Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення батьківства та відібрання дитини, в якому просить визнати його батьком малолітньої дитини [PERSON], відібрати дитину у відповідача та передати її йому на виховання. В позові посилався на те, що з листопада 2009 року він та [PERSON], народження [INFO], проживали однією сім'єю у належному їй на праві власності домоволодінні [ADDRESS], від сумісного життя [PERSON] [INFO] народила дитину [PERSON], батьком якої є він. Оскільки вони не реєстрували шлюб в органах РАЦС, у свідоцтві про народження дитини запис про нього, як про батька дитини відсутній. [INFO] [PERSON] померла і дитина залишилася під опікою свого дядька [PERSON] - відповідача по справі, який на грунті особистих неприязних відносин забороняє йому спілкуватися з дитиною. Тому просив визнати його батьком дитини, відібрати її у відповідача та передати йому на виховання. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрати за проведення експертного дослідження, витрати на правову допомогу та суму судового збору. В ході судового засідання позивач уточнював позовні вимоги, остаточно визначився та в судовому засіданні відмовився від вимог матеріального характеру, однак просив суд ухвалити рішення, яким визнати його батьком дитини та передати доньку йому на виховання. Відповідач згодом в судовому засіданні позов визнав, не заперечував про те, що позивач є батьком малолітньої [PERSON], народження [INFO] та не заперечував передати позивачу дитину на виховання. Однак зазначив, що за доцільне процес відібрання проводити поступово, щоб уникнути стресової ситуації для дитини. Представник третьої особи - служби у справах дітей Авдіївської міської Ради Євгеюк Г.В. в судовому засіданні зазначила, що у відповідність з вимогами ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, однак суд може відмовити у відібранні дитини, якщо буде встановлено, що це суперечить інтересам малолітньої дитини. Тому просила суд ухвалити рішення виключно в інтересах дитини. Суд, вислухав пояснення сторін, свідків, дослідив всі зібрані у справі докази в їхній сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних обставин. Відповідно до ст. 128 Сімейного Кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. [PERSON] вважає себе батьком дитини і є належним позивачем. Судом встановлено, що [PERSON] з листопада 2009 року по березень 2013 року проживав однією сім'єю з [PERSON] у будинку [ADDRESS], яка [INFO] народила дитину - доньку [PERSON] (актовий запис від 14.09.2010 року № 205 відділу реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області). [INFO] [PERSON] померла (актовий запис від 18.03.2013 року № 124 відділу реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області) та з 15 травня 2013 року малолітня [PERSON] перебуває під опікою свого дядька [PERSON], народження [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Також встановлено, що відомості про батька в актовому записі про народження дитини зазначено за заявою матері відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного Кодексу України згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 14.09.2010 року № 00005202931 відділу реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області. Малолітня [PERSON] з 05.04.2013 року перебуває на первинному обліку в службі по справах дітей Авдіївської міської Ради за № 31. Дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Окрім дитини за цією адресою зареєстрована і проживає бабуся [PERSON], [INFO]. [PERSON] є спадкоємицею житла за вказаною адресою, бо житловий будинок належав матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2001 року, засвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної складено 05.04.2013 року. На день розгляду справи малолітня [PERSON] мешкає разом з дядьком [PERSON], який дав згоду про призначення його опікуном над племінницею на підставі особистій заяві від 11.04.2013 року. В ході обстеження соціально-побутових умов встановлено, що громадянин [PERSON] за станом здоров'я може бути опікуном над малолітньою [PERSON], [INFO], що він має всі умови для повноцінного фізичного, психологічного та духовного розвитку дитини. Для підтвердження визнання батьківства за клопотанням позивача судом була призначена судово-медична молекулярно-генетична експертиза, відповідно до ст. 143 ЦПК України про вирішення питання чи є позивач [PERSON] біологічним батьком [PERSON], народження [INFO], яку народила [PERSON]. За висновками даної молекулярно-генетичної експертизи № 4001 (а.с.47-52) при проведенні оцінки достовірності результатів генетичного аналізу з встановлення батьківства [PERSON] встановлене співпадання кровного споріднення між позивачем по справі та народженою дитиною [PERSON] з ймовірністю не нижче 99,99%. Таким чином, згідно висновку експертизи встановлено, що вірогідність батьківства громадянина [PERSON] відносно дитини [PERSON], народженої громадянкою [PERSON], складає 99,99%, що за даними К.Hummel, відповідає формулюванню «батьківство практично доведено». Дані експертизи відповідно до ч.2 ст. 128 СК України встановлюють наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача про походження дитини саме від нього і являються підставою для визнання батьківства. Відповідно до роз'яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - зазначено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного Кодексу України, зокрема ч. 2 ст. 128 СК на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував про те, що позивач є батьком малолітньої [PERSON], народження [INFO] та не заперечував передати позивачу дитину на виховання. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що позивач позитивно характеризується, має належні умови для проживання з дитиною, працює, медичних протипоказань щодо проживання та виховання ним дитини не має, та згідно закону батько дитини має переважне право перед іншими особами на проживання дитини разом з ним, наявність обставин, за яких проживання дитини з батьком суперечило б її інтересам, в судовому засіданні не встановлено, через те позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved