Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19443190 від 24.03.2014 року він є власником квартири [ADDRESS]. На теперішній час у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований, спірна квартира була придбана ним шляхом участі у прилюдних торгах з примусової реалізації майна, право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки від 18.03.2014 року реалізація спірної квартири, яка була предметом іпотеки, була проведена на підставі виконавчого листа № 2-202 від 13.04.2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя, про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Донгорбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 38057 доларів США, що дорівнює у гривневому еквіваленті 301103,18 гривень, яка складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 35255,26 доларів США, суми заборгованості за відсотками 2801,74 доларів США. В рахунок погашення наведеної заборгованості було звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS], яка була предметом іпотеки та належала відповідачу [PERSON], яку було реалізовано 17.02.2014 року Філією 05 ПП «Ніва-В.Ш.» у приміщенні Орджонікідзевського ВДВС ММУЮ, згідно протоколу № 0513517 від 17.02.2014 року проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна. Після проведених торгів він став власником вищевказаної квартири. Проте, до теперішнього часу колишній власник квартири [PERSON] та члени його родини [PERSON], [PERSON], та неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] не звільнили квартиру та продовжують мешкати в ній, що позбавляє його можливості реалізації права власності та права користування спірною квартирою. В період часу з моменту реєстрації за ним права власності на вказану квартиру він неодноразово намагався врегулювати це питання з відповідачами шляхом перемов, надавав їм час для добровільного звільнення жилого приміщення, проте домовленості щодо звільнення належної йому квартири відповідачами виконанні не були. 04.08.2016 року ним на адресу фактичного мешкання відповідачів було направлено вимогу про звільнення жилого приміщення квартири [ADDRESS], яка також не виконана відповідачами до теперішнього часу, внаслідок чого він звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник у судове засідання не зявились, надавши суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], та його представник [PERSON] у відкрите судове засідання не з»явилися, надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. [PERSON], та [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилися надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Представник Служби у справах дітей по Лівобережному району Маріупольської міської ради, у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи без участі представника управління. Просив при розгляді справи врахувати інтереси малолітньої дитини. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 17 липня 2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 54, за умовами якого останній отримав кошти в розмірі 38000 доларів США. Зазначена обставина встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13 жовтня 2010 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] 17 липня 2007 року уклали договір іпотеки № 54/1, відповідно до якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 17 липня 2007 року. Вартість предмета іпотеки складає 195000 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13 жовтня 2010 року № 2-202/10 позовні вимоги ПАТ «Донгорбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на квартиру шляхом її продажу задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Донгорбанк» заборгованість за кредитним договором № 54 від 17 липня 2007 року в розмірі 38057 доларів США; в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №54/1 від 17 липня 2007 року) ПАТ «Донгорбанк» з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отиманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ «Донгорбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зазначене рішення суду набрало чинності 23.10.2010 року, на виконання якого Орджонікідзевським районним судом був виданий виконавчий лист. № 2-202/10, який знаходився на виконанні в Орджонікідзевському відділі державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції. Згідно протоколу № 0513517-1 про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки, та належить [PERSON] від 17 лютого 2014 року, переможцем торгів визнано [PERSON] Згідно акту про реалізацію предмета іпотеки від 18 березня 2014 року, затвердженого Орджонікідзевським ВДВС Маріупольського МУЮ, переможцем прилюдних торгів, визнано [PERSON], остаточна ціна продажу предмета іпотеки становить 133000 гривень. З свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 24.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1243, вбачається, що на підставі акта про проведення прилюдних торгів про реалізацію нерухомого майна, що є предметом іпотеки, затвердженого начальником Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції 18 березня 2014 року, [PERSON] належить на праві власності майно, яке складається з трикімнатної квартири [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19443190 від 24.03.2014 року. З акту, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 14.08.2017 року, що в квартирі [ADDRESS], проживають 5 чоловік: донька померлої власниці, онук з дружиною та двоє неповнолітніх дітей. Згідно копії особового рахунку №20214, виданого 15.08.2017 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі іпотеки 2358-17.07.07. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений ст. 109 ЖК Української РСР. За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом зазначених правових норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою житла. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15 і на підставі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування всіма судами на території України. Частиною 4 ст. ст. 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. З аналізу вищезазначеної норми права суд дійшов висновку, що виселення громадян , а саме відповідачів, з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, а не жилих приміщень для постійного проживання.. [PERSON] висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15. З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що вирішення питання про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] не тягне за собою одночасного надання іншого постійного жилого приміщення, оскільки дана квартира була придбана за кредитні кошти. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. 04.08.2016 року позивачем [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] вимогу про необхідність звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання вимоги, що підтверджується відповідними чеками відправлення. Зазначена вимога не була виконана відповідачами. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до Конституції України, усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 383 ЦК України передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру (частину), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК Української РСР гарантовано, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що дії відповідачів, які виразились у перешкоджанні позивачу у користуванні квартирою № 4 в будинку № 9 по вулиці Ломізова в м.Маріуполі, порушують права позивача, закріплені в ст. ст.317, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, і яких-небудь договірних відносин між ними, які б були підставою для обмеження прав позивача як нового власника жилого приміщення немає, тому його порушене право користування та розпорядження своїм майном підлягає відновленню шляхом усунення перешкод у користуванні [PERSON] майном шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири без надання постійного житла, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за рахунок кредитних коштів, внаслідок чого суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] При цьому суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS], оскільки позивач є одноособовим власником цього нерухомого майна і його право захищене шляхом виселення відповідачів, чим будуть усунені перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, що забезпечить позивачу можливість у подальшому здійснити дії щодо вселення в спірне житло.

Outcome: partial