Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] В обгрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що йому відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 02.04.1987 належить будинок у [ADDRESS] в якому, окрім нього, зареєстровані його дружина [PERSON] та онук [PERSON], [INFO]. Однак відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку з травня 2000 року, його майна та особистих речей у будинку немає. У зв'язку з цим вважає, що відповідач створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, він не може оформити житлової субсидії та сплачує комунальні послуги з розрахунку всіх зареєстрованих у будинку осіб, а тому як власник житла змушений звернутись з даною позовною заявою до суду, оскільки добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить справу розглядати за його відсутності. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити. За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок у [ADDRESS]), що стверджується копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 02.04.1987 /а.с. 8/. З довідки Дашавської селищної ради № 2062 від 07.12.2018 та копії будинкової книги судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані, окрім позивача, його дружина [PERSON] та внук [PERSON], відповідач по справі /а.с. 9-15/. Як вбачається з наявного у матеріалах справи акту від 03.12.2018, в результаті обстеження встановлено, що в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який з 2000 року не проживає за даною адресою, що підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка показала, що проживає по сусідству з позивачем та його дружиною і часто буває у них вдома. Їхній онук [PERSON] з 2000 року не проживає в будинку позивача, так як виїхав разом з матір'ю за кордон. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом беззаперечно встановлено той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у [ADDRESS] більше року, а саме з 2000 року, без поважних причин та на даний час знаходиться за кордоном, що стверджується належним чином завіреною його заявою від 08.01.2019. На підставі вищенаведеного, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] більше одного року в спірному будинку не проживає без поважних причин, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд вважає, що [PERSON] втратив право на житло в будинку № [ADDRESS], який на праві власності належить позивачу [PERSON], а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved