Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 03 січня 2015 року надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 1423 доларів США, з них 700 доларів США останній зобовязався повернути до 31 грудня 2015 року, а 723 долари США до 31 квітня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав йому відповідну розписку. Після спливу строку повернення позики, [PERSON] станом на 29 березня 2016 року суму позики не повернув, ухиляється від виконання свого зобов»язання. А тому, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 03 січня 2015 року в розмірі 1423 доларів США, що еквівалентно 37396, 44 грн. відповідно до офіційного курсу НБ України станом на 29.03.2016 року, проценти у розмірі діючої ставки НБУ за договором позики в сумі 11388, 50 грн., а також 551, 20 грн. за оплату судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився. Від представника такого [PERSON] до суду надійшла заява, згідно якої розгляд справи просив провести без його участі, при цьому зазначив, що підтримує позов повністю, просить такий задоволити, надає згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у визначеному законом порядку. Причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подав. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046, 1049 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, 03 січня 2015 року року позивач [PERSON] передав у власність відповідачу [PERSON] 1423 доларів США, з них 700 доларів США останній зобовязався повернути до 31 грудня 2015 року, а 723 долари США до 31 квітня 2016 року. Зазначені обставини в ході судового засідання сторонами не оспорювалися, були визнані, стверджені власноручною розпискою [PERSON] на суму 1423 доларів США. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики і його слід вважати таким, що відбувся, його чинність сторони не заперечують та жодна із сторін не ставила питання про визнання його таким, що не укладався. Крім цього, як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, відповідач [PERSON] на виконання умов договору щодо погашення позики, таку не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та актів законодавства. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Аналізуючи всі дослідженні в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за договором позики від 03 січня 2015 року не виконав, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми боргу є законними, обгрутованими, грунтуються на матеріалах справи і підлягають задоволенню. Також суд вважає що позивач має право на стягнення із відповідача суму процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України. Так, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом . Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині суду слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Так, із доданого до позову позивачем розрахунку процентів за позикою, розмір таких відповідно до діючої облікової ставки Національного банку України станом на 29.03.2016 року становить 11388, 50 грн. А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача проценти у розмірі діючої облікової ставки НБ України за договором позики у сумі 11388, 50 грн. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 551,2 грн. сплаченого судового збору. Враховуючи наведене вище, на підставі ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved