Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами. Він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Відповідач, який є його сином, у квартирі зареєстрований з 1995 року, але з 2004 року фактично не проживає і не з'являється, не несе витрат по утриманню житла. Тому просив визнати відповідача такою особою, що втратила право користування цією квартирою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав та уточнив позовні вимоги, зазначивши, що у відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності понад шість місяців (а.с. 40). Відповідач [PERSON] у судових засіданнях 09 та 23 листопада 2016 року проти позову заперечував, при цьому визнаючи факт не проживання у спірній квартирі із зазначеної у позові дати. Він пояснив, що після смерті його матері він проживав разом із сестрою у своєї бабусі [PERSON], а потім у своєї цивільної дружини, оскільки його батько - позивач по справі, почав жити із іншою жінкою і він не хотів цьому заважати. Крім того, між ним та позивачем приблизно у 2006-2008 р.р. стався конфлікт з приводу того, що батько та нова дружина останнього не пускали його до квартири. Він тоді звертався до міліції із заявою. Результати розгляду йому не відомі. Більше до правоохоронних органів або суду з приводу вселення до квартири він не звертався. У витратах по оплаті комунальних послуг та утриманню житла він участі не брав і не бере. У липні 2016 року він дізнався про наявність заочного рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 18.12.2008 року про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Це сталося під час звернення до житлово-експлуатаційної організації за довідкою про реєстрацію за місцем проживання, яку було необхідно надати у УПСЗН для отримання допомоги при народженні дитини. Реєструватись за фактичним місцем проживання у бабусі або цивільної дружини він не може, оскільки останні заперечують. Проте у наступні судові засідання відповідач [PERSON] та його представник не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи судом (а.с.51-54,56-58). З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунального житлового фонду. Згідно довідки житлово-експлуатаційної організації у зазначеній квартирі зареєстровані позивач та відповідач по справі (а.с.5). Свідки [PERSON] та [PERSON], які були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, у судовому засіданні за участі відповідача підтвердили обставини наведені у позові, пояснили, що відповідач не проживає у спірній квартирі близько 10 років. Згідно актів перевірки паспортного режиму від 21.08.2008 року та від 06.10.2008 року, складених працівниками житлово-експлуатаційної організації за участі свідків, встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], не проживає у квартирі [ADDRESS], з 2004 року. Особистих речей [PERSON] у квартирі немає (а.с.6,7). Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, відповідачем [PERSON] визнаний факт відсутності у спірній квартирі більше 10 років та невиконання обов'язків члена сім'ї наймача квартири, що випливають з договору найму жилого приміщення. Доказів про створення відповідачу з боку позивача перешкод у користуванні житлом суду не надано. Також суд враховує пояснення відповідача, згідно яких підставою його заперечень фактично є потреба реєстрації останнього за певним місцем проживання, а не необхідність проживання у спірній квартирі. Суд, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідача [PERSON] слід визнати такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved