Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати в порядку спадкування за ним, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його дружина - [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Вказана частина квартири належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності від 17.06.1993 року №2499-ж, посвідченого комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району. 31 жовтня 2013 він звернувся до державного нотаріуса 7-ї Київської державної нотаріальної контори, яка знаходить за адресою: 02121. м. Київ, пр-т. Бажана, 7-є, з проханням видати Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак у зв'язку з тим, що на думку нотаріуса надане ним Свідоцтво про право власності від 17.06.1993 №2499-ж не є правовстановлюючим документом на спадкове майно, він отримав від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальних дій. Зазначив, що він вважає таку відмову незаконною, оскільки надане ним Свідоцтво про право власності на житло, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 17.06.1993 згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1993 року № 2499-ж, дублікат якого виданий на підставі наказу відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 23.04.2013 №17/2499-д, зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.06.2013 року, номер запису про право власності 1271968, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 81044380000. Він є спадкоємцем за законом померлої дружини [PERSON] та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, виходячи з наступного. [PERSON] проживала за адресою у [ADDRESS], разом з ним з 28.10.1961 року. Крім нього та його дружини на момент її смерті у вказаній квартирі ніхто не проживав. Після смерті дружини він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, шляхом його використання, підтриманні його в належному стані, проведенні поточних ремонтних робіт, оплаті комунальних платежів за всю квартиру в цілому. За прийняттям спадщини після смерті спадкодавця ніхто не звертався. Крім нього спадкоємницею першої черги є їх спільна донька [PERSON], яка не виявила бажання отримати спадщину та відповідну заяву до нотаріальної контори не подавала. За життя [PERSON] договорів про відчуження належного їй нерухомого майна та договорів довічного утримання не складала. Зазначену спадщину він прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном померлої [PERSON] - 1/2 частиною квартири [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився до початку судового розгляду справи представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Судом встановлено, [INFO] померла дружина позивача - [PERSON], [INFO]. (а.с. 9, 18) Згідно дубліката свідоцтва про право власності №2499-ж від 17 червня 1993 року, посвідченого комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу [PERSON], та членам його сім'ї [PERSON] у рівних долях. (а.с. 11) Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2649/02-31 від 31.10.2013 року відмовлено [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], яка діє від імені [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], на підставі довіреності, у видачі свідоцтва про право на спадщину згідно з ст. 1241 ЦК України на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після померлої [INFO] року [PERSON]. (а.с. 8) З матеріалів справи вбачається, що нотаріус відмовив у видачі Свідоцтва про право власності від 17.06.1993 № 2499-ж, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документу на спадкове майно, а свідоцтво про право власності №2499-ж від 17 червня 1993 року на ім'я померлої не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень. В судовому засіданні встановлено, що Свідоцтво про право власності на житло, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 17.06.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1993 року № 2499-ж, дублікат якого виданий на підставі наказу відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 23.04.2013 №17/2499-д, зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.06.2013 року, номер запису про право власності 1271968, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 81044380000. З матеріалів справи вбачається, що позивач є спадкоємцем за законом померлої дружини [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, [PERSON] проживала за адресою у [ADDRESS], разом з позивачем з 28.10.1961 року. Крім позивача та його дружини на момент її смерті у вказаній квартирі ніхто не проживав. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] регулювалася підзаконним нормативним актом, зокрема Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 № 56. Пунктом 26 цього положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Таким чином, Свідоцтво про право власності є належним правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності померлої [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 «Про державу реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ні ким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовуються чинний та той час Закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом та інше. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Такі роз'яснення містяться зокрема в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» та в Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про спадкування. У відповідності до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, спадщина приймається шляхом: а) фактичного вступу в управління та володіння майном: б) шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. В судовому засіданні встановлено, що зазначену спадщину позивач прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном померлої [PERSON], а саме 1/2 частиною квартири [ADDRESS]. За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України 2003 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. З огляду на викладене, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІ - групи безстроково, у зв'язку з чим, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», звільняється від сплати судового збору, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн., в дохід держави.

Outcome: approved