Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 14132,99 грн., основного боргу, що еквівалентно 500 доларів США згідно офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 29.10.2018 року, 1686,07 грн. суми нарахованих процентів за період з 20.02.2018 року по 29.10.2018 року та 245 грн. суми трьох процентів річних від простроченого боргу за період 02.04.2018 року по 29.10.2018 року, а всього 16064,13 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позову посилається на те, що 20 лютого між ним та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів на суму 500 доларів США. В цей же день відповідачка отримала суму позики у повному обсязі та зобов'язалась повернути суму позики у строк до 01 квітня 2018 року. Про що надала позивачу розписку. Однак не зважаючи на вимоги позивача відповідачка борг до теперішнього часу не повернула. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка у відзиві на позовну заява вказує на те, що не брала у позивача в борг 500 доларів США, а ці кошти були завдатком, який позивач надав їй за покупку квартири. Відповідачка посилаючись на правовий висновок про застосування ст. ст. 1046,1047 ЦК України вказаний в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 вказує, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст.ст. 1046,1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Відповідачка не відмовляється повернути позивачеві кошти в розмірі 500 доларів США,, але просить відмовити позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення з неї нарахованих процентів за період з 20.02.2018 року по 29.10.2018 року та суми , що дорівнює 3% річних від простроченого боргу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно копії розписки від 20 лютого 2018 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON], грошові кошти в сумі 500 доларів США та зобов'язалась їх повернути до 01 квітня. (а.с.7). Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином доводи відповідача щодо юридичної природи правовідносин є недоведеними, а отримання вказаної грошової суми підтверджено розпискою, підписаною власноручно відповідачем, що нею особисто було підтверджено в судовому засіданні. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610,612 ЦК України- порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON], посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 20 лютого 2018 р., копія якої знаходиться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року. Позивач в позові просить стягнути з відповідачки суми боргу 14132,99 грн, яка визначена згідно офіційного курсу НБУ гривні до іноземної валюти виходячи з курсу 28,265684 грн. за один долар США ( 500х28,265984). Крім того, положеннями ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За період з 20.02.2018 по 01.03.2018 року розмір облікової ставки НБУ становив 16%, кількість днів 10, відтак за вказаний період проценти становлять (10х500х16%/365х100)-2,19 доларів, за період з 02.03.2018 по 12.07.2018 року розмір облікової ставки НБУ становив 17%, кількість днів 133, відтак за вказаний період проценти становлять (133х500х17%/365х100) -30,97 доларів; за період з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року розмір облікової ставки НБУ становив 17,5%, кількість днів 56, відтак за вказаний період проценти становлять (56х500х17,5%/365х100) -13,42 доларів, за період з 07.09.2018 року по 29.10.2018 року розмір облікової ставки НБУ становив 18%, кількість днів 53, відтак за вказаний період проценти становлять (56х500х18%/365х100) -13,07 доларів. Три відсотки річних від суми боргу становлять 8,67 доларів США (211х500х3%/365х100). Згідно із вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідачка взятих на себе договірних зобов'язань не виконала, позичених коштів у домовлений строк не повернула, до посилань відповідачки на те, що це не боргова розписка, а розписка про отримання завдатка за продаж квартири, суд відноситься критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та відповідачкою не надано суду належних доказів на підтвердження цього. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 47,48 зазначеної постанови передбачено, що право на правничу допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правничої допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правничої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналізуючи наведені норми права, слід зазначити, що витрати, пов'язані з наданням правничої допомоги, відшкодовуються позивачу в разі надання професійної правничої допомоги. Професійна правнича допомога передбачає надання такої допомоги відповідно до статті 131 - 2 Конституції України та статті 60 ЦПК України виключно адвокатом. Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON], укладено договір про надання правничої допомоги адвоката та інших юридичних послуг № 352 від 23 серпня 2018 року. Із додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги адвоката та інших юридичних послуг № 352 від 27.08.2018 року вбачається, що позивач зобов'язається сплатити [PERSON], гонорар у розмірі 1200,00 грн за надання правничої допомоги ( а.с.13-14). З акту здачі - приймання наданих послуг від 24 жовтня 2018 року вбачається, що правнича допомога складається з вивчення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням- складання позовної заяви, надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, складання та направлення адвокатських запитів, збирання доказів, складання процесуальних документів та інших документів правового характеру, пов'язаних із цивільною справою за позовом - витрачено чотири годин робочого часу - вартість правничої допомоги складає 1200,00 грн. ( а.с.15). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 352 від 24.10.2018 року [PERSON] було сплачено на користь [PERSON] 1200,00 грн. за надання правничої допомоги ( а.с.18). Проаналізувавши обсяг та склад робіт, виконаних адвокатом, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значенням справи для сторони, суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає що витрати на правничу допомогу у розмірі 1200,00 грн. підлягають задоволенню Питання щодо стягнення судового збору вирішено відповідно до статті 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved