Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача [PERSON] основну заборгованість за договором позики від 22.06.2020 в розмірі 31758,00 грн. Також просить стягнути інфляційні втрати в розмірі 2457,55 грн та 3% річних в сумі 716,66 грн. Судові витрати в розмірі сплаченого судового збору просить стягнути з відповідача на свою користь. Позов обґрунтовано тим, що позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 31758,00 грн терміном на три місяці, про що [PERSON] 22.06.2020 власноручно написав розписку. Згідно розписки позичені кошти відповідач мав повертати рівними частинами протягом трьох місяців по 10595,00 грн, починаючи з 22.07.2020. Однак станом на день звернення до суду кошти позивачу не повернуті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті позов визнав повністю та не заперечує проти задоволення позовних вимог. З урахуванням положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, суд прийняв визнання позову відповідачем та вирішив розглянути справу з ухвалення рішення в судовому засіданні на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно боргової розписки від 22.06.2020 [PERSON] взяв у [PERSON] гроші в позику в розмірі 31758,00 грн з зобов`язанням повернути позику на протязі трьох місяців, починаючи з 22.07.2020, трьома рівними платежами по 10595,00 грн (а.с.5). Наданий позивачем в суді оригінал боргової розписки підтверджує невиконання відповідачем свого обов`язку повернути кошти. 22.12.2020 позивач на адресу відповідача направив претензію (досудову вимогу) про стягнення боргу за договором позики, не пізніше семи днів з моменту отримання даної претензії (а.с.6,7). Між сторонами склалися договірні відносини притаманні договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також загальними положеннями про договір та зобов`язання. За правилами ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набуває чинності з моменту його укладання. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до абз.1 ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу вимог ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правилами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до положень частини першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Встановлені в суді обставини грунтуються на доказах та дають підстави для висновку про наявність у відповідача простроченого грошового зобов`язання перед позивачем у виді основної суми позики - 31758,00 грн. Вимога про стягнення з відповідача на користь позивача крім основного боргу інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 2457,55 грн та 3% річних в розмірі 716,66 грн також відповідає встановленим в суді обставинам та положенням ст. 625 ЦПК України. Розрахунок цієї суми перевірений судом та є правильним. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, що відповідач не має заперечень проти позову та визнає позовні вимоги і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд при ухваленні рішення вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. Решту частину судового збору, суд у відповідності зі ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved