Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на новостворене майно - житловий будинок «А-1», загальною площею 136,1 кв.м, житловою площею 46,5 кв.м, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: сараєм «В», сараєм «Г», убиральнею «Е», навісом «Є», гаражем «Ж», воротами № 1, огорожею № 2, огорожею № 3, хвірткою № 4, що знаходиться в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що йому на праві особистої власності належить цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 27.10.1987 року, яке видано на підставі рішення виконкому Стрийської районної ради № 300 від 22.10.1987 року. Згідно згаданого свідоцтва, житловий будинок належав суспільній групі господарств - колгоспному двору, головою якого був він. Після припинення існування «колгоспного двору», у зв'язку з прийняттям ЗУ «Про власність», він набув право власності на даний житловий будинок, однак його не переоформив. Як вбачається з технічного паспорта від 20.07.1987 року, загальна площа житлового будинку [ADDRESS] складає 58,8 кв.м., а житлова площа - 46,5 кв.м. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 04.09.1995 року. В листопаді 2013 року він розпочав будівельні роботи по реконструкцію цього будинку та побудови господарських будівель, про що подав в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області відповідне повідомлення. 24.10.2013 року він як забудовник, отримав належним чином оформлений відділом містобудування та архітектури РДА будівельний паспорт. 08.02.2014 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, а саме: реконструйованого індивідуального житлового будинку та побудованих господарських будівель по [ADDRESS]. Як вбачається з технічного паспорта від 12.12.2013 року, загальна площа житлового будинку [ADDRESS] складає 136,1 кв.м., а житлова площа - 46,5 кв.м. За вказаною адресою розташовані: житловий будинок «А-1», сарай «В», сарай «Г», убиральня «Е», навіс «Є», гараж «Ж», ворота № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, хвіртка № 4. Таким чином, ним здійснено реконструкцію житлового будинку «А-1» шляхом прибудови «а-2» та будівництво гаражу «Ж». Вартість згаданого складає 179115 грн. Після завершення будівельних робіт звернувся в реєстраційну службу з метою належного оформлення права власності на майно, однак, йому було відмовлено в цьому з тих підстав, що порядок реєстрації права власності на нерухоме майно змінився і здійснити таку реєстрацію вони не можуть. Також зазначили, що дане питання можна вирішити тільки у судовому порядку. Враховуючи відмову у проведенні такої реєстрації, він не може належним чином оформити право власності на нерухоме майно, тому змушений звернутися до суду за захистом свого права. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечила. Представник третьої особи Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області в судове засідання не з'явився, про причину неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11, ч. 2 ст. 31, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачкою позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Предметом спору є будинковолодіння [ADDRESS] та станом на 15 квітня 1991 року, з часу введення в дію Закону України «Про власність», будинковолодіння належало до майна суспільної групи господарства - колгоспний двір, що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 27.10.1987 року, виданого виконкомом Стрийської районної Ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Стрийської районної Ради народних депутатів № 300 від 22.10.1987 року, відповідно до якого право власності на вказане будинковолодіння зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був [PERSON]. Згідно технічного паспорта від 20.07.1987 року, виданого Стрийським бюро технічної інвентаризації, загальна площа будинку складає 58,8 кв.м, житлова - 46,5 кв.м. На підставі рішення Гірненської сільської Ради народних депутатів XVIII сесії першого демократичного скликання від 05.04.1994 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,19 га в межах згідно з планом для обслуговування житлових і господарських будівель, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 04.09.1995 року. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.08.2013 року, власником земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Після проведення позивачем реконструкції індивідуального житлового будинку та добудови господарських будівель по [ADDRESS] загальна площа житлового будинку збільшилася та дорівнює 136,1 кв.м, житлова - 46,5 кв.м, інвентаризаційна вартість становить 405590 грн., про що свідчить технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданий 12.12.2013 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації. Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 08.02.2014 року № ЛВ142140360641, виданої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, реконструкція індивідуального житлового будинку та будівництво господарських будівель по [ADDRESS] виконані згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природного середовища і антисейсмічні заходи, передбачені проектом, проведені в повному обсязі. Загальна площа будівлі - 136,1 кв.м, житлова площа - 46,5 кв.м. Загальна площа нежитлових приміщень (господарських будівель) об'єкта складає 106,9 кв.м, а саме: гараж - 35,4 кв.м, сарай - 22,1 кв.м, сарай - 23,4 кв.м, убиральня - 1,4 кв.м, навіс - 24,6 кв.м. Закінчений будівництвом об'єкт готовий до експлуатації. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК України в редакції 1963 року. А оскільки в даній справі йдеться про колгоспний тип двору, то, на думку суду, слід керуватися статтями цього ж Кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про власність». Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування будинковолодіння має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленум Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про власність» (який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року), об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Пункт 12 постанови передбачає, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина другастатті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Таким чином, колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об'єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов'язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів. Зважаючи на те, що житловий будинок [ADDRESS] належав до суспільної групи - колгоспний двір, станом на 1991 рік головою колгоспного двору був [PERSON], а тому він був власником цього житлового будинку. Також позивачу на праві власності належить земельна ділянка по [ADDRESS]. Обставин, які б вказували, що на спірне майно окрім позивача претендують інші особи, в суді не встановлено. Враховуючи, що реконструкція індивідуального житлового будинку та будівництво господарських будівель проведено відповідно до будівельних норм та правил, про що свідчить наявний в матеріалах справи письмовий доказ (декларація про готовність об'єкта до експлуатації), воно не порушує права інших осіб, відповідачка не заперечує проти оформлення права власності на нерухоме майно за позивачем, будівництво здійснено на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачу, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved