Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою з вимогою до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформацію, поширену у листах до [PERSON], Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754\\12237\\14 щодо побиття, а саме: - визнати недостовірною інформацію: «…почав розпускати руки, чинити насильство по відношенню до мене…», - «…не тільки образив мене словесно, але і вдарив мене…», - «…стан, в якому перебуває наша донька, яка була свідком Вашої агресії та побиття мене…» · зобов'язати спростувати інформацію не пізніше наступного дня від набранням рішеням законної сили, спростувати інформацію шляхом направлення листа до [PERSON], Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із зазначенням тексту: « Я, [PERSON], повідомляю Вас, що інформація надана мною відносно того, що мій колишній чоловік [PERSON] мене вдарив, побив, розпускав до мене руки є недостовірною і неправдивою». Свої вимоги позивач мотивував тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 2011 р. по 2014 р., від якого мають доньку [PERSON]. 08.03.2014 р. між ним та відповідачем сталась сімейна сварка, після якої спільне проживання припинилось. 13.03.2014 р. йому зателефонував дільничний інспектор та повідомив про подання відповідачем заяви, на підставі якої оформлено протокол про вчинення кримінального правопорушення, де зазначено що він її побив. В міліції відповідачем було надано довідку з лікарні, в якій зазначено про відсутність слідів насилля. Після з'ясування обставин справи стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо вчинення саме психологічного насильства в сім»ї. Постановою Оболонського районного суду м. Києва його було притягнуто до адміністративної відповідальності за сімейну сварку. Посилається також на те, що після розірвання шлюбу, відповідачем чинились перешкоди у спілкуванні з донькою, на підставі чого він звернувся до служби у справах дітей з відповідною заявою. Відповідачем в своїх листах до нього та до Служби у справах дітей зазначалася інформація щодо побиття, яка є недостовірною та не відповідає дійсності, оскільки насильства фізичного характеру з його сторони щодо відповідача не було. Рішенням Комісії з питань захисту дітей було визначено порядок участі його у спілкуванні з донькою. Оскільки відповідач не виконувала зазначене рішення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, під час розгляду якого відповідач поливала його брудом та стверджувала, що він її побив. Посилаючись на норми ст. 32, 68 Конституції України, ст. 16,270,275,277 ЦК України, норми Закону України «Про інформацію», Постанову Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. вважає поширену відповідачем інформацію недостовірною, оскільки вона не підтверджується жодним доказом, такою що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах невизначеного кола осіб, які могли читати листи. Враховуючи, що негативна інформація поширена відповідачем щодо позивача має характер наклепу, то вона підлягає спростуванню. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та надуманість. Зазначали, що в ході сімейної сварки, щодо якого зазначає позивач, останній висловлювався брутальною лайкою, хапав за руки та вдарив відповідача. Зазначене підтверджується довідкою, в якій зазначено про втрату відповідачем дитини на ранній стадії вагітності, а тому зазначена інформація не є недостовірною. Вказана інформація, була поширена лише в запереченнях на велику кількість позовних заяв, скарг позивача в різні інстанції. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Виходячи зі змісту ст. 277 ЦК України сторона позивача повинна довести факт поширення інформації, а також те, що вона є негативною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію. Сторона відповідача, в свою чергу, повинна довести, що поширена інформація є достовірною. Позивач має право подати суду докази невідповідності дійсності відомостей, розповсюджених відповідачем. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які,будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (ч.3 п.19 Постанови). У відповідності до рекомендацій, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі по тексту Постанови), негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 3 Постанови передбачено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений п.3, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278ЦК) тощо. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 15 Постанови, повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Зокрема, стороною позивача надані суду листи, адресовані відповідачем йому особисто (а.с. 16-19). Тобто стороною позивача не надано належних доказів поширення інформації, зазначеної в позові як недостовірна, іншим особам, зокрема службі у справах дітей. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В п. 16 Постанови, зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003. Згідно з п. 17 інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки в ході розгляду справи не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач поширила інформацію, яка порушує особисті немайнові права позивача, а, зокрема, інформація поширена при розгляді іншої справи не може бути предметом позову про захист честі, гідності та ділової репутації. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє йому в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed