Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 02.12.2015 року, \~в подальшому збільшивши предявлені вимоги (а.с.108), просив суд: припинити право спільної часткової власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: б-р. Вечірній 2/126, м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, належну [PERSON] на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2010 року № 2-4203/2010, яке набрало законної сили 28.12.2010 року; визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири, стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі вартості 1/6 частини квартири в сумі 29 462,00 грн.; припинити право спільної часткової власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: б-р. Вечірній 2/126, м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, належну [PERSON] на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2010 року № 2-4203/2010, яке набрало законної сили 28.12.2010 року; визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири, стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі вартості 1/6 частини квартири в сумі 29 462,00 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 14.02.2011 року на праві власності йому належить 2/3 частини квартири №126 в буд.№2 по б-ру Вечірньому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Право власності на частку в квартирі зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інші 1/3 частини квартири належать на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2010 року № 2-4203/2010, по 1/6 кожному. Враховуючи, що частка інших співвласників є незначною, її виділення в натурі не можливе, в той час як відповідачі в квартирі не зареєстровані та не проживають, мають у власності інше нерухоме майно, а їх сумісне проживання та спільне володіння квартирою є неможливим в силу відсутності між ними будь-яких сімейних, родинних стосунків, в досудовому порядку врегулювати спір немає можливості, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22.04.2016 року після повторного автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Євтушенку О.І. (а.с.38). Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Предявлені збільшені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Визначену ч.2 ст.365 ЦК України вимогу стосовно внесення на депозитний рахунок суду коштів в забезпечення предявлених вимог виконав, надавши суду оригінал квитанції ПАТ «СБЕРБАНК» за №3386225 від 04.05.2017 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, в контексті ст.76 ЦПК України повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. З метою дотримання розумних строків розгляду справи, з урахуванням згоди позивача, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідачів в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності на їх належність, допустимість та достатність, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2010 року № 2-4203/10, яке набрало законної сили 28.12.2010 року (а.с.10), [PERSON] та [PERSON], кожному окремо, на праві часткової власності належить по 1/6 частині квартири №126 в буд.№2 по б-ру Вечірньому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, успадковані ними після смерті [PERSON], померлого 19.01.2009 року. Інші 2/3 частини квартири, належні [PERSON], право власності на які виникло у неї за вказаним рішенням суду, подаровано останньою [PERSON] за договором дарування серії НАМ № 882435 від 14.02.2011 року, посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №35719702 від 31.03.2015 року (а.с.9) підтверджуються обставини належності [PERSON] на праві спільної часткової власності 2/3 частин квартири №126 в буд.№2 по б-ру Вечірньому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 29 кв.м. (а.с.7-8). Відповідно до ст.ст.317, 318 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст.ст. 355-356 ЦК України вбачається, що право спільної власності є частковим, якщо має місце визначення часток співвласників у спільному майні. Згідно зі ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як слідує зі ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, які кореспондуються зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Стаття 365 ЦК України передбачає випадки можливого припинення права особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників за рішенням суду, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16.01.2012 року у справі №6-81цс11 та від 02.07.2014 року у справі № 6-68цс14, які є обовязковими для судів в силу ст.360-7 ЦПК України. Предявляючи вимоги про припинення за відповідачами права власності на належні їм частки в спірній квартирі, позивач посилався на те, що такі частки у співвідношенні із загальною площею квартири 48,3 кв.м., відповідно по 8,05 кв.м. на кожного з них, є незначними, та технічно не можуть бути виділені в натурі. Можливості спільно володіти на користуватись квартирою у позивача з іншими співвласниками немає з огляду на відсутність між ними родинних, сімейних чи інших стосунків. Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON], хоча і є власниками 1/3 частини квартири №126 в буд.№2 по б-ру Вечірньому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, однак за вказаною адресою не проживають, оскільки фактично значаться зареєстрованими та проживають за адресою: [INFO], що підтверджується відповідями з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.19, 20), мають у спільній сумісній власності інше нерухоме майно квартиру [ADDRESS] (Подбєльського) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що вбачається з відповіді КП «Криворізьке БТІ» ДОР №790 від 07.04.2016 року (а.с.34). Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що припинення за відповідачами права на частку в спірній квартирі не завдасть їм істотної шкоди, відповідатиме мотивам суспільної необхідності, оскільки здійснюється судом виключно на підставі закону та не є протиправним втручанням в їх право власності з позбавленням належного їм майна, а фактично стосується перетворення їх майна з однієї форми (частки в квартирі) в іншу форму грошову. При цьому, застосування судом положень ч.1 ст.365 ЦК України щодо припинення права відповідачів на їх частку у спільному майні із грошовою компенсацією позивачем її вартості по своїй суті не суперечитиме ст.41 Конституції України, до чого також зводяться висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п.22, 38 рішення від 21.12.2010 року у справі «[PERSON] проти України» №35041/05, згідно яких «… попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів …», в той час як «… втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст.1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне…» (п.49 рішення Європейського суду з прав людини від 22.08.2008 року у справі «Україна-Тюмень» проти України» № 22603/02). Як роз'яснюється у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. В розумінні ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Таким чином, визначальним для припинення права особи на частку у майні за вимогою іншого співвласника із виплатою компенсації в судовому порядку, а відтак і основною передумовою переходу права власності на неї до позивача, є його обовязок попередньо виплатити вартість такої частки іншим співвласникам, в яких вона відчужується. Відповідно до п.43 рішення від 21.12.2010 року у справі «[PERSON] проти України» №35041/05, «… вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди». Згідно висновку експерта з питань оціночно-будівельної експертизи №25-16 від 08.07.2016 року (а.с.57-79), ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: б-р Вечірній 2/126, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, станом на 08.07.2016 року становить 176\~769 грн., відповідно вартість її 1/6 частини 29\~462 грн. Як вбачається з квитанції ПАТ «СБЕРБАНК» за № 33686225 від 04.05.2017 року (а.с.121) в забезпечення предявлених вимог на депозитний рахунок суду в ТУ ДСА України в Дніпропетровській області за № 37312066017442, код отримувача 26239738, код банку отримувача 820172, банк отримувача Державна казначейська служба України, внесено в повному обсязі вартість відчужуваної позивачем 1/3 частки квартири, що складає 58\~924 грн. Враховуючи дотримання та виконання позивачем імперативних вимог ч.2 ст.365 ЦК України щодо внесення на депозитний рахунок суду коштів в забезпечення вимог, наявність обставин, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України, які в своїй сукупності визначають можливість припинення права відповідачів [PERSON], [PERSON], кожного окремо, на 1/6 їх частки в квартирі №126 в буд.№2 по б-ру Вечірньому в м. Кривому Розі із визнанням за позивачем права власності на них, суд приходить до висновку про можливість задоволення предявлених ним вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів, кожного окремо, на користь позивача по 279,69 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (за відрахуванням недоплаченої суми судового збору в розмірі 14,93 грн. після збільшення позовних вимог з розрахунку: (176\~769*1/3)*1%/100% = 589,23 574,30) (а.с.1). Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав.

Outcome: approved