Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 20.10.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір №20/10, відповідно до умов якого він як виконавець зобов'язується за завданням замовника, якою є відповідачка, здійснити пошук покупців на об'єкт нерухомості, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], а також здійснити інші дії відповідно до даного договору для забезпечення подальшого продажу об'єкту нерухомості замовником. Відповідно до п.3.4 договору відповідачка зобов'язувалась не здійснювати відносно квартири, що є об'єктом договору, будь-яких дій, направлених на її відчуження. 20.11.2014 року відповідачка, не повідомивши його, як виконавця, здійснила продаж вказаної квартири. Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення замовником п.3.4 договору без повідомлення про це виконавця він сплачує виконавцю штраф у розмірі 5% від заявленої вартості об'єкту нерухомості. Відповідно до п.1 договору заявлена вартість квартири складає 624000 грн., штрафна санкція від даної суми складає відповідно 31200 грн. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що в відповідачем було порушено умови договору, позивач просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 5% від вартості квартири в сумі 31200 грн., а також судовий збір. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на викладені у письмових запереченнях підстави. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.10.2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір про надання послуг №20/10, відповідно до умов якого [PERSON] як виконавець зобов'язується за завданням замовника [PERSON] здійснити пошук покупців на об'єкт нерухомості, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], а також здійснити інші дії відповідно до даного договору для забезпечення подальшого продажу об'єкту нерухомості замовником. Заявлена вартість квартири складає 624000 грн. Відповідно до п.3.4 договору [PERSON] на весь час дії договору зобов'язувалась не здійснювати відносно квартири, що є об'єктом договору, будь-яких дій, направлених на її відчуження. Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення замовником п.3.4 договору без повідомлення про це виконавця він сплачує виконавцю штраф у розмірі 5% від заявленої вартості об'єкту нерухомості. Як вбачається з матеріалів справи квартира, розташовану за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору дарування. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За вказаних вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку про те, що п.3.4 договору суперечить закону, оскільки обмежує [PERSON] як власника у здійсненні права власності відносно своєї квартири, а тому в силу ст.ст.203,215 ЦК України є нікчемним. Таким чином, невиконання зазначеного пункту договору не створює юридичних наслідків, зокрема сплату штрафних санкцій за його невиконання, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення штрафу за порушення умов договору є незаконними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову сплачений позивачем при його подачі судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed