Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 26.11.2020 в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальова Сергія Валерійовича йому запропонували підписати документи - договір (зі слів посередниці [PERSON] , яка проживає в смт Високопілля), який давав би змогу їй взяти продукти на його ім`я, а саме: допомогу з-за кордону. Таким чином, йому були надані документи, які він підписав, не вдаючись до їх поглибленого вивчення, серед яких як з`ясувалось, була довіреність від його імені на невідомого йому [PERSON] . Коли він почав з`ясовувати природу підписаних ним документів, то йому стало зрозумілим, що він видав довіреність, яка надає [PERSON] право отримувати грошові кошти (перекази) від його імені та підписувати документи про їх видачу у всіх пунктах надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС». В момент вчинення правочину він не усвідомлював, що видає довіреність, яка може спричинити для нього негативні фінансові наслідки, що суттєво вплинуло б на його вибір. Оскільки видана довіреність може призвести до порушення його прав та інтересів, так як за цією довіреністю на його ім`я відповідач може оформити кредит та отримати грошові кошти, тому [PERSON] був вимушений звернутись до суду з даним позовом, яким просить визнати недійсною довіреність від 26.11.2020, що посвідчена приватним нотаріусом Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальовим Сергієм Валерійовичем та зареєстрована в реєстрі за № 917, видана на ім`я [PERSON] на право отримувати грошові кошти (перекази) від імені [PERSON] та підписувати документи про їх видачу у всіх пунктах надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 04.02.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 17.02.2021 представник відповідача [PERSON] згідно з ордером адвокат Марусич М.С. на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надіслав відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що перед вчиненням відповідної нотаріальної дії та посвідченням оспорюваної довіреності нотаріус встановив дієздатність [PERSON] , яка сумніву не викликала, на запитання [PERSON] відповідав чітко і лаконічно, вільно орієнтувався на місцевості, своє бажання зробити довіреність саме такого змісту висловив точно і логічно вірно, йому були роз`яснені наслідки вчинення нотаріальної дії. Спір виник у зв`язку з тим, що згідно з пояснень позивача [PERSON] під впливом обману видала довіреність [PERSON] , та висуває припущення, що це може призвести до порушення прав та інтересів позивача. Припущення, про які зазначає позивач та на які посилається у своїй позовній заяві, жодним чином не обґрунтовані ним, не додано жодного належного та допустимого доказу до позовної заяви. Позивач зазначає про введення його в оману, проте довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною на підставі ст. 230 ЦК України. Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу довіреності спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що 03.12.2020 було припинено дію даної довіреності та жодна особа не перешкоджала у тому, щоб дію довіреності було припинено. Зокрема, в довіреності міститься особистий підпис [PERSON] , що свідчить про його обізнаність зі змістом довіреності та надання відповідачу зазначених у довіреності повноважень. Враховуючи вищезазначене, фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази доводять до висновку, що оспорювана довіреність виражала волю довірителя, тобто, волевиявлення позивача було на видачу довіреності саме з таким змістом, довіреність була особисто прочитана і власноручно підписана позивачем, який знав її зміст і виражав його волю. 02.03.2021 позивач [PERSON] на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надіслав заяву про зміну підстав позову, в якій крім обставин, які викладені в позовній заяві зазначив, що в момент вчинення правочину він не усвідомлював, що видає довіреність, яка може спричинити для нього негативні фінансові наслідки, що суттєво б вплинуло на його вибір. Таким чином, в момент вчинення правочину внутрішня воля на надання відповідачу повноважень на право отримувати грошові кошти (перекази) та підписувати документи про їх видачу у всіх пунктах надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» у нього була відсутня. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14.04.2021 прийнято до розгляду змінені підстави позову згідно з заявою позивача. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14.04.2021 задоволено клопотання позивача про виклик свідків та закрито підготовче провадження у даній справі. В судовому засіданні 10.08.2021 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що 26.11.2020 йому запропонували підписати документи, за що він мав від [PERSON] отримати 500 грн, внаслідок чого він, не читаючи, підписав вказані документи, однак згодом він дізнався, що він видав довіреність на невідому йому особа, а саме: [PERSON] , якого навіть ніколи не бачив. Через тиждень він подав нотаріусу заяву про анулювання даної довіреності. Тому просив суд задовольнити його позовні вимоги та визнати недійсною довіреність від 26.11.2020, оскільки вона може нашкодити його правам та інтересам. Також суду зазначив, що його «ошукала» [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] згідно з ордером адвокат Марусич М.С. в судовому засіданні 10.08.2021 позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що під час оформлення оспорюваної довіреності нотаріусом було встановлено дієздатність [PERSON] , яка сумніву не викликала, на запитання [PERSON] відповідав чітко і лаконічно, вільно орієнтувався на місцевості, своє бажання зробити довіреність саме такого змісту висловив точно і логічно вірно, йому були роз`яснені наслідки вчинення нотаріальної дії. Крім цього, позивачем жодним чином не доведено, які саме його права були порушені відповідачем, адже [PERSON] ніякі заяви від імені [PERSON] не підписував та не отримував ніяких коштів. Просив суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. Щодо стягнення судових витрат [PERSON] зазначив, що оскільки він не укладав договір про надання правової допомоги, то і підстав стягувати з нього коштів немає, тим більше, він є потерпілою стороною. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальов Сергій Валерійовичв судове засідання 10.08.2021 не з`явився з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся судом в установленому законом порядку. За клопотанням позивача [PERSON] в судовому засіданні 10.08.2021 була допитана свідок. Так, свідок [PERSON] показала, що 25.11.2020 ввечері до неї прийшла її знайома, яка розповіла, що повинна знайти осіб, щоб підписати договір для отримання благодійних коштів. Вона подзвонила батьку та своїй невістці, та запропонувала їм підписати даний договір. Після цього на наступний день вони поїхали до нотаріуса, де була присутня [PERSON] , та оформили договір. Ввечері її батько сказав, що йому все це не подобається, оскільки у нього забрали оригінал паспорта. Після чого їй надіслали договір, з якого вона побачила, що це довіреність, тому вони звернулись в поліцію. Згодом дана довіреність була припинена, однак з того часу вже минув тиждень, тому які дії були вчинені з боку відповідача по справі їй невідомо. Крім цього, зазначила, що під час укладення договору вона присутня не була. ЇЇ батько [PERSON] не являється ні інвалідом, ні психічнохворим та добре чує, однак без окулярів документи прочитати не може. Від допиту в якості свідка [PERSON] позивач відмовився. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши відзив на позовну заяву, вивчивши письмові докази по справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 10.02.2021 (справа № 754/5841/17), цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Судом установлено, що 26.11.2020 [PERSON] , [INFO] , уповноважив [PERSON] отримувати грошові кошти (перекази) у всіх пунктах надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС». Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальовим С.В. та зареєстрована в реєстрі за № 917 (а.с. 7). З ксерокопії вищезазначеної довіреності вбачається, що [PERSON] , розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки і діючи добровільно на підставі укладеного в усній формі договору доручення, видав дану довіреність. Також зі змісту довіреності вбачається, що довіреність позивачем прочитана, її зміст йому зрозумілий, відповідає його волі та власноручно підписана. Відповідно до ксерокопії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 26.11.2020, до Єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис про посвідчення вищевказаної довіреності [PERSON] від 26.11.2020, бланк: НМН 085900 (а.с. 5). Крім того, судом установлено, що 03.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальова С.В. з заявою про припинення дії довіреності від 26 листопада 2020 року за № 917, посвідченої приватним нотаріусом Високопільського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальовим С.В., в зв`язку з тим, що можуть бути порушені його майнові права. В заяві [PERSON] також зазначив, що він був неусвідомлений, що дає доручення незнайомій людині, яка має право отримувати грошові перекази та на видачу готівки. Вказана заява була зареєстрована в реєстрі за № 937 (а.с. 6). На підставі вищевказаної заяви було внесено реєстраційний запис про припинення дії довіреності від 26.11.2020, номер у реєстрі нотаріальних дій 917, що підтверджується ксерокопією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 03.12.2020, реєстраційний номер 917 (а.с. 4). Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Частиною третьою статті 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Відповідно до змісту ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 753/11731/15-ц). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Під час розгляду даної справи не виявлено будь-якого порушення прав позивача відповідачем за заявленими вимогами. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даною позовною заявою, з урахуванням зміни підстав позову, просить визнати недійсною видану ним довіреність на ім`я відповідача на право отримувати грошові кошти (перекази) та підписувати документи про їх видачу у всіх пунктах надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» з тих підстав, що у нього була відсутня внутрішня воля на надання відповідачу таких повноважень, він не усвідомлював, що видає довіреність, яка може спричинити для нього негативні фінансові наслідки, також вважає, що видана довіреність може призвести до порушення його прав та інтересів, оскільки за цією довіреністю відповідач може оформити кредит на його ім`я та отримати грошові кошти. Тобто, позивач пов`язує порушення своїх прав саме з можливістю відповідачем вчиняти дії на шкоду його інтересам. В той же час, під час розгляду даної справи судом установлено, що на даний час дія оскаржуваної довіреності припинена за заявою позивача [PERSON] . Фактично довіреність діяла сім днів: з 26.11.2020 до 03.12.2020. Позивачем під час розгляду справи взагалі не обґрунтовано, що протягом дії довіреності відповідачем вчинялись дії, які б порушували права чи інтереси позивача. Щодо твердження позивача про відсутність його внутрішньої волі на видачу оскаржуваної довіреності слід зазначити таке. Верховний Суд України в постанові від 16.03.2016 (справа № 6-93цс16) дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. У постанові від 14.05.2021 (справа № 438/690/17) Верховний Суд зазначив, що зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 753/11731/15-ц. Дієздатність громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012. Зі змісту оспорюваної довіреності вбачається, що позивач розумів значення своїх дій та їх правові наслідки, діяв добровільно, довіреність ним прочитана, її зміст зрозумілий та відповідав його внутрішній волі, про що позивач і підписався у даній довіреності. В даному випадку позивач не заперечує, що довіреність підписана саме ним. Крім того, з довіреності убачається, що нотаріусом було роз`яснено [PERSON] зміст статей 237-239, 244, 245, 247-250 ЦК України щодо поняття та підстав представництва, правочинів, які може вчиняти представник, правових наслідків вчинення правочину представником, форми довіреності, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності, відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Вказаний правочин вчинений в письмовій формі та нотаріально посвідчений. Тому твердження позивача на наявність обставин, які вказують на помилку, тобто, неправильне сприйняття ним фактичних обставин даного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. З пояснень позивача убачається, що він підписав оспорювану довіреність, не читаючи. Однак зміст довіреності викладено чітко та зрозуміло, вона має посилання на вичерпні повноваження представника довірителя, на встановлення нотаріусом обізнаності і розуміння позивачем вчинюваного правочину, який є одностороннім; правочин був вчинений у відсутність відповідача та без будь-якого впливу відповідача на позивача. Тобто, в даному випадку мають місце виключно ознаки недбалості позивача до вчинюваних ним дій, що не може мати наслідком визнання правочину недійсним, оскільки даний правочин відповідає вимогам статті 203 ЦК України, Крім того, судом враховано, що в односторонньому порядку власну недбалість позивач виправив самостійно шляхом припинення оспорюваної довіреності. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду даної справи позивачем не доведено, що на момент видачі оспорюваної довіреності він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину, а також, що існували обставини, які зумовлюють визнання такої довіреності недійсною. Вчиняючи такий односторонній правочин, позивач повинен був усвідомлювати його умови та правові наслідки. Крім того, позивач пов`язує порушення своїх прав саме з можливістю відповідачем вчиняти дії на шкоду його інтересам, але таких обставин ним взагалі не вказано та не доведено, тому позовна вимога про визнання недійсною виданої позивачем довіреності від 26.11.2020, яка ним же була припинена, є неефективним способом захисту прав позивача за відсутності посилання і доведення існування обставин вчинення відповідачем дій на шкоду позивачу, і відсутності заявлення вимог щодо таких протиправних дій. Враховуючи вищевикладене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, оцінивши докази на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, застосовуючи презумпцію правомірності правочину, неспростовану позивачем у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку та неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була та має істотне значення, що існували обставини, які зумовлюють визнання довіреності недійсною, а не дії позивачем вчинені внаслідок власного недбальства, і не доведено наявності обставин порушення прав позивача відповідачем, та ефективності заявленої вимоги, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Враховуючи вищевказані положення ст. 141 ЦПК України та те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений судовий збір слід залишити за позивачем. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Враховуючи вищезазначені норми законодавства та те, що представником відповідача надано докази на підтвердження понесення відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн, яка зазначена в договорі про надання правової допомоги, а також те, що позивачем не подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, суд вважає за необхідне, оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, стягнути з позивача.

Outcome: approved