Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача [PERSON] «Інгулецький ГЗК» на свою користь на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, 230\~400 гривень. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що багато років працював на підприємстві Відповідача, отримав професійне захворювання, та лікарсько-експертною комісією йому безстроково встановлено 35 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, діагноз професійного захворювання радикулопатія. Зазначив, що з вини Відповідача він був змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди, обстеження, відновлювальні процедури, лікування, засідання медико-соціальних експертних комісій тощо. В зв'язку з отриманим професійним захворюванням змінилося його життя, погіршилися нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, він не міг і в наступному не зможе вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обгрунтовану важкістю самопочуття га особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному стані. Зазначив, що на даний час моє самопочуття не поліпшується. Позивача, погіршилася його якість, що завдає їй моральних страждань. Вважає, що внаслідок професійного захворювання йому спричинена моральна шкода, яку має відшкодувати работодавець, тобто відповідач. Належним чином повідомлений позивач в судове засідання не зявився, просив розглядати позов без його участі, за участю його представника за довіреністю [PERSON] /а.с.3, 16/. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що розмір моральної шкоди розраховано, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», яка становить 3200 грн. Оскільки професійне захворювання встановлено у 2010 році, тобто з того часу пройшло повних 6 років, то сума складає 230400,00 грн. (3200,00 грн. х 6 років, тобто мінімальна заробітна плата помножена на час тривання фізичних та моральних страждань). Не погоджуючись з позовними вимогами, Відповідач надав письмові заперечення, які в наступному доповнив. Заперечення грунтуються на тому, що Гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. [PERSON] у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці». Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об'єктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Представник відповідача в судовому засіданні [PERSON] також зазначила, що тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору, але позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціював переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоровя. Звертає увагу суду на те, що згідно з випискою-епікризом від 27.06.2016, доданою Позивачем до позовної заяви, в анамнезі хвороби зазначено, що на час звернення [PERSON] до лікаря (17.06.2016) його «Більш 10 років турбують болі в спині ...», що свідчить проте, що вже маючи проблеми із здоровям, Позивач влаштовується на підприємство Відповідача та усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжував працювати в таких умовах тривалий час. Представник відповідача вважає, що існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого Позивача, які виражаються у тривалому продовженні ним роботи в шкідливих умовах праці, а не діями Відповідача, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці, тобто у виникненні професійного захворювання є вина і самого Позивача. Заперечуючи проти позову, представник Відповідача зазначила, що Позивач є застрахованою особою і відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» отримує щомісячно страхові виплати на відшкодування шкоди, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Крім цього, в період своєї праці на підприємстві ПРАТ «ІНГЗК», Позивач мав право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 та на інші пільги, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Представник відповідача просила суд взяти до уваги, що Позивачем не доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки наявність самого тільки факту роботи Позивача у шкідливих умовах праці на підприємстві Відповідача, як і Акту МСЕК, не є підтвердженням моральних страждань, а відповідно і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивачем не доведено наявність моральної шкоди, 35% втрати професійної працездатності Позивача - це 35% зниження здатності виконувати ним трудові обовязки за професією, за якою він працював в останні роки. Тобто, втрата певного проценту працездатності ніяк не є доказом втрати здатності вести звичний спосіб життя. До того ж Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди саме у 230 400 грн. позивачем не обґрунтовано, а твердження Позивача про те, що професійне захворювання виникло виключно з вини Відповідача, є безпідставним, оскільки, з загального трудового стажу у шкідливих умовах праці - 15 років 7міс., Позивач пропрацював на підприємстві Відповідача тільки 5 років, що складає 30% від загального часу роботи у шкідливих умовах праці, а на Карагандинському металургійному комбінаті більше 8 років. Просить у позові відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали, в судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: з 10.02.1993 року 12.04.1995 року водієм автотранспортного цеха, та з 18.01.2005 року по 09.02.2010 року водієм автотранспортного засобу, постійно занятого в карєрі на підвозці запчастин, матеріалів та обладнання, що підтверджується копією його трудової книжки /а.с.9-12/. Звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію 09.02.2010. Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23.09.2010 у [PERSON] встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: 1) Хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічним порушенням та стійким больовим компонентом, помірним парезом лівої стопи, стан після мікродискектомії L4-L5 (24.06.2009 р.) - захворювання професійне змішаної етіології (фіз. фактор - вертеброгенна патологія), встановлене вперше. (М54.1) основний діагноз, 2) Дифузійний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба I-II ст., СН 0 ст. Виразкова хвороба 12-ї кишки в стадії ремісії супутній діагноз /а.с. 4-5/. Наданими Криворізьким відділенням фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області копіями документів підтверджується первинне встановлення 01.11.2011 року [PERSON] третьої групи інвалідності в звязку з професійним захворюванням, з 35-відсотковою втратою професійної працездатності, яке було підтверджено наступними медичними оглядами, що проводилися протягом 2012-2016 років. Згідно з довідкою МСЕК від 29.11.2016 позивачу встановлена третя група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності в розмірі 35 % (радикулопатія,) безстроково /а.с. 8, 61-64/. З акту № 15 розслідування хронічного профзахворювання форми П-4 від 23.09.2010 вбачається, що причиною професійного захворювання у позивача стала робота впродовж 15 років 7 місяців в умовах вібрації, важкості праці та несприятливого мікроклімату. Як зазначено в акті, працюючи з 20.09.1977 по 1977 рр. агломератником агломераційного цеху «ПівденГЗК», з 16.02.1978 по 13.04.1978 рр. агломератником агломераційного цеху «ПівденГЗК», з 19.05.1981 по 01.02.1984 рр. дозувальником агломераційного цеху Карагандинського металургійного комбінату, з 01.02.1984 по 15.10.1984 рр. виробничим майстром дільниці шихтопідготовки агломераційного цеху Карагандинського металургійного комбінату, з 15.10.1984 по 20.07.1987 рр. старшим виробничим майстром агломераційного цеху Карагандинського металургійного комбінату, з 20.07.1987 по 17.08.1989 рр. виробничим майстром дільниці шихтопідготовки аглофабрики №2 агловиробництва Карагандинського металургійного комбінату, з 07.09.1989 по 15.05.1991 рр. дозувальнииком агломераційного цеху ВАТ «ПівденГЗК», з 18.01.2005 по 09.02.2010 рр. водієм автотранспортних засобів постійно зайнятого у карєрі на підвозці запчастин, матеріалів та устаткування АТЦ, [PERSON] підпадав під шкідливу дію підвищеної рівня вібрації, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, показники яких перевищували ГДР, через недосконалість робочих місць. З виписок з історії хвороби, з медичних карток амбулаторного та стаціонарного хворого, наданих суду епікризів, встановлено, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, неодноразово протягом 2013-2016 років перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР. Відповідно до медичних документів лікарями встановлено рекомендації: спостереження у лікарів невропатолога, терапевта, контроль АД, прийом медикаментів, фізіотерапія, щадний руховий режим /а.с.13-15/. Вивчивши докази, суд вважає доведеним, що незважаючи на те, що позивач працював у шкідливих умовах на інших підприємствах, відповідачем також порушувалися норми з безпеки праці, що свідчить про часткову втрату працездатності позивачем також з вини підприємства-відповідача, у звязку з чим йому спричинено моральну шкоду. Судом також встановлений причинно-наслідковий зв'язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності - 35 відсотків, та інвалідності 3-ї групи. Доводи представника Відповідача щодо відсутності підстав відшкодування Позивачу моральної шкоди спростовується наданими Позивачем доказами: актом розслідування, медичними документами, виписками із акту огляду МСЕК. Водночас суд враховує, що п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Також суд приймає до уваги, що викладений в Акті розслідування хронічного професійного захворювання висновок про наявність шкідливих умов праці, з якого вбачається, що згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] №2/2-55-4-605, підготовленою Інгулецькою районною СЕС 18.03.2010, у водія автотранспортних засобів, постійно занятих у карєрі на підвозці запчастин, матеріалів та устаткування АТЦ ВАТ «ІнГЗК» умови праці важки, але показники по фізичному навантаженню, вимушеної пози є допустимими; рівень вібрації шкідл., 1 ст. /зворот а.с.4/. Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок професійного захворювання, позивачеві [PERSON] заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу його життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Моральні страждання та переживання через погіршення стану здоровя, постійні болі, прийом ліків, тривале перебування у лікарнях змусили позивача терпіти через це моральні страждання. Через стійки болі у хребті та ногах, що збільшуються під час руху та фізичному навантаженні, оніміння ніг, судоми та слабкість у ніжних кінцівках, він не має можливості вести активне життя, в результаті відчуває страх за своє здоровя, постійний дискомфорт. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін в життєвих стосунках. При цьому суд керується розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обовязковому зясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підлягає зясуванню чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд не погоджується із запереченнями Відповідача в тій частині, що Позивач сам несе відповідальність за наслідки свого вибору, оскільки, усвідомлюючи, що робота у шкідливих умовах впливає негативно на стан її здоровя, мав можливість звільнитися, чого не зробив своєчасно, оскільки умови праці має створювати роботодавець, і позивач, як працівник має право розраховувати на безпечні умови праці. Але як випливає з Акту форми П-4 від 23.09.2010, компетентною комісією встановлені причини профзахворювання Позивача, яким є робота впродовж 15 років 7 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, в тому числі в умовах вібрації, фізичного навантаження на підприємстві Відповідача - 5 років 1 місяць (п.13 Акту); згідно з п.17 Акту причиною виникнення професійного захворювання є в тому числі: підвищений рівень вібрації 108 дБ при ГДР 107 дБ; вимушена робоча поза, зокрема робоча поза до 30 градусів 38,9 % за зміну при нормативному значенні - 25 % /а.с. 5/. Суд враховує також, що комісією, яка проводила розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, з метою ліквідації і запобігання виникненню професійних захворювань запропоновано начальнику АТЦ «ІнГЗК» розробити заходи, спрямовані на доведення показників вібрації та важкості праці на робочих місцях водіїв автотранспортних засобів, постійно зайнятих у карєрі на підвозці запчастин, матеріалів та устаткування до нормативних, в термін до 15.10.2010 року /а.с.4-5/. А отже, підтверджується причинний звязок між працею Позивача в ПРАТ «ІНГЗК» та ушкодженням його здоровя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд враховує вищезазначені обставини, ступінь втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність, та довготривалість наслідків, що наступили, тривалість роботи Позивача на підприємстві Відповідача, яка складає лише 5 років 1 місяць із загального стажу, відпрацьованого Позивачем в умовах впливу шкідливих факторів 15 років 7 місяців. Враховуючи вищезазначені обставини, особу позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає співмірною моральним стражданням позивача [PERSON] суму в розмірі 8 000 грн. Водночас визначений судом розмір моральної шкоди, на думку суду, не є обтяжливим для такого великого промислового підприємства як ПРАТ «ІНГЗК». З огляду на вищенаведене позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, від сплати яких згідно з законом позивач звільнений.

Outcome: partial