Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON],\~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до відповідача\~ПАТ «Обєднана\~гірничо-хімічна\~компанія»,\~ про стягнення заробітної плати,\~ в\~обґрунтування позову\~посилається на\~те,\~що згідно безстрокового трудового договору укладеного між ним та відповідачем він працює інженером-конструктором 2 категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва. 24.05.2016\~року,\~директором філії\~«Вільногірський гірничо-металургійний\~комбінат» ПАТ\~«ОГХК» видано\~наказ №\~123, яким йому встановлено з 25.05.2016 року, простій за місцем його основної роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого йому окладу. Тобто щомісячно, з 25.05.2016 року йому не доплачується 1/3 частка його окладу. Позивач вважає, що відповідачем безпідставно оплачується йому час простою на виробництві з розрахунку 66 відсотків від його окладу, замість 100 відсотків, за період з травня 2016 року по червень 2018 року, так як відповідно до п.3.17 та п.3.18 колективних договорів на 2015-2016 роки, на 2016-2017 роки, на 2017-2018 роки, укладеними між адміністрацією та трудовим колективом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» було передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров'я. Таким чином для того, щоб відповідачу не застосовувати норму колективного договору в частині оплати простою працівника в розмірі 100 % його окладу, необхідно дві умови, по-перше, щоб працівник, письмово відмовився від переходу на іншу роботу, по-друге, щоб така робота не була протипоказана працівнику за станом його здоров'я. В свою чергу, він жодного разу письмово не відмовлявся від переводу на іншу роботу на час простою, а навпаки, коли 15.12.2016 року він погодився бути переведеним на час простою на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка, яка була йому запропонована відповідачем, відповідач йому своїм листом від 22.12.2016 року № 01-32/198, відмовив у переводі на вищезазначену посаду. Крім цього, жодного разу відповідач надаючи перелік робіт на вибір для переводу на час простою, не враховував його стан здоров'я, тому просить задовольнити позов та виплатити йому заробітну плату за час простою за період з травня 2016 року по червень 2018 року в загальному розмірі 44 247,96 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 30 липня 2018 року, було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано відповідачеві за адресою його реєстрації. \~ \~ \~ \~ 23.08.2018 року, представником відповідача подано відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову не погоджуючись з доводами позивача по наступним підставам. Так, позивач дійсно працює інженером-конструктором II категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія». 25.05.2016 року на підставі наказу №123 від 24.05.2016 року «Про простій [PERSON]С.», встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого йому окладу. Відповідно до п. 3.17. Колективного договору філії на 2015-2016 роки адміністрація зобов'язується час простою не з вини працівника оплачувати з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленої працівникові розряду (окладу). Відповідності до п. 3.18. Колективного договору філії на 2015-2016 роки, у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою з основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров'я, в цьому підрозділі чи до іншого, оплачувати час простою в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Наказом по філії «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК» № 18 від 18.01.2016 року було заплановано з 01 квітня 2016 року виключення зі схем організаційних структур, штатних розпису посад службовців та розстановки чисельності робітників підрозділів певних штатних одиниць, до яких увійшла і посада інженера-конструктора II категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва, яку на момент видання цього наказу займав Позивач. Відповідно до наказу №143 від 31.03.2016 року позивач, був звільнений з філії «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На виконання рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року у справі №174/236/16-ц про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] було поновлено на посаді інженера- конструктора II категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва філії «ВГМК» ДП «ОГХК» з 01 квітня 2016 року. Після поновлення на роботі позивача посаду інженера-конструктора II категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва було знову введено до штатного розпису посад службовців. Керівник збагачувального виробництва службовою запискою № 03-01/528 від 20.05.2016 повідомив директора філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» про відсутність обсягів робіт за посадою інженера-конструктора II категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва та неможливості надати роботу [PERSON] в цьому підрозділі. 23.05.2016 року комісією було складено акт про встановлення простою для позивача з 24.05.2016 до усунення причин та умов, що спричинили відсутність роботи. На виконання п.3.15 діючого Колективного договору філії на 2015-2016 роки, листом № 01-19/2880 від 23.05.2016 позивачу, у зв'язку з відсутністю роботи та можливості виконувати попередні посадові обов'язки, на підставі вищезазначеного акту, було запропоновано з метою запобігання простою, тимчасово, з 24.05.2016 до усунення причин та умов, які спричинили відсутність роботи, перейти до одного з підрозділів філії та запропоновано ряд вакансій. Відповідач відмовився письмово на вказаному вище листі зазначити про свою незгоду на переведення його з метою запобігання простою до інших підрозділів за іншими професіями, про що було складено відповідний акт від 24.05.2016, в якому також було зафіксовано, що позивач усно надав відповідь про незгоду на своє переведення. З метою запобігання простою позивача філією «ВГМК» ПАТ «ОГХК» було вжито заходів до збереження його зайнятості, оскільки йому неодноразово пропонувалася інша робота на філії, з доплатою до тарифу за основним місцем роботи, на яку він жодного разу не погодився. Свою згоду на переведення на іншу посаду він надав не у зв'язку з отриманням пропозицій, викладених у наведених вище листах, а у зв'язку з отриманням попередження № 01-32-5838 від 03.11.2016 про наступне вивільнення на підставі наказу № 314 від 31.10.2016 «Про зміни штатного розпису посад службовців та скорочення штату працівників збагачувального виробництва». Так 16.12.2016 поштою від позивача надійшла заява (додаток 8 до відзиву), в якій він давав згоду на переведення його на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка. Листом № 01-32/198 від 22.12.2016 (додаток 2 до позовної заяви), який позивач отримав 26.12.2016, його було повідомлено про неможливість задовольнити його заяву оскільки посада експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка виключена зі штатного розпису посад службовців філії. Доводи,\~викладені в\~позовній заяві\~позивача є\~необгрунтованими та\~спростовуються наведеними\~вище фактами, тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 03.09.2018 року, позивачем подано відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено, що поданим відзивом відповідач не спростував правомірність його позовної вимоги та не надав належних доказів, на підставі яких його позов задоволенню не підлягає, і навпаки фактично визнав деякі факти, наприклад факт того, що умови колективних договорів на 2015-2016 роки, на 2016-2017 роки, на 2017-2018 роки, укладених між адміністрацією та трудовим колективом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» щодо того, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров'я, не змінювалися до цього часу. При цьому вищевказані умови колективних договорів містять імперативний припис про те, що відмова працівника від проведення на час простою на іншу роботу, повинна бути зроблена працівником виключно в письмової формі, і навпаки не містять жодного виключення з цього правила, а саме, що у деяких випадках дозволяється складення роботодавцем будь-яких актів про відмову працівника від переводів на іншу роботу, і ці акти можуть замінити собою вищевказану письмову відмову працівника. Приймаючі до уваги зазначене, надані відповідачем акти про начебто надання ним усної відмови від переводу на іншу роботу, не можуть замінити собою письмові докази про його письмову відмову від переводу на іншу роботу, а тому не спростовують факт відсутності підстав передбачених колективними договорами на невиплату йому відповідачем заробітної плати з розрахунку 100 відсотків від його окладу. 12.09.2018 року представник позивача надав заперечення на відповідь на відзив, де зазначив, що на даний час єдиним діючим на підприємстві є колективний договір на 2015-2016 роки інших колективних договір відповідачем затверджено не було. В контексті викладених норм КЗпП України єдиною та дійсною імперативною формою волевиявлення працівника на іншу роботу є саме письмово згода, а не письмова незгода, як вбачається, форма волевиявлення працівника у переведенні на іншу роботу, що закріплена колективним договором у вигляді письмової відмови не є додатковою в порівнянні з чинним законодавством. Посилання позивача на імперативний характер відповідних положень є безпідставним, необґрунтованим та протиправним. Сторони будь-яких заяв та клопотань не заявляли. Позивач та представник позивача, в судовому засіданні позов та обставини викладені в ньому підтримали в повному обсязі та надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позові та відповіді на відзив, в подальшому в судове засідання не зявилися, своїми заявами просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача, в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та надала пояснення аналогічні тим, що містяться у відзиві та запереченні на відповідь на відзив. Додатково зазначила, що дійсно на даний час на підприємстві, інтереси якого вона представляє діє колективний договір, який передбачає, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров'я, який не змінювався до цього часу. В подальшому, в судове засідання не з'явилася надала заяву, в якій просить справу розглядати та закінчувати без її участі, в позові відмовити.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1\~ст. 2 ЦПК України) Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В свою чергу, ст. 2 КЗпП України,\~одночасно передбачає і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами,

Outcome: approved