Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів. Згідно позовної заяви позивач [PERSON] зазначає про те, що з відповідачем [PERSON] 19 липня 2002 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 27 червня 2018 року на підставі рішення Демидівського районного суду Рівненської області шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] фактично створила іншу сімю та проживає в [INFO]. Їх неповнолітні діти проживають з ним. У позовній заяві позивач [PERSON] зазначає про те, що відповідач [PERSON] з дітьми не спілкується, не цікавиться їх життям, не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Крім того, після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] хотіла забрати сина [PERSON], [INFO], проживати до себе в [INFO]. Однак, син не бажає змінювати місце проживання, хоче проживати з батьком, а за місцем проживання відповідача не створені належні умови для проживання дитини. З вказаних підстав у позовній заяві позивач [PERSON] просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з позивачем [PERSON] та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1000,00 гривень на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення дітьми повноліття. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] просив судові витрати покласти на відповідача [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] визнала частково. Визнала позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей з позивачем, оскільки діти самі бажають проживати з батьком. Позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів не визнала, посилаючись на те, що з позивачем не досягли згоди щодо поділу майна, позивач не віддає їй майно, що є їх спільною власністю. В судове засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області не зявився, подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без участі представника третьої особи, а при вирішенні справи врахувати інтереси дітей. Суд, заслухавши позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолтініх дітей, не встановлено. В судовому засіданні сторони підтвердили те, що їх неповнолітні діти проживають з батьком позивачем по справі. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду не подавали. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. При вирішенні справи суд враховує наступне. Відповідно до вимог\~ст. 160 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України)\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. [PERSON] проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, згода дитини, яка досягла десяти років, має суттєве значення при вирішенні питання щодо місця її проживання. Згідно з ч. 1\~ст. 161 СК України\~визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією ООН №1386 від 20 жовтня 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Допитані в судовому засіданні неповнолітні діти сторін по справі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що бажають проживати з батьком. Їх мати [PERSON] з ними не проживає, а проживає в с. Малеве, не телефонує до них, не цікавиться їх життям, нічого їм не купляє. Вважають, що мати їх не любить. Згідно свідоцтв про народження серії 1-ГЮ № 147069 та серії 1-ГЮ № 096361 (а.с. 7, 8), встановлено, що батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є позивач [PERSON], а матірю відповідач [PERSON]. Частинами четвертою та п'ятою\~статті 19 СК України\~встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку № 02-20/1867/18 від 1 серпня 2018 року (а.с. 34) Орган опіки та піклування Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області вважав за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO], жителем [INFO]. Беручи до уваги той факт, що діти сторін по справі проживають разом з батьком протягом тривалого часу, бажають з ним проживати, можна стверджувати, що у них за нинішнім місцем проживання з'явилися стійкі соціальні зв'язки, звичні місця відпочинку, тому суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог позивача в частині визначення місця проживання з позивачем його неповнолітніх дітей. При вирішенні справи в частині вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу вимог ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 гривень щомісячно на кожну дитину. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей у віці від 6 до 18 років з 1 липня 2018 року становить 1944,00 гривні, а отже 50 % такого прожиткового мінімуму складає 972,00 гривні. Враховуючи вказані обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1000,00 гривень щомісячно на кожного з дітей. При цьому, суд враховує, що вказаний розмір аліментів є максимально наближеним до мінімального розміру аліментів, визначеного ст. 182 СК України. Враховуючи вказані обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача. Ч. 1 ст. 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат,\~повязаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Із досліджених в судовому засіданні довідки № 556 від 19 червня 2018 року (а.с. 18), квитанції № 75 від 19 червня 2018 року (а.с. 17) встановлено, що за надання професійної правничої допомоги позивачем [PERSON] понесено витрати в розмірі 1000,00 гривень. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі\~вимог ст.\~141\~ЦПК України,\~суд стягує\~з відповідача\~на користь\~позивача,\~сплачений позивачем\~на час\~звернення до\~суду з\~позовною заявою\~судовий збір\~в розмірі\~704,80\~гривень,\~за вирішення\~справи в\~частині вимог\~про визначення\~місця проживання\~дітей,\~та витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 1000,00 гривень. Разом з тим, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у зв'язку з розглядом цієї справи в частині вимог позивача про стягнення аліментів, у розмірі 704,80 гривень, з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року щодо встановленого мінімального розміру судового збору за подання до суду позовів майнового характеру та того, що на час подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору не встановлено. У позовній заяві, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на положення ст.ст. 141, 180-184 СК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обгрунтованим. Відповідно до ст.ст. 19, 160, 161, 180-184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 206, 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved