Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 16.09.2013 року він звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із позовом про визнання наказу про його звільнення з посади ректора неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 16.05.2014 року рішенням Апеляційного суду Волинської області в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Апеляційний суд Волинської області виходив з того, що позивач був звільнений із займаної посади 18.02.2013 року, а до суду з позовом про поновлення його на роботі звернувся лише 16.09.2013 року, тобто з пропуском встановленого законом місячного строку. Зазначеного висновку суд дійшов проаналізувавши письмовий акт від 18.02.2013 року, яким зафіксовано, що цього ж дня 18.02.2013 року комісією з числа працівників закладу засвідчено відмову позивача про ознайомлення з наказом № 6-аК від 18.02.2013 року про його звільнення з роботи. В суді апеляційної інстанції допитані як свідки працівники ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» - юрисконсульт [PERSON] та проректор [PERSON] , котрі входили до складу вищевказаної комісії, пояснили, що вони особисто в складі комісії з п`яти працівників інституту 18.02.2013 року виїжджали за місцем його фактичного проживання, оскільки він не з`являвся на роботу, а також ознайомили його з наказом про звільнення, однак він відмовився від отримання такого наказу та проставлення особистого підпису про ознайомлення з ним. Крім цього, наказ від 18.02.2013 року про його звільнення з роботи був вивішений в приміщенні інституту на дошці оголошень. 19.10.2016 року до ЄРДР внесене кримінальне провадження за № 12016030000000189 про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, що виразились у завідомо неправдивому показанні свідка у суді, як свідків в цивільній справі. 15.06.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/14760/16-к обвинувачуваних [PERSON] та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення їх до кримінальної відповідальності. 04.07.2018 року постановою Верховного суду у справі № 161/16117/13-ц, було залишено без змін рішення попередніх інстанцій про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення в цивільній справі за його позовом до обвинувачених [PERSON] та [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, якими, в свою чергу, вказані позовні вимоги було залишено без розгляду через пропуск трирічного строку на звернення з такими. Вважає, що судом України в питанні перегляду судової справи за нововиявленими обставинами допустились надмірного формалізму, оцінюючи ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі №161/14760/16-к про звільнення обвинувачуваних [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення їх до кримінальної відповідальності, не прирівнявши її до вироку суду формальна вимога наявності якого міститься в п. 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи). Так, починаючи з 28.05.2012 року він безперервно перебуває в постійних судових суперечках щодо поновлення на роботі та захисту своїх трудових прав, захисту своїх інших майнових і немайнових прав. Крім того, що він є доктором медичних наук. Вказані вище всі неправомірні дії відповідача, в т.ч. злочинні дії його працівників, судові тяганини та його перебування під слідством, призвели до значних душевних страждань, а також завдали неабиякої шкоди престижу та його статусу, як кваліфікованого ректора одного з найбільших університетів України. Завдана його престижу та статусу шкода унеможливила подальше працевлаштування ректором в будь-який інший навчальний заклад України. Крім того, за весь період судової тяганини, він неодноразово перебував на лікуванні та переніс тяжке захворювання. Всі описані фізичні та моральні страждання свідчать про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, який має вираховуватись з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць його перебування в процесі судової тяганини, спрямованих на відновлення його порушених та невизнаних прав. Разом з тим, недоотримана заробітна плата на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Бугая», у зв`язку із незаконним звільненням є фактично упущеною вигодою. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1362507,69 грн., з яких: упущена вигода в розмірі 825930,69 грн., 3% річних 65988,04 грн., інфляційні 303410,68 грн. та моральна шкода 167178 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 14.08.2019 року від представника відповідача надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву відповідно до якого, Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» заперечує щодо заявлених позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.02.2013 року у справі № 0308/17160/12 позовні вимоги [PERSON] було задоволено, зокрема, поновлено [PERSON] на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» з 12.09.2012 року і в цій частині допущено негайне виконання рішення. На виконання наведеного судового рішення 12.02.2013 року наказом ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» № 5-аК «Про поновлення на роботі [PERSON] » було поновлено з 12.09.2012 року [PERSON] на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» з окладом згідно штатного розпису. При цьому, від підпису про ознайомлення з даним наказом позивач відмовився. В подальшому з 13.02.2013 року і по 18.02.2013 року включно, [PERSON] без повідомлення про наявність будь-яких для цього перешкод не приступив до здійснення обов`язків ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая». З урахуванням наведеного, наказом ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» від 18.02.2013 року № 6-аК за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України [PERSON] було звільнено з займаної посади. Крім того, наразі є чинним судові рішення про відмову в поновленні позивача на роботі, а отже будь-які його посилання на факт його незаконного звільнення та завдання йому цим шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, яку він вважає упущеною вигодою, є безпідставними і необґрунтованими. КВ свою чергу, в своєму позові [PERSON] посилається на ту обставину, що саме за злочинні дії юрисконсульта [PERSON] та проректора [PERSON] , у виді неправдивих свідчень в суді несе відповідальність ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая». Однак, посилання на приписи ч. 1 ст. 1172 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачу не було завдано збитків під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, а як слідує зі змісту позову та доданих до нього документів, збитки завдані внаслідок неправдивих свідчень в межах цивільної справи. Наведене вище також свідчить про безпідставність вимог про виплату упущеної вигоди та моральної шкоди. При цьому, розрахунок позивача визначає, що відповідач зобов`язаний виплатити упущену вигоду разом із податками нарахованими на його заробітну платню, а потім ще сплатити суму податків від такої заробітної платні до бюджету. Також зазначає, що відповідно до розрахунків наданих позивачем він розраховує упущену вигоду а також інфляційні та 3% річних за період з листопада 2012 року по вересень 2018 року. Проте, одночасно з цим, позивач вважає, що фактично неправомірними діями (свідченнями) працівників Відповідача з 16.05.2014 року, йому завдано збитків, однак, до суду з вимогою про відшкодування таких збитків у вересні 2018 року, встановлений ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності сплив. Разом з тим, позивачем не надано будь-якого доказу в обґрунтування того, що в наслідок дій відповідача він втратив нормальні життєві зв`язки, не обґрунтовано будь-якими доказами втрата душевного спокою і наявність депресивного стану, не зазначено в чому виражаються такі переживання емоційного характеру і які наслідки мають, не аргументовано розмір майнової шкоди. Також позов не містить жодного доказу щодо втрати [PERSON] престижу та не наведено обґрунтувань, в чому ж полягає неможливість працевлаштуватися в інший ВУЗ. Враховуючи наведене, просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності, відмовити йому у їх задоволенні в повному обсязі та покласти на останнього судові витрати по справі (Том 1 а.с. 108-112). 03.09.2019 року позивачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву безпідставними виходячи з наступного. Відповідач вважає, що рішення апеляційного суду Волинської області від 16.05.2014 року у справі №161/16117/13 набрало законної сили і зазначений факт не може бути підставою для стягнення недоотриманої заробітної плати. Проте відповідач ніяким чином не спростовує той факт, що позивач після постановлення вказаного вище рішення апеляційної інстанції вживав всіх наданих законом способів в доведенні своєї правоти, зокрема, після звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною, закриття провадження у справі та не виключає вини, а тому не звільняє від цивільної відповідальності щодо відшкодування шкоди. Із наведеного слідує, що саме по собі рішення апеляційного суду Волинської області від 16.05.2014 року у справі №161/16117/13, яке набрало законної сили, не виправдовує незаконних, протиправних дій відповідача та третіх осіб, а порушені права позивача підлягають судовому захисту. Крім того, посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 14.11.2018 року без ідентифікації її по номеру справи та враховуючи наявні факти вирішення питань про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права - п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зводить нанівець заперечення відповідача. Разом з тим, проректор [PERSON] , в суді у якості свідка підтверджував не сторонні факти, а лише під присягою завірив суд в тому, що складені ними, як працівником юридичної особи в інтересах якої він діяв, на що є відповідні вказівки в актах, акти відсутності позивача на роботі є дійсними та всі викладені в них відомості відбувалися в реальності, що було спростовано в рамках кримінального провадження № 12016030000000189 та зафіксовано в судовому рішенні. Відповідач вважає, що сума упущеної вигоди розрахована з місячного окладу в 2400,00 грн. має бути зменшена на 433,44 грн. за кожен місяць, так як це є податки. Однак, юридична особа, якщо вона має виплатити фізичній особі певну суму коштів, то з цієї суми коштів вона утримує (вираховує) податок з фізичних осіб і сплачує його до бюджету. При цьому, суд не є податковим агентом в даному випадку, так як він не виплачує суму, а лише присуджує її до виплати. Крім того, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу. За таких обставин, відповідач подаючи заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності сам фактично визнає підставність та правомірність поданого позову, визнає факт порушення прав позивача в неотриманні упущеної вигоди в результаті незаконного звільнення з роботи. Щодо строків нарахування упущеної вигоди, відсотків річних та інфляційних вказує, що вони нараховані за весь тривалий період судової тяганини, який так розтягнувся в часі не від волі позивача, а від навмисних злочинних та протиправних дій відповідача та третіх осіб, що вважаємо вагомою та суттєвою підставою для визнання поважності пропуску строків позовної давності. Враховуючи викладене, просить задовольнити в повному обсязі, в тому числі щодо позовних вимог, які виходять за рамки останніх трьох років та передували зверненню до суду із цим позовом, у зв`язку із поважністю причин пропуску такого строку (Том 1, а.с. 134-140). 08.01.2020 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить стягнути із відповідача на свою користь 1535593,33 грн., з яких: упущена вигода в розмірі 949070,55 грн., 3% річних 82710,65 грн., інфляційні 336634,12 грн. та моральна шкода 167178 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. (Том 2, а.с. 40-41). В судовому засіданні представники позивачів заявлені позовні вимоги у збільшеному розмірі підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку із поширенням не території Волинської області коронавірусної хвороби та з метою попередження інфекційних захворювань (а.с. 148). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань чи письмових пояснень до суду не подав. Вирішуючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає його безпідставним, оскільки попри протиепідемічні заходи, які діють в Україні, між обласне транспортне сполучене продовжує здійснюватися та є доступним, а робота Луцького міськрайонного суду Волинської області не є призупиненою, судові засідання відбуваються у штатному режимі із урахуванням карантинних обмежень. За таких обставин, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, у вересні 2013 року [PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду із позовом про визнання наказу про звільнення з посади ректора неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 25.11.2013 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в цивільній справі № 161/16117/13-ц [PERSON] було поновлено на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ЗАТ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» з 18.02.2013 року. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 15.05.2014 року було задоволено апеляційну скаргу відповідача Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний науково технічний університет імені академіка Юрія Бугая»; заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.11.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення яким в позові [PERSON] до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний науково технічний університет імені академіка Юрія Бугая» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили і є чинним. Судом також встановлено, що 19.10.2016 року до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за № 12016030000000189 про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, що виразились у завідомо неправдивому показанні свідка у суді в цивільній справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.06.2017 року в кримінальній справі № 161/14760/16-к про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] , останніх було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення їх до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12016030000000189 від 19.10.2016 року про обвинувачення останніх закрито, у зв`язку із їх звільненням від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов потерпілого [PERSON] до обвинувачених [PERSON] та [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди - залишено без розгляду (а.с. 15-18). Вказана ухвала суду набрала законної сили і є чинною. 27.07.2017 року ухвалою Апеляційного суду Волинської області у справі № 161/16117/13-ц відмовлено у відкритті апеляційного провадження за заявою [PERSON] , поданою 06.07.2018 року від його імені представником, про перегляд рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.05.2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. Ухвала Апеляційного суду Волинської області від 24.07.2017 року мотивована тим, що як убачається з матеріалів справи, рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.05.2014 року, яке заявник просить переглянути у зв`язку із нововиявленими обставинами, набрало законної сили 15.05.2014 року, в той час як із позовом позивач звернувся лише 06.07.2017 року, тобто за спливом трьохрічного строку (а.с. 24-25). 04.07.2018 року постановою Верховного суду у справі №161/16117/13-ц касаційну скаргу [PERSON] на вищевказане судове рішення суду апеляційної інстанції залишено без задоволення, з тих мотивів, що із заявою про перегляд судового рішення на підставі п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) позивач звернувся лише 06.07.2017 року, тобто після сплину трирічного строку. Свої позовні вимоги у даній справі позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що у зв`язку із злочинними діями [PERSON] та [PERSON] , які є працівниками ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», під час здійснення останніми своїх службових обов`язків, його було звільнено із займаної посади ректора у Луцького біотехнічного інституту, що, в свою чергу, призвело до тривалої судової тяганини. При цьому, при вирішенні питання про поновлення його на роботі, судами було допущений формалізм, у зв`язку з чим йому не було поновлено строки на звернення з відповідним позово м. Зазначеними діями йому було завдано шкоду, яку він оцінює в 1535593,33 грн., з яких: упущена вигода в розмірі 949070,55 грн., 3% річних 82710,65 грн., інфляційні 336634,12 грн. та моральна шкода 167178 грн., а також просить стягнути її з відповідача. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 16 ЦК України імперативно визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. При цьому, справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить із основоположної природи відшкодування завданої шкоди, яка визначає обов`язок по відшкодуванню такою виключно за доведеності вини саме винної особи, яка її завдала. Тобто, у даному випадку, доведенню підлягає та обставина, що між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача та наслідками в вигляді завдання матеріальної шкоди, яка виразилася в упущеній вигоді та перенесенні моральних стражданнях у зв`язку з цим - є причинно-слідчий зв`язок. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.02.2013 року у справі № 0308/17160/12 позовні вимоги [PERSON] було задоволено, зокрема, поновлено [PERSON] на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» з 12.09.2012 року і в цій частині допущено негайне виконання рішення. На виконання вищевказаного судового рішення 12.02.2013 року наказом ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» № 5-аК «Про поновлення на роботі [PERSON] » було поновлено з 12.09.2012 року [PERSON] на посаді ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» з окладом згідно штатного розпису. Наказом ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» від 18.02.2013 року № 6-аК за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України [PERSON] було звільнено з займаної посади. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються. Судом також встановлено, що підставою для звільнення [PERSON] із посади ректора Луцького біотехнічного інституту ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» став акт від 18.02.2013 року про те, що [PERSON] відмовився розписатися в наказі ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» № 6а-К від 18.02.2013 року за ознайомлення з ним (а.с. 21). Зазначений акт був складений комісією ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» у складі проректора [PERSON], юрисконсульта [PERSON], начальника відділу кадрів [PERSON], головного бухгалтера [PERSON], менеджера з адміністративної діяльності [PERSON], Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України - юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У своїй постанові судова палата у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 року. у справі № 6-229цс14, прийшла до висновку, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа. з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (постанова). Разом з тим, посилання позивача на злочинні дії [PERSON] та [PERSON] , які виразилися у наданні неправдивих свідчень в суді, є нічим не обґрунтованими та безпідставними, а доводи про наявність вини останніх у його звільненні є власними припущеннями сторони позивача. Так, судом встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.06.2017 року в кримінальній справі № 161/14760/16-к обвинувачених [PERSON] та [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12016030000000189 від 19.10.2016 року про обвинувачення останніх закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Зі змісту вказаної ухвали суду від15.06.2017 року вбачається, що вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України не встановлена, доводи ж про зворотне є власним трактуванням обставин стороною позивача. Також, суд звертає увагу на ту обставину, що акт від 18.02.2013 року, який був складений ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», був підписаний комісією у складі п`яти осіб. При цьому, кримінальне провадження № 12016030000000189 від 19.10.2016 року, було внесене до ЄРДР відносно двох осіб - щодо проректора [PERSON] та юрисконсульта [PERSON] . Тобто, оцінка неправомірності діям начальника відділу кадрів [PERSON] , головного бухгалтера [PERSON] , менеджера з адміністративної діяльності [PERSON] , які ймовірно могли містити ознаки злочину з приводу підписання акту від 18.02.2013 року, не надавалася. Одночасно з цим, у своєму позові [PERSON] визначив як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, лише [PERSON] , не зазначивши чому він вважає, що виключно його діями з підписання акту, а в подальшому неправдивими свідченнями, йому було заподіяно шкоду. В свою чергу, безпідставними також є посилання сторони позивача на надмірний формалізм судів України при вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яким у задоволенні його позову до ПВНЗ «Міжнародний науково технічний університет імені академіка Юрія Бугая» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди йому було відмовлено через пропуск трирічного строку на звернення з таким. Так, навіть за умови поновлення [PERSON] строку на звернення з вищевказаною позовною заявою, це жодним чином не свідчить про обгрунтованість його позову та про те, що рішенням суду його беззаперечно було б поновлення на роботі. Вказані доводи позивача [PERSON] є лише його припущенням щодо результату розгляду його справи судом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду, стороною позивача в ході розгляду справи не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що з вини ПВНЗ «Міжнародний науково технічний університет імені академіка Юрія Бугая» йому було завдано шкоду, яка є предметом розгляду даної справи. За таких обставин, суд вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] до Відокремленого структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту ЗАТ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» в особі ПВНЗ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» про стягнення збитків та моральної шкоди, завданих злочином, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання про застосування у даному спорі строку позовної давності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З заявою про поновлення строку звернення до суду [PERSON] та його представники не зверталися, оскільки вважають, що строк позовної давності не пропущено. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Відокремленого структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту ЗАТ «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» в особі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] , про стягнення збитків та моральної шкоди, завданих злочином слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У своїй постанові від 28.11.2018 року в справі № 761/11472/15-ц, Верховний суд прийшов до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру. Згідно пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за звернення фізичної особи до суду з позовною вимогою майнового характеру, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 08.01.2020 року, позивач просив стягнути з відповідача 167178 грн. моральної шкоди. Враховуючи наведене, з урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 1671,78 грн. судового збору, який становить 1% від позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 15, 16, 1172 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed