Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що відповідно до договору дарування він є власником 12 частини квартири [ADDRESS]. Відповідач, яка є власником іншої частини цієї квартири, чинить перешкоди позивачу користуванні вказаним житлом. В зв'язку з цим позивач змушений звернутись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженням майном, шляхом вселення його в зазначену квартиру.. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позов не визнав. Заслухавши пояснення представників сторін та оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення. Так, встановленим і визнаним є те, що відповідно до договору дарування, гр. [PERSON] подарувала позивачу [PERSON] 12 частину квартири [ADDRESS] (а.с.4). Встановленим є те, що відповідач являється власником 12 частини цієї ж квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2005р. Відповідач зареєстрована та постійно проживає у вказаному житлі разом зі своїм сином,сплачує комунальні послуги. Наведене підтверджується поясненнями представника відповідача, не заперечується позивачем та встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 07.04.2010 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно з компенсацією її вартості. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач чинить перешкоди [PERSON] у користуванні його частиною житла, про що свідчить звернення відповідача до правоохоронних органів. Відповідач заперечує спільне користування квартирою з відповідачем, так як вони є не родичами, не друзями і їх спільне проживання неможливе. За ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391ЦК України зазначає,що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливо відмовити власнику частини житла в користуванні його власністю з підстав відсутності родинних відносин з іншими мешканцями квартири, чи з підстав небажання відповідача вселяти в квартиру позивача. Отже, даючи аналіз зазначеним правовим нормам ЦК України та враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судових витра, яка складається із судового збору -243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved