Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права на спадкове майно, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0208162, належало право на земельну частку (пай), розташовану на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області. [INFO] [PERSON] померла, а спадщину, яка відкрилась, за законом прийняла у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР, вступивши в управління ним її дочка - [PERSON] , яка є матір`ю позивача, але не оформила її. [INFO] [PERSON] померла. Позивач являється спадкоємцем за законом після померлої та прийняв спадщину у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, але не може одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на об`єкт спадщини в цілому, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також через те, що на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем також був зареєстрований інший спадкоємець за законом першої черги - [PERSON] (син померлої [PERSON] ), який є відповідачем у справі. При цьому, як зазначає позивач, відповідач не має наміру оформлювати спадщину та у встановлений законом строк не відмовився від неї. У зв`язку з цим, позивач не може захистити своє порушене право в позасудовому порядку та змушений пред`явити відповідний позов, в якому просить визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В підготовче засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримання заявлених позовних вимог. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що визнає позовні вимоги в повному обсягу та не заперечує проти задоволення позову пред`явленого позивачем, оскільки свою частку спадщини не має наміру оформлювати. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім того, згідно ч.4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0208162, виданого Кодимською райдержадміністрацією 21.08.1996 року на підставі розпорядження Кодимської РДА №526 від 15.08.1996 року та зареєстровано 21.08.1996 року в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №162 [PERSON] належала земельна частка (пай) площею 2,10 умовних кадастрових гектарів, розташована на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділ X «Перехідні положення» ЗК України). Згідно листа відділу у Кодимському району Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 21.10.2020 року №117/109-20, [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, взамін сертифіката серії ОД-12 №0208162 не видавався. При цьому, факт видачі сертифіката на ім`я особи свідчить, що останнього було включено до переліку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що є обов`язковим додатком до акта (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 178/982/18-ц (провадження № 61-19801св19). Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Сербівською сільською Кодимського району Одеської області 24.03.2003 року, актовий запис № 10 (а.с.15). Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Згідно абзацу 3 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах по спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ст. 525 та 526 ЦК Української РСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. За змістом положення пункту 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, ч.2 ст. 549 ЦК УРСР передбачала, що такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця. Судом встановлено, що спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , зокрема право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ОД-12 №0208162, успадкувала її дочка - [PERSON] , яка вступила в управління спадковим майном, що підтверджується довідкою Кодимської міської ради Одеської області від 12.01.2021 року № 14 (а.с.16). Однак, за свого життя [PERSON] документально не оформила дане прийняття, внаслідок чого правовстановлюючого документа на спадщину не отримала . [INFO] [PERSON] померла, що в свою чергу підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 08.05.2018 року, актовий запис № 178 (а.с.36). Таким чином, до складу спадкового майна, померлої [PERSON] увійшло право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ОД-12 №0208162, яке належало померлій [PERSON] . Спадкодавець [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданим Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області 15.12.1992 року. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. В свою чергу ст. 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадщина померлої [PERSON] була прийнята позивачем та відповідачем - [PERSON] , як спадкоємцями першої черги, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті спадкодавця вони були зареєстровані та проживали разом (довідка Кодимської міської ради Одеської області №13 від 12.01.2021 року). Позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, внаслідок чого була заведена спадкова справа № №278/2020, про що свідчать листи-повідомлення Кодимської районної державної нотаріальної контори від 15.12.2020 року № 2030/02-14 та від 02.03.2021 року № 166/02-14. В свою чергу абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Однак, позивач [PERSON] позбавлений можливості оформити своє право на прийняту спадщину шляхом одержання в нотаріальній конторі відповідного свідоцтва про право на об`єкт спадщини в цілому, оскільки оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0208162, був втрачений, про що зроблено оголошення в газеті «Вісті Кодимщини» від 02.01.2021 року №1 (10930), а також через те, що відповідач [PERSON] , який був зареєстрований і проживав зі спадкодавцем та у встановлений законом шестимісячний строк не відмовився від спадщини, у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. При наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави зазначені нотаріусами, при цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав незалежно від форми відповіді нотаріуса лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 369/8878/16-ц). Відмова в отриманні спадкових прав не постановою нотаріуса, а листом, не може бути перешкодою позивачу для захисту своїх прав у судовому порядку (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 707/1309/15-ц). В свою чергу сам відповідний лист нотаріальної контори є фактично відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 613/1289/17). Частина 1 ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1981468636.1 від 18.01.2021 року. Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 420,40 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем за подання до суду позовної заяви. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивача підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання до суду позовної заяви, що складає 454,00 грн.

Outcome: approved