Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про повернення 6500 доларів США як безпідставно набутих на підставі вимог ст. 1212 ЦК України В обґрунтування вимог позивач вказує, що 20 липня 2010 року за попередньою домовленістю з [PERSON] вирішив придбати у нього належний йому автомобіль АУДІ В-4, 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], у зв'язку з чим передав йому 6500 доларів США, про що свідчить розписка написана [PERSON] [INFO] [PERSON] була оформлена нотаріально посвідчена довіреність на його ім'я на управління та розпорядження вказаним автомобілем. 25.12.2013 року працівниками ДАІ було затримано та вилучено у нього автомобіль АУДІ В-4 як такий, що перебуває під арештом згідно постанови відділу ДВС. У добровільному порядку відповідач кошти не повернув. Посилаючись на те, що реальна воля сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який у подальшому укладений не був, оскільки на автомобіль був накладений арешт, вважає, що кошти у розмірі 6500 доларів США набуті [PERSON] без достатньої правової підставі та підлягають поверненню у повному розмірі. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, вважає його необґрунтованим і безпідставним. Пояснив, що кошти в сумі 6500 доларів США він отримав на виконання умов договору доручення щодо користування та розпорядження автомобілем АУДІ В-4, що підтверджується довіреністю від [INFO] посвідченою приватним нотаріусом [PERSON] ат розпискою від 20.07.2010 ркоу. Крім того вказав, що позивач пропустив строк позовної давності та просив його застосувати. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченої довіреності від [INFO] [PERSON] уповноважив [PERSON] та інших продати, здати в оренду належний [PERSON] автомобіль марки АУДІ В-4, 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] від [INFO] Згідно розписки від [INFO] написаної [PERSON], [PERSON] сплатив власнику автомобіля [PERSON] 6500 доларів США, про що останній написав розписку від [INFO] . 25.12.2013 р. працівниками ДПС було затримано та вилучено автомобіль марки AUDI В-4, 1995 року випуску, на підставі постанови Другого відділу ДВС про арешт майна боржника [PERSON] Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 квітня 2014 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів відмовлено. При прийнятті рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами у встановленому порядку не укладався договір купівлі продажу автомобіля, а відбувся договір доручення. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до переконання, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення з наступних підстав. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. дія Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч.1 ст.207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За правилами ст. ст. 1006, 1007 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, а довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 328 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, позивач за довіреністю від 20.07.2010р., яку йому видав відповідач та яка уповноважувала його представляти власника при вчиненні правочинів щодо експлуатації як на території України, так і за її межами; технічного обслуговування, ремонту, обміну чи передачі в оренду; безоплатне користування; зняття з обліку; постановки на облік та продажу належного [PERSON] автомобіля АУДІ В-4, 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], передав відповідачу гроші на суму 6500 доларів США. Наведене, крім зазначеної довіреності, підтверджується розпискою позивача від 20.07.2010р. та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні про те, що [PERSON] за довіреністю купив у [PERSON] зазначений автомобіль і претензій за придбаний автомобіль він не має. Положеннями ст.599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Матеріалами справи встановлено, що між сторонами був укладений договір доручення, який був виконаний. Отже, відповідач одержав від позивача гроші за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд, приходить до висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України. Таким чином, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. У разі ж виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення 6500 доларів США як безпідставно набутих на підставі вимог ст. 1212 ЦК слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed