Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, зареєстрованого 27 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, про що зроблено актовий запис за № 38, між ним та його дружиною [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів. З 2015 року із відповідачем шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо. Наміру зберігати сім'ю він не має, а тому просив розірвати укладений шлюб. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав. Надаючи пояснення, послався на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши позиції сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню без з'ясування обставин справи. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 травня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 27 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 38. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 14 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 31. Між позивачем та відповідачем, внаслідок різних характерів, поглядів на шлюб та сім'ю, сімейні відносини не склалися. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, у зв'язку із втратою взаємної любові та поваги, почуття сімейної єдності. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги одне до одного, сторони наміру примирятися не мають, шлюб сторін носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачені підстави припинення шлюбу. Однією з таких підстав є його розірвання. Згідно з ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, визнання позову відповідачем, проживання сторін окремо одна від одної, малолітня дочка проживає з відповідачем окремо від позивача, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач вказала, що після розірвання шлюбу бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]». Таким чином, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 103 від 15 вересня 2016 року. Вказані витрати не підлягають відшкодуванню з відповідача, оскільки позивач зазначив, що витрати по сплаті судовому збору просить покласти на нього. На підставі ст. ст. 104, 105, 109 - 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved