вона виїхала з вказаної квартири не з власної волі, а після того як відповідач її побив, що підтверджується долученим нею до матеріалів справи вироком суду. Просила відмовити в позові, оскільки в неї поважні причини відсутності за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.03.2006. Відповідно до довідки виданої 07.08.2019 за №715, Запитівською селищною радою Кам`янка-Бузького району Львівської області у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , син, [PERSON] , [INFO] , дочка, [PERSON] , [INFO] , колишня дружина, [PERSON] , [INFO] , дочка. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є спільними дітьми сторін. Відповідач вселилася у належну [PERSON] квартиру, як член його сім`ї, оскільки сторони зареєстрували шлюб, тому відповідач у встановленому законом порядку набула права користування вказаною квартирою. Як видно з вироку Кам`янка-Бузького районно суду Львівської області від 15.05.2013 [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та йому призначено покарання 200(двісті) годин громадських робіт, зокрема за те, що15 квітня 2012 року близько 21.20 год., перебуваючи в приміщенні квартири [ADDRESS] без будь-яких підстав і причин, з хуліганських мотивів, перебуваючи в неприязних відносинах з потерпілими [PERSON] та [PERSON] , виражаючись нецензурними словами, погрожуючи фізичною розправою, спровокував виникнення суперечки, нанісши першим удари потерпілим по обличчю та тілу, а в подальшому затіяв бійку та шарпанину, спричинивши їм тілесні ушкодження. Судом встановлено, між сторонами існував спір з приводу поділу спільного майна подружжя, зокрема, квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується оглянутою у судовому засідання цивільною справою №446/832/12. Зі змісту позовної заяви та встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини стосовно користування жилим приміщення. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК Українита частини першої статті 156 ЖК Української РСРчлени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки [PERSON] , з яким позивач перебував у шлюбних стосунках та мають спільних дітей, набула право на проживання у спірній квартирі як член його сім`ї і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК УРСР. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Встановивши, що поважною причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, врахувавши також те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло [PERSON] , гарантоване статтею 8 Конвенції. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed