Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Михайлівський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку №8 по вул. Цвітковій в смт. Пришиб, Михайлівського району, Запорізької області. Відповідач [PERSON] - його онука у вказаному будинку була зареєстрована з 18.05.2011 року, відповідно до запису в домовій книзі, але протягом більше пяти років не проживала в ньому, проте знятися з реєстрації з попереднього місця проживання відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування його житлом на підставі ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Клопотань будь-якої із сторін про інше не надійшло. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але від нього надійшла заява з клопотанням про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, про розгляд справи належним чином повідомлена, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з заявою позивача про розгляд справи у його відсутність та неявки відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом, з наданих доказів було встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку №8 по вул. Цвітковій в смт. Пришиб, Михайлівського району, Запорізької області на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 20 жовтня 1986 року. У вказаному будинку була зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується випискою з домової книги щодо осіб, які прописані в житловому будинку. Згідно акту обстеження від 25.03.2018 року, виданого депутатом Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, [PERSON] [INFO], прописана в житловому будинку №8 по вул. Цвітковій в смт. Пришиб, Михайлівського району, Запорізької області, але фактично не проживає за вказаною адресою більше пяти років. Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] дійсно тривалий час, а саме: на протязі більш пяти років, безперервно не проживає у житловому будинку №8 по вул. Цвітковій в смт. Пришиб, Михайлівського району, Запорізької області. В силу вимог\~ ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними способами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 81 ч.6 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стаття 47 Конституції України\~та\~ст. 9 ЖК України\~передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до\~ст.10 ЦПК України\~розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно ст.317 ЦК України право власності являє собою право на володіння, користування та розпорядження майном, причому, відповідно до Конституції України та ст.387 ЦК України, захист права власності забезпечується державою. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.\~\~ Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~\~ Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що в спірному житлі [PERSON] не проживає протягом більше пяти років. Таким чином, відсутні підстави для залишення за [PERSON] права користування житлом позивача, і, відповідно, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved