Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати наказ про звільнення його з посади юриста Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова Комора» від 30 грудня 2017 року, поновивши на роботі на посаду юриста; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2017 року по дату поновлення на роботі; стягнути з відповідача судові витрати в дохід держави. В обґрунтування позову зазначив, що з 2016 року він працював на посаді юриста в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Зернова Комора». В січні 2018 року йому стало відомо, що його було звільнено з роботи, хоча він продовжував виконувати свої трудові функції. Будь яких пояснень щодо звільнення він до цього часу не отримав. ТОВ «Зернова комора» не надає за його зверненням жодних документів на підтвердження перебування в трудових відносинах, зокрема: копії наказу про звільнення, відомостей про заробітну плату, періоду роботи, не повертає трудову книжку. На даний час він не знає про підстави звільнення з роботи, не ознайомлений з наказом про звільнення, з ним не проведено розрахунок при звільненні. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, дата звільнення [PERSON] - 30 грудня 2017 року. Вважає, що його звільнено неправомірно, а тому звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26.11.2018 року [PERSON] відкрито провадження за вказаним позовом та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою від 24.04.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06.08.2020 року, справу №276/662/18 після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді Збаражського А.М., визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 8.06.2021 ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. В судові засідання представник ТОВ «Зернова комора» не з`явився, відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, до суду відзив на позовну заяву та інших заяв, клопотань не направив. За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та, зі згоди позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі,

Outcome: partial