Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 27.11.2018 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 70000,00грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що його дружині [PERSON] належить 30/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] належить 24/100 зазначеного домоволодіння, яку він передав йому у користування та розпорядження з оригіналами документів на частку домоволодіння та довіреністю на продаж чи дарування цієї частки. Він, позивач, передав йому грошові кошти в сумі 70000,00грн., що відповідало вартості відчужуваного майна. Потім, він дізнався, що спірна частина домоволодіння 11.07.2018 року подарована [PERSON] Відповідач на контакт не виходить, жодних пояснень не надає, вимоги щодо повернення грошових коштів ігнорує, тому вважає, що грошові кошти в сумі 70000,00грн. безпідставно отримані відповідачем та підлягають поверненню. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться. Відповідачу [PERSON] за зареєстрованою в установленому порядку адресою: [ADDRESS] надіслано копію ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками, які повернулися до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Правом надання відзиву на позов не скористався. Третя особа [PERSON] правом надання пояснень щодо позову не скористалася. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25425951 від 26.02.2010 року відповідачу [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 24/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування 8/100 частини домоволодіння від 01.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Панченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №330; договору дарування 16/100 частини домоволодіння від 08.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Панченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №13074 (а.с.10-16). 01.02.2017 року відповідачем [PERSON] складено розписку, в якій зазначено, що згідно з попередньою домовленістю про продаж належного йому домоволодіння 24 /100 за адресою: [ADDRESS] , отримав від [PERSON] в якості повної суми у розмірі 70000,00грн. (а.с.6). Того ж дня [PERSON] надано довіреність на ім`я [PERSON] , яким доручено подарувати [PERSON] 24/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, з відповідною часткою належних до нього господарських будівель і споруд, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також відповідну частку земельної ділянки, яка розташована за вищевказаною адресою (а.с.17). Згідно з документами на зазначене домоволодіння, [PERSON] є власником 30/100 частки на підставі договору дарування частини домоволодіння та земельної ділянки від 19.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Івановою С.Я. (а.с.19-37). Доказів перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі суду не надано. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №145899503 від 19.11.2018 року вбачається, що 11.07.2018 року у власність [PERSON] (приватна спільна часткова власність) перейшли 24/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. (а.с.38-40). Позивачем на адресу відповідача 11.09.2018 року надіслана вимога-претензія про повернення коштів в сумі 70000,00грн., у зв`язку з тим, що основний договір купівлі-продажу чи дарування не укладений, а спірна частина домоволодіння продана [PERSON] (а.с.42). Відповіді [PERSON] на вимогу-претензію позивачу не надано, станом на день розгляду справи грошові кошти позивачу не повернуто. Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями ч.3 ст.640 ЦК України визначено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що розписка оформлена у простій письмовій формі без дотримання обов`язкової письмової нотаріальної форми щодо укладення попереднього договору; приймаючи до уваги, що до цього часу договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна між сторонами не укладено; факт одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 70000грн. підтверджений розпискою; спірна частка домоволодіння перейшла у власність іншої особи; зважаючи, що наведені факти підтверджуються письмовими матеріалами справи та не спростовані відповідачем, суд вважає, що відповідачем безпідставно отримано від позивача 70000,00грн. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість, між сторонами будь-яких договірних відносин не існує, факт одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 70000 грн. підтверджений розпискою , тому відповідач безпідставно набув належні позивачу кошти, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати пропорційно до задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн., які слід стягнути з відповідача на його користь. На підставі вищенаведеного та ст.ст.220, 328, 334, 635, 657, 640, 1212 ЦК України, ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved