Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому вимагає визнати недійсним договір дарування 7/20 частини житлового будинку [ADDRESS] , укладений 02.02.2016 року між позивачем та відповідачкою. Як зазначив позивач у позовній заяві, він згідно договору купівлі-продажу від 24.03.2008 року придбав у власність 7/20 частини житлового будинку [ADDRESS] ; після придбання цієї частини будинку з`ясувалося, що вона знаходиться на присадибній ділянці, що належить третій особі, що створювало перешкоди для користування цим майном. Оскільки у судовому порядку скасувати право власності цієї особи на земельну ділянку виявилося неможливим, позивач, за його твердженням, досяг згоди з відповідачкою про укладення з нею фіктивного договору дарування частини житлового будинку, для подальшого вирішення питання із землею, а після цього про повернення частини будинку позивачу. Проте відповідачка, після укладення договору дарування від 02.02.2016 року, стала ухилятися від виконання домовленості. Обґрунтовуючи свій позов, позивач послався на те, що він продовжує проживати у житловому будинку без заперечень з боку відповідачки, зареєстрований у ньому, сплачує житлово-комунальні послуги; крім того, право власності на будинок досі зареєстровано за позивачем. Позивач також звертає увагу, що згідно п.10 договору дарування від 02.02.2016 року, право власності у відповідачки виникає з моменту його прийняття, а прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною документів на вказану частину будинку, проте цього досі не зроблено. Враховуючи наведене, позивач стверджує, що договір дарування від 02.02.2016 року є фіктивним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Під час судового розгляду позивач та його представник адвокат Скрябін М.В. підтримали заявлені вимоги, наполягаючи на тому, що позивач при укладенні договору не мав наміру передавати майно іншій особі, просять звернути увагу, що іншого житла у позивача немає. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Сашков М.В. позов не визнали, пояснили суду, що договір дарування від 02.02.2016 року укладався сторонами добровільно, він є реальним і не може вважатися фіктивним. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до\~положень чч.1,\~2\~ст.234\~ЦК України,\~якими позивач\~ґрунтує свої\~позовні вимоги,\~фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно чч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до чч.5-7 цієї ж статті, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач не надав суду достатніх і належних доказів відносно того, що договір дарування від 02.02.2016 року був укладений завідомо без наміру створення правових наслідків. Так, згідно наданого суду договору дарування від 02.02.2016 року (а.с.6-7), [PERSON] як дарувальник передав безоплатно у власність [PERSON] як обдаровуваній 7/20 частини житлового будинку [ADDRESS] . При цьому згідно п.6 цього договору сторони підтвердили, що договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Доказів того, що відповідачка при підписанні цього пункту договору діяла завідомо недобросовісно, суду не надано. З іншого боку, суду є незрозумілими доводи та посилання позивача щодо того, що договір дарування був укладений для вирішення питання про спірну земельну ділянку під житловим будинком; зокрема, є незрозумілим, яким саме чином це питання мало вирішитися саме шляхом укладення договору дарування, і чому після укладення договору воно чомусь все-ж таки не вирішилося. Якщо ж прийняти твердження позивача, що згідно договору дарування він мав намір передати відповідачці право вимагати усунення перешкод у користуванні майном з боку третіх осіб, то слід визнати, що договір дарування від 02.02.2016 року був укладений позивачем все-ж таки з наміром створення певних правових наслідків. Суд вважає некоректними посилання позивача на те, що він після укладення договору залишився проживати у будинку, при цьому відповідачка не здійснила реєстрацію свого права, оскільки, згідно положень ч.1 ст.319 ЦК України, відповідачка як власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, отже, має право допускати проживання третіх осіб у своєму житлі, та вирішувати питання про реєстрацію права власності на будинок у відповідних державних реєстрах. Також є некоректними посилання позивача на п.10 договору дарування від 02.02.2016 року, що відповідачка нібито не отримала документи на прийняту у дар частину житлового будинку; суд виходить з того, що договір дарування від 02.02.2016 року вже сам по собі є правовстановлюючим документом на частину житлового будинку, що в ньому фігурує, і згідно п.14 договору, його екземпляр був виданий обдаровуваній після посвідчення нотаріусом. За таких обставин суд вважає, що позивач не довів належними доказами обґрунтованість своїх позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed