Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненого позову, просив суд усунути перешкод у користуванні майном шляхом визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору іпотеки від 14.06.2010, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Букрєєвою В.М., позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та це право власності належним чином зареєстровано в КП «Куп'янське БТІ» 11.02.2011 року. Таким чином, позивач вважає, що після переходу права власності на вищевказаний житловий будинок на підставі договору іпотеки його попередній власник - [PERSON], а також члени його сім'ї втратили і право користування даним житловим приміщенням. Заочним рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 29.02.2012 року у справі № 2023/2-1331/11 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про виписку та виселення з незаконно зайнятого житлового будинку задоволено - виселено [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку за адресою: [ADDRESS], а також зобов'язано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Куп'янського міського відділу головного управління МВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS]. Після виконання даного рішення суду [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] знову самовільно вселилися в цей будинок. Вони відмовляються добровільно звільнити належний позивачу будинок, що в свою чергу, порушує його право власності, оскільки він не може вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Він неодноразово звертався до [PERSON] та членів його родини із вимогою про звільнення ними вищевказаного будинку, але ця вимога залишається не виконаною, тому, позивач вважає, що існують всі підстави для примусового їх виселення із належного йому будинку у судовому порядку. Обґрунтовуючи свої уточнені вимоги позивач посилається на ст.ст.391, 405, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України, ч. 1 ст. 109 ЖК України, та вважає, що сервітут (право користування) був встановлений для членів сім'ї попереднього власника будинку [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі двох обставин - наявності у [PERSON] права власності на дане житло та факт родинних відносин між ними. З огляду на той факт, що одна із підстав встановлення сервітуту, а саме, наявність у [PERSON] права власності на вищевказаний будинок, відпала, приймаючи до уваги факт переходу права власності на будинок до іншої особи, позивач вважає, що наявні всі підстави для припинення вищевказаного сервітуту та визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач в процесі розгляду справи подав до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати, пов'язані із розглядом справи, а саме - витрати, що пов'язані з явкою до суду у розмірі 845,48 грн., надавши при цьому оригінали чеків від 28.02.2017 р. та 08.04.2017 р. Відповідно до заяви [PERSON] від 18 квітня 2017 року позивач просив розглядати справу без його участі та без участі його повноважного представника за довіреністю від 12.04.2016 р. [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.108,61). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, заперечують проти позову (а.с.57,58,59,75,89). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був оповіщений, заяв про розгляд справи без його участі чи про перенесення слухання справи не надавав, письмових заперечень проти позову від нього не надходило. Відповідач [PERSON] у телефонограмі від 21.11.2017 р. просила суд розглядати справу без її участі, за участю її представника - адвоката Маслій Т.В. (а.с.186). Раніше у судових засіданнях відповідач [PERSON] уточнений позов не визнавала, заперечувала проти його задоволення, вказувала на те, що у спірному житловому будинку проживають малолітні діти. У своїх письмових поясненнях від 04.10.2017 р. відповідач [PERSON] посилалася на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин та правову позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її держаних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Raynter v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право кожної дитини на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного соціального розвитку. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» на державу покладається обов'язок забезпечити дитині проживання таких санітарно-гігієнічних та побутових умов, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Рішення про виселення малолітніх та неповнолітніх дітей без надання іншого житла суттєво порушують положення діючого національного законодавства, не відповідають ст. 8 Конвенції. Тому, обов'язковою умовою ухвалення рішення про виселення неповнолітніх є відсутність порушення прав неповнолітніх, зокрема, наявність іншого аналогічного житла для проживання в ньому. За правовою позицією Верховного суду України, яка міститься в постановах від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, від 19 квітня 2017 року № 694/886/13-ц, від 21 жовтня 2015 року № 6-1033цс15, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідач [PERSON] тривалий час був власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 червня 1986 року Панасенко Р.Г. за реєстровим № 1658, право власності зареєстроване в Куп'янському БТІ в книзі 3 номер запису 471 та в Електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за № 23578382. Вказаний житловий будинок було передано в іпотеку з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним 14 червня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідченого нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Букрєєвою В.М., договір зареєстровано за № 448. Будинок було придбано [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту (позики). На підставі вказаного договору іпотеки позивач [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], а право власності [PERSON] припинилося, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28978197 від 11.02.2017 року. В даному житловому будинку проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та троє малолітніх дітей: [PERSON], 2007 року народження, [PERSON], 2011 року народження, [PERSON], 2013 року народження. Внаслідок виселення ці особи та їх малолітні діти залишаться безпритульними. Проживання в житловому будинку трьох малолітніх дітей, які не мають іншого житла, свідчать про необхідність застосування до даних правовідносин положень ч. 2 ст. 109 ЖК України щодо неможливості виселення без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Маслій Т.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог [PERSON], просила суд повністю відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснене державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця. Виселення відповідачів, як завершальна стадія виконавчого провадження, не відбулася, а тому твердження позивача щодо їх самовільного вселення на спірну житлову площу після виконання рішення суду про виселення є безпідставним. Положення договору іпотеки не містять умов та порядку виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку. Відповідач [PERSON] та її діти проживали в житловому будинку на підставі попереднього договору від 12.02.2014 р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та за яким між сторонами було досягнуто згоди щодо їх проживання у цьому будинку та [PERSON] були передані [PERSON] ключі від будинку. Після цього у будинок вселилися і інші члени сім'ї [PERSON], які були виселені за рішенням суду від 29.02.2012 року, а також і малолітній [PERSON], 2013 року народження. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, при цьому постійне житло вказується в рішенні суду. Також вважала, що правові підставі позову з посиланням на ст. 391 та на ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка стосується членів сім'ї власника житла, є взаємовиключними. Представник третьої особи, служби у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області, яка була залучена до участі у справі ухвалою суду від 21.03.2017 р. за клопотанням відповідача [PERSON], заперечувала проти задоволення уточненого позову, посилаючись на те, що це буде порушувати права неповнолітніх дітей, іншого житла, щоб забезпечити належні умови їх проживання немає. Представник третьої особи, виконавчого комітету Куп'янської міськради Харківської області, яка була залучена до участі у справі ухвалою суду від 29.05.2017 р. за клопотанням відповідача [PERSON] та її представника, заперечувала проти задоволення уточненого позову, посилаючись на те, що вимоги призводять до звуження існуючих прав дітей. Суд, з'ясувавши позиції сторін, третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі, вважає встановленими наступні факти та відповідні до них правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А також вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, 14 червня 2010 року між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Букрєєвою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 448, за яким сторони уклали даний договір застави про наступне. З метою забезпечення зобов'язань, що виникають у іпотекодавця за договором позики, укладеним 14 червня 2010 року між іпотекодавцем та іпотекодаржателем згідно з яким іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику у сумі 141192 грн., що в еквіваленті на день підписання цього договору дорівнює 17760 доларів США 00 центів, за яким іпотекодавець зобов'язаний повернути позику не пізніше 14 червня 2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики іпотекодавець передає в іпотеку наступне належне йому майно, предмет іпотеки: житловий будинок [ADDRESS], та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підстав договору купівлі-продажу, посвідченого 24 червня 1986 року Панасенко Р.Г., державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1658. Право власності зареєстровано в Куп'янському БТІ в книзі 3 номер запису 471 та в Електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за № 23578382 (витяг про реєстрацію права власності № 25217646 від 03.02.2010 року). Сторони по договору домовилися про те, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки та реєстрацію іпотеки. У зв'язку з посвідченням цього договору іпотеки нотаріусом накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку з надвірними будівлями, р. № 449. У відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі яких іпотекодержатель на власний розсуд може згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки за рахунок виконання зобов'язань за договором позики та/або іпотекодавцем зобов'язань за цим договором. В цьому випадку цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки /а.с.3-4,5/. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28978197 від 11.02.2011 року, [PERSON] на підставі договору іпотеки /448/ 14.06.2010/ Букрєєва В.М. приватний нотаріус Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області на праві приватної власності в цілому належить будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС в Харківській області за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], яка змінила прізвище на [PERSON] 01.04.2014 р., [PERSON], [PERSON] - з 2006 р., [PERSON] - з 2007 року /а.с.10,11,13,38/. Відповідач [PERSON] - не значиться зареєстрованою /а.с.12/. Як було встановлено у судовому засіданні, вищевказані особи були зареєстровані у спірному житловому будинку з дозволу [PERSON], власника будинку на той час. Як вбачається з довідки уповноваженого виконкому Куп'янської міської Ради по квартальному комітету № 12 від 06.03.2017 року, [PERSON] дійсно зареєстрована проживає у [ADDRESS], разом з матір'ю [PERSON], батьком [PERSON], сестрою [PERSON], братом [PERSON], сином [PERSON], [INFO], сином [PERSON], [INFO], племінником [PERSON], 2013 року народження та підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с.86,87,88/. Службою у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], про що складено Акт від 05.10.2017 року, в якому зазначено, що за даною адресою проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO]. Для виховання та розвитку дітей їм виділено окрему кімнату для проживання /а.с.175/. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі постійно проживають у будинку за адресою: [ADDRESS], беруть участь в утриманні та облаштуванні будинку, там же проживають і малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Іншого житла у відповідачів немає. 12.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір, посвідчений державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області Колосовською С.О., р. № 2-540, за яким [PERSON] зобов'язався продати [PERSON], а [PERSON] - купити житловий будинок. Розташований за адресою: [ADDRESS], з надвірними будівлями та земельною ділянкою при ньому. Сторонам по договору відомо, що будинок обтяжено забороною та іпотекою, які були накладено у зв'язку з посвідченням договору іпотеки між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Букрєєвою В.М. 14.06.2010 року за № 448, за яким сторони домовилися про наступне. [PERSON] гарантував, що його майнові претензії до [PERSON] не стосуються прав на житловий будинок, який є предметом цього договору та належить йому на праві особистої власності як такий, що був отриманий ним в рахунок часткового задоволення його вимог згідно вищевказаного договору іпотеки. [PERSON] зобов'язався вирішити питання щодо зняття у встановленому порядку заборони відчуження та іпотеки житлового будинку за вищевказаною адресою та вилучення даних про обтяження з державних реєстрів до посвідчення основного договору. Договір купівлі-продажу мав бути укладений ними та нотаріально посвідчений не пізніше 05.07.2014 року. Продовження терміну для укладання договору купівлі-продажу можливе при виконанні певних умов, передбачених цим договором. Купівля-продаж нерухомого майна, яке є предметом цього договору, має бути вчинена за суму 177 000 грн. Розрахунок за основним договором буде здійснений на умовах розстрочки платежу на 20 місяців. Під час попереднього договору [PERSON] передала [PERSON] гроші у сумі 20000 грн. /а.с.188-189/. За клопотанням представника відповідача [PERSON] у судовому засіданні була оглянута архівна цивільна справа № 2-1331/2011, провадження № 2/2023/104/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: ВГІРФО про виписку та виселення з незаконно зайнятого житлового будинку. Заочним рішенням від 29.02.2012 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа : ВГІРФО про виписку та виселення з незаконно зайнятого житлового будинку було задоволено. Виселено [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з будинку [ADDRESS]. Зобов'язано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Куп'янського міського відділу головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у будинку [ADDRESS]. Матеріали цієї справи містять постанови державного виконавця органу державної виконавчої служби Куп'янського міськрайонного управління юстиції від 20.12.2012 року, згідно яких виконавчі провадження з примусового виконання про виселення з будинку по [ADDRESS], закінчені, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] виселено з вказаного будинку. При цьому щодо [PERSON], яка і на той час мешкала у спірному житловому будинку з двома малолітніми дітьми, вимога про виселення не ставилася. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-875цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, від 19 квітня 2017 року № 694/886/13-ц, від 21 жовтня 2015 року № 6-1033цс15. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи, що іпотечне майно було придбано не за рахунок отриманого кредиту (позики), виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення, про що має бути зазначено в рішенні суду. Як зазначив представник третьої особи виконавчого комітету Куп'янської міськради Харківської області у судовому засіданні, надати інше житлове приміщення, до якого можна б було вселити відповідачів разом з неповнолітніми дітьми неможливо, таке житло відсутнє. Позивач заявив вимогу про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення, що суперечить вимогам ст. 109 ЖК України. Враховуючи, що правові підстави для виселення відповідача з іпотечного майна без надання іншого постійного жилого приміщення відсутні, така позовна вимога задоволенню не підлягає, що узгоджується з вищезазначеними правовими позиціями Верховного Суду України. Крім того, позивач ставить вимогу про виселення зі спірного житлового будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], але вже існує рішення суду про виселення даних осіб. За правилами ч.1 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, оскільки по відношенню до таких осіб законом передбачено інший порядок виселення. Як було встановлено у судовому засіданні, в спірному житловому приміщенні проживають малолітні діти [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], який був народжений після набрання законної сили рішенням суду від 29.02.2012 року. За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких право чинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Отже, враховуючи факт проживання у спірному житловому будинку малолітніх дітей не підлягають виселенню і їх матері [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Ставлячи питання про усунення перешкод з боку відповідачів щодо здійснення позивачем права власності на житловий будинок, позивач керується вимогами ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, як на підставу позову позивач посилається на норми ст. 391 ЦК України, яка не передбачає виселення. Правові підстави позову з посиланням на ст. 391 та на ст. 405 ЦК України, яка стосується членів сім'ї власника житла, є взаємовиключними. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові ВСУ від 16.11.2016 р. № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно з ч.ч.5,6 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно. Щодо якого він встановлений. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім'ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членами його сім'ї у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Таким чином, безумовне виселення таких осіб, тільки внаслідок того, що право власності на житлове приміщення перейшло до іншої особи є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Не є підставою для виселення осіб без надання іншого житла і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку передбаченого законом. Таким чином, аналізуючи викладені вище норми закону, суд не вбачає правових підстав для задоволення уточненого позову позивача про усунення перешкод йому у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право проживання у житловому приміщенні та виселення без надання іншого житла. У зв'язку з тим, що рішення ухвалюється не на користь позивача судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, та крім того, надані позивачем фіскальні чеки, не підтверджують те, що це витрати, які пов'язані з явкою позивача до суду по даній справі і що саме позивач їх поніс.

Outcome: dismissed