Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заставнівського районного суду Чернівецької області з позовом, в якому, з урахуванням уточнених та зменшених позовних вимог, просив: - визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані в с. Добринівці по вул. Л.Українки,16 Заставнівського району Чернівецької області, укладений 16.03.2015 року між [PERSON] /даритель/ та [PERSON], [PERSON] /обдаровані/ та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 372, частково недійсним; - визнати договір дарування земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/ розміром 0,1359 га, що розташована в с. Добринівці по вул. Л.Українки,16 Заставнівського району Чернівецької області, укладений 16.03.2015 року між [PERSON]О./даритель/ та [PERSON], [PERSON] /обдаровані/ та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 373, частково недійсним; -визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с. Добринівці по вул. Л.Україніки,16 Заставнівського району Чернівецької області та земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, розміром 0,1359 га, що розташована в с. Добринівці по вул. Л.Українки,16 Заставнівського району Чернівецької області обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; -виділити в натурі [PERSON] в будівлях, що розташовані в с. Добринівці по вул. Л.Українки, 16 Заставнівського району Чернівецької області частку І по варіанту ІІ, а саме: в житловому будинку, літ. А-2: сходову клітку, площею 2,3 кв.м., вартістю 11926 грн.; кімнату, площею 21,1 кв.м. 109404 грн.; гараж, площею 25,2 кв.м. 130664 грн.; кімнату, площею 12,9 кв.м. 66887 грн.; кладову, площею 1,3 кв.м. - 6740 грн.; коридор, площею 5,5 кв.м. 28518 грн.; кухню, площею 12,5 кв.м. 64814 грн.; коридор, площею 4,6 кв.м. 23852 грн.; ванну кімнату, площею 31, кв.м. 16073 грн.; підвал літ. І 19510 грн.; ганок літ. «а» - 2052 грн.; ? вбиральні літ. Б 2846 грн., ? криниці літ. К 889 грн.; ? воріт №1 2251 грн.; ? огорожі №2 3307 грн., а всього на загальну суму 489234 грн., що становить 52/100 ідеальних часток, визнавши за [PERSON] право власності на вказані будівлі; -для приведення вищевказаного варіанту в дію зобовязати [PERSON] провести наступні роботи згідно висновку №425 судової будівельно-технічної експертизи: 1)встановити перегородку в приміщенні; 2)закласти дверний проріз в підвальному приміщенні; - виділити [PERSON] частину земельної ділянки, площею 341,5 кв.м. згідно варіанту 1 висновку №461 судової будівельно-технічної експертизи, що розташована в с. Добринівці по вул. Л.Українки,16, Заставнівського району Чернівецької області, згідно геометричних розмірів та в порядку, що відповідає руху годинникової стрілки, починаючи: 1)від т.10 до т. 9-39,06 м.; 2)від т.9 до т.6 8,52 м.; 3)від т.6 до т.8 на межі АД 38,94 м.; 4)від т.8 до т.10-8,8 м., визнавши за [PERSON] право власності на неї; -залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON], [PERSON] згідно вищевказаного висновку по варіанту 1 земельну ділянку, площею 676 кв.м., згідно геометричних розмірів та в порядку, що відповідає руху годинникової стрілки, починаючи: 1)від т.2 до т.4 38,03 м.; 2)від т.4 до т.8 17,6 м.; 3)від т.8 до т.1 на межі АД - 36,63 м., 4)від т.1 до т.2 18,22 м., визнавши за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16.10.1992 р. він уклав шлюб із [PERSON], який було зареєстровано у виконкомі Добриновецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області за актовим записом №6. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.09.2014 року даний шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей, які на даний час вже досягли повноліття [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) А.О. та [PERSON] Спільним подружнім життям з відповідачем вони проживали до 2012 р., після чого подружні відносини припинили і не поновлювали по даний час. За час спільного проживання, відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області подружжя придбало житловий будинок в с. Добринівці по вул. Л.Українки,16, Заставнівського району Чернівецької області, який було зареєстровано 29.03.2007 р. у Заставнівському РБТІ. Оскільки придбаний будинок був старий і фактично не придатний для проживання, вони знесли його і в травні 2007 року розпочали будівництво нового будинку, яке в подальшому вели спільною працею та за спільні кошти. Станом на 2012 р. будівництво житлового будинку та господарських будівель по вул. Л.Українки,16 в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області було завершено. З жовтня 2014 року по липень 2015 року він перебував на заробітках за межами України, коли повернувся не міг потрапити до житла, так як відповідачі змінили вхідні замки в дверях. Однак, не маючи іншого місця для проживання, він все ж таки проник до даного житлового будинку, де і проживає по даний час. Крім того, в липні 2015 р. йому стало відомо, що його колишня дружина [PERSON] відчужила їх спільне майно у вигляді житлового будинку за адресою: вул. Л.Українки,16, с.Добринівці Заставнівського району, подарувавши його та земельну ділянку на якій він розташований їхнім дітям [PERSON] та [PERSON] Враховуючи те, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, письмову згоду на укладення даного договору він не давав, а з переходом права власності на будівлі, право власності на землю переходить пропорційно до часток у праві власності на будинок, тому просить визнати договори дарування частково недійсними, визнати будинок та землю спільним майном подружжя та поділити спільне майно подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники - [PERSON] та [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Позивач [PERSON] суду пояснив, що 16.10.1992 р. він одружився із [PERSON], з якою після одруження проживав в с. Добринівці. У 2004 році вони вдвох поїхали на заробітки в Італію, а 29.03.2007 р. за спільні кошти придбали будинок в с. Добринівці, який був оформлений на дружину. Оскільки будинок був старий вони знесли його і на цьому ж місці розпочали будівництво нового житлового будинку. Будівництво нового будинку розпочали в 2007 році, а у 2008 році вже почали в ньому проживати лише на першому поверсі. В 2010 р. вони підвели газ до будинку. Будівництво було самочинне, відповідних дозвільних документів для будівництва не було. В 2014 р. вони розлучилися. В подальшому всі документи виготовлялися на [PERSON] Земельну ділянку приватизувала його дружина. У 2015 році поки він перебував в Італії, дружина розпорядилася їх спільним майном на власний розсуд. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок є спільною сумісною власністію подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому позивач має повне право на ? частку у вказаному майні. Вказала, що земельна ділянка не придбавалася згідно умов договору купівлі-продажу будинку, її набули в користування разом із спільно придбаним будинком, а тому [PERSON] набув право власності на неї тоді, коли купував будинок. В 2012 р. подружжя [PERSON] припинили підтримувати подружні відносини і в той час припинилися будівельні роботи. Новозбудований житловий будинок був зданий в експлуатацію 23.01.2015 р. У 2008 р. позивач проводив електрику в будинку, штукатурив стіни, встановлював огорожу. 8 місяців [PERSON] перебував за кордоном, приїздив до житла на 1-2 місяці. На даний час він проживає на першому поверсі, проте згідний проживати і на другому поверсі. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що у 2007 році був придбаний житловий будинок, який був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Через деякий час вказаний житловий будинок був зруйнований, в звязку із чим зникла спільна сумісна власність подружжя. Будівництво нового житлового будинку велося за кошти відповідачки, які вона заробляла за кордоном. За час будівництва наймалася бригада майстрів для виконання будівельних робіт, кошти на які виділялися відповідачкою. Земельна ділянка, яка використовувалася для будівництва, була приватизована в 2013 р. , а тому вона не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Починаючи з 2012 р. шлюбні відносини між сторонами було припинено, а будівництво не було доведено до готовності. Згідно довідки Заставнівського РБТІ відсоток готовності житлового будинку станом на 2013 р. складав 89%. Надалі відповідач [PERSON] завершувала будівництво житлового будинку за власні кошти до здачі його в експлуатацію на земельній ділянці, яка є її особистою власністю. Зауважив, що право власності на нерухоме майно набувається з моменту здачі в експлуатацію, до цього часу воно є незавершеним будівництвом. Набувши право власності на житловий будинок, [PERSON] самостійно відчужила нерухомість, оскільки вже на той час не перебувала у шлюбі. Земельна ділянка не підлягає поділу, оскільки не є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач не довів, що приймав участь в будівництві. Вся дозвільна документація (технічний паспорт, будівельний паспорт) виготовлялися на відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Будучи допитаною як свідок показала, що до того, як був збудований новий житловий будинок їх сімя (мати, батько, вона і сестра) проживали в будинку бабусі. Їй відомо, що батько за час перебування у шлюбі з матірю знайшов собі іншу жінку. Після чого у 2004 р. її мати виїхала за кордон в Італію на заробітки де доглядала за жінкою похилого віку. Восени цього ж року її батько виїхав з іншою жінкою за кордон на роботу по контракту. Через деякий час та жінка покинула його і він повернувся до матері, разом з якою заробляли гроші і пересилали до його матері. У 2007 році батько придбав новий автомобіль, тоді їй було 15 років. Зі слів батька їй відомо, що йому житловий будинок не був потрібний, оскільки у нього є спадщина після матері. Ініціатором будівництва була їх мати. Старий житловий будинок вони придбали за мамині гроші, тому право власності на нього оформили за нею. Будівельні матеріали придбавала мама, а батько все перевозив на своєму тракторі. В 2007 р. вони вимурували будинок, після чого знову виїхали за кордон. Однак, батьки не проживали разом, мати тільки іноді відвідувала його. В 2010 р. батько поштукатурив будинок за кошти, які йому присилала їх мама. За час будівництва батько допомагав роботою, однак кошти на будівництво не вкладав. Мама вкладала власні гроші в будинок, а батько купив автомобіль. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], належним чином повідомлені про дату та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки в судове засідання не повідомили. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази , суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 16 жовтня 1992 року, який був розірваний на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 вересня 2014 року. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] Зазначені обставини визнаються сторонами. Перебуваючи в шлюбі, позивач та відповідач 29 березня 2007 року придбали житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходився в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області по вул. Л.Українки №16, згідно договору купівлі продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі № 1646 ( а.с.23-24). Оскільки придбаний будинок був непридатний до проживання, сторони його знесли та в травні 2007 року без відповідного дозволу (самочинно) на місці старого будинку розпочали будівництво нового. Зимою 2008 року сімя переїхала проживати на перший поверх новозбудованого будинку, який був на той час вже підєднаний до електричних мереж ( згідно технічних умов приєднання від 27.06.2008 року (а.с.150-151). Упродовж наступних років сторони перебували на заробітках за межами України, проте продовжували проводити будівельні роботи. 20.05.2010 проведені роботи по газифікації будинку (а.с.145-149). Сторони припинили шлюбні відносини з початку 2012 року, з цього часу не проживали разом, не мали спільного господарства та бюджетів. 19.09.2014 шлюб між сторонами розірвано. Зазначене підтверджується рішенням Заставнівського районного суду від 19.09.2014 та не заперечується сторонами. Будівництво спірного будинку тривало до припинення сторонами шлюбних відносин та будівельні роботи завершено під час перебування сторін в шлюбі. Зокрема, як вбачається з довідки Заставнівського районного БТІ від 05.09.2013 №300 станом на 31.12.2012 ступінь готовності недобудованого будинку, який не зданий в експлуатацію становив 89% (а.с.144). Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили той факт, що будинок був збудований під час шлюбу сторін до припинення ними шлюбних відносин. Свідок [PERSON], що проживає по сусідству, суду показав, що [PERSON] та [PERSON] знає давно. В 2007 році вони придбали старий житловий будинок, який згодом знесли та розпочали нове будівництво, яке здійснювали спільно. В 2007 р. були вимурувані стіни, вставлені вікна та перекритий дах, у 2008 р. подружжя розпочало проживати у новій будівлі. Будівництво фундаменту вони здійснювали своїми силами, а стіни мурувала бригада майстрів. Роботи по перекриттю покрівлі, проведення водо -, електро - постачання, штукатурення стін [PERSON] здійснював самостійно. На даний час у спірному будинку вимурувані стіни, зроблені перегородки, перекрита покрівля, встановлені пластикові вікна та двері. На першому поверсі всередині поштукатурені та побілені стіни у кухні, спальні, залі та бані, покладена підлога. Другий поверх тільки вимуруваний і вставлені міжкімнатні двері. Після 2008 р. ніякі будівельні роботи на ІІ поверсі не проводилися. Свідок [PERSON], односельчанин, суду показав, що в 2007 р. він очолював бригаду з 5 майстрів, яка вимурувала житловий будинок по вул. Л.Українки,16 в с. Добринівці. Зведення стін будинку вони розпочали на початку літа, вимурували І та ІІ поверх. Під час даних робіт була присутня дружина [PERSON], його мати готувала їм їсти. Олександр розраховувався з ними, придбавав усі необхідні будматеріали, на тракторі привозив їм керамблок. Для будівництва було заготовлено більше половини необхідної цегли, якщо не вистачало - [PERSON] ще привозив. Перекриття між поверхами [PERSON] здійснював своїми зусиллями. До зими 2007 року сімя перейшла проживати у будинок. Свідок [PERSON], яка проживає по сусідству, суду показала, що подружжя [PERSON] у 2007 р. розпочало будівництво нового житлового будинку на місці, де знаходився раніше старий будинок, який вони придбали. Впродовж літніх місяців стіни житлового будинку були зведені, перекритий дах і вставлені вікна. Після чого [PERSON] поїхали в Італію. В 2008 р., коли вони повернулися із-за кордону - закінчили встановлення огорожі, доріжок і перейшли проживати до будинку всі четверо. Через рік [PERSON] самостійно штукатурив стіни, мурував сходи та огорожу, при цьому його мати допомагала готувати цементний розчин. На час будівництва він проживав у своєї матері. Зі слів [PERSON] їй відомо, що будинок він будував за власні гроші. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] 08.11.2012 р. після припинення шлюбних відносин, проте перебуваючи в шлюбі, отримала дозвіл на будівництво спірного житлового будинку, що підтверджується рішенням Добриновецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 9 сесії 6 скликання №9/136-12 «Про надання дозволу на будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд» (а.с.111). 23.01.2015 р. [PERSON] зареєструвала право власності на спірний житловий будинок згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ( а.с.114-115). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. (Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 05.04.2017 в справі №6-6-399цс17). Частиною 1 статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Оскільки в розумінні ст. 60 СК України майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, то тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю. Відповідач [PERSON] посилається на те, що будинок є її особистою власністю, оскільки знесений будинок був придбаний за її особисті кошти, також новостворений будинок збудований на зароблені виключно нею гроші та відповідач її колишній чоловік ніяких коштів на будівництво ніколи не надавав. Однак, суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на те, що суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів, підтверджуючих вартість та походження витрачених нею особистих коштів на будівництво спірного будинку. Показання відповідача [PERSON]- доньки сторін, про те що будинок побудований виключно за кошти її матері [PERSON], суд оцінює критично, оскільки в період будівництва свідок була неповнолітньою дитиною і не могла достеменно володіти інформацією , яким чином батьки розпоряджалися заробленими грошами. Доводи представника відповідача про те, що в 2012 році було побудовано тільки стіни та дах будинку спростовуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] які підтвердили, що ще у 2007 році в будинку були вимурувані стіни, вставлені вікна, двері, побудовано дах, зроблені перегородки, перекрита покрівля. Також свідки підтвердили що позивач [PERSON] сам особисто своєю працею приймав участь у будівництві спірного будинку, зокрема перевозив на своєму транспорті будівельні матеріали, штукатурив стіни, прокладав підлогу, перекривав покрівлю, проводив електропроводку, мурував сходи та огорожу. Також посилання відповідача [PERSON] про те, що будівництво будинку закінчено вже після розірвання шлюбу нею самостійно, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки це не доведено відповідними доказами щодо визначення будівельних робіт, які проведені самостійно відповідачем та витрачених на це коштів. Разом з цим в судовому засіданні встановлено, що на час вирішення спору ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку становить 86%. Зазначене підтверджується висновком №425 судової будівельно-технічної експертизи (а.с.14). З огляду вищенаведеного, суд вважає доведеним, що спірне домоволодіння було фактично побудоване подружжям [PERSON] під час шлюбу до припинення шлюбних відносин і розірвання шлюбу та самостійно відповідачем [PERSON] не добудовувалося. Джерелом його набуття були спільні сумісні кошти та праця позивача і відповідача, як подружжя. У звязку із цим суд приходить до висновку, що саме це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], не зважаючи на те, що право власності на нього зареєстровано після розірвання шлюбу на відповідача [PERSON] За таких обставин суд вважає, що спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного. Встановлено, що 16 березня 2015 року відповідач [PERSON] подарувала своїм донькам - відповідачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по ? частці житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями за адресою с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області вул. Л. Українки, буд.16 та земельну ділянку за цією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначене підтверджується відповідними договорами дарування, посвідченими 16.03.2015 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с.56-60). Частиною 2 ст.68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 65 ч.2 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. (Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 в справі за №6-727цс16). У справі встановлено, що предметом спору є майно, набуте позивачем [PERSON]З під час шлюбу з відповідачем [PERSON] Позивач предявив позов про визнання частково недійсним договору дарування будинку, який він вважає таким, що набутий під час шлюбу. Розірвання шлюбу не є підставою для незастосування ст.60 та ч.2 ст.65 СК України, оскільки за своїм статусом спірний будинок не перестав бути спільним майном подружжя. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], діючи всупереч вимогам зазначених норм права, одноособово розпорядилася належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном, уклавши договір дарування житлового будинку з відповідачами [PERSON], [PERSON] без згоди позивача. Також за обставинами даної справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], як доньки сторін, не могли не знати, що майно належить їхнім батькам на праві спільної сумісної власності та їх мати, укладаючи цей договір не отримала згоди батька. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що зазначений договір дарування житлового будинку від 16.03.2015, в частині відчуження частки позивача [PERSON], належної йому на праві спільної сумісної власності подружжя, укладений з порушенням норм ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а тому, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України його слід визнати недійсним в цій частині. На думку суду позовна вимога про визнання земельної ділянки площею 0,1359 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Л.Українки,16, в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області спільною сумісною власністю подружжя є безпідставною, оскільки, встановлено, що рішенням Добриновецької сільської ради 13 сесії 6 скликання від 14.03.2013 року №13/183-13 відповідачу [PERSON] в порядку безоплатної приватизації надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Л.Українки,16, в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області орієнтовною загальною площею 0,14 га. для обслуговування спірного житлового будинку (а.с.113). Надалі рішенням 15 сесії 6 скликання від 13.06.2013 року №15/212-13 затверджено вказану документацію та передано у власність відповідачки вказану земельну ділянку, загальною площею 0,1359 га. та зареєстровано право власності на землю 21.08.2013 р., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ( а.с.114). Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] в Державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено 06.08.2013 за №2190883 ( а.с.40). Дана земельна ділянка, в силу вимог ст. 57 СК України (в редакції чинній на час набуття права власності) є особистою власністю відповідача [PERSON] Отже за таких обставин, суд вважає, що вимога про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає. Проте, як розяснив Пленум Верховного суду України в п.18-2 своєї постанови від 16.04.2004 №7 (із відповідними змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Оскільки позивач звернувся до суду з позовною вимогою про поділ будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, то до нього на підставі ч.4 ст.120 ЗК України, переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій знаходиться цей будинок у розмірі частки права власності у спільному житловому будинку з належними до нього надвірними спорудами. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майно вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON], уклала договір дарування земельної ділянки від 16.03.2015 без згоди позивача [PERSON], тому такий договір слід визнати недійсним, в частині відчуження частки земельної ділянки, яка переходить позивачу у звязку із поділом житлового будинку як спільної сумісної власності подружжя. Звертаючись до суду та уточнюючи позовні вимоги, позивач також порушив питання про поділ спірного будинковолодіння між сторонами та виділ йому в натурі належної частки у спільному майні подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Приписами ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно висновку №425 від 04.02.2016 судової будівельно-технічної експертизи, виконаного судовим експертом [PERSON], ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Л.Українки, 16 в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області складає 1000147 грн. При грошовому розподілі будинковолодіння по ? частці кожному із співвласників повинно належати по 500073 грн. Згідно вказаного висновку експерта запропоновано два варіанти поділу приміщення житлового будинку та господарських будівель і споруд на дві частини в співвідношення ? до ?. (а.с.1-32 т.2) Позивач, звертаючись до суду просив поділити житловий будинок з господарськими спорудами та виділити йому в натурі як першому власнику згідно другого варіанту розподілу висновку експертизи №425 та визнати за ним право власності на 52/100 частин приміщень в житловому будинку та належних до нього господарських споруд. При цьому представником позивача в судовому засіданні зазначено, що позивач погоджується і на інший варіант розподілу спірного нерухомого майна. Проте, з сторони відповідачів свого варіанту розподілу спірного майна не запропоновано у звязку з невизнанням заявленого позову в повному обсязі. Розглянувши запропоновані експертом варіанти поділу спірного будинковолодіння, суд приходить до висновку, що слід поділити майно між сторонами саме таким чином, як просить позивач згідно другого варіанту поділу, визнавши його першим власником. Разом з цим висновком встановлено, що в такому випадку частка першого власника в загальній вартості нерухомого майна становить 52/100, що в грошовому еквіваленті складає 489734 грн., що на 10339 грн. менше за ідеальну частку ( 500073 грн.). Реальна частка другого власника становить 48/100, що в грошовому еквіваленті складає 510413 грн., що на 10339 грн. більше за ідеальну частку. Отже зазначений поділ технічного можливий з відхиленням від рівного розміру часток кожного власника у спільній власності. Враховуючи, що вартість майна, яка залишається другому власнику на 10339 грн. більше за ідеальну частку, суд не присуджує грошову компенсацію [PERSON], як власнику, частка якого зменшилася, виходячи із принципу диспозитивності, оскільки позивач не звертався з такою вимогою до відповідачів. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що такий варіант розподілу не можливий, оскільки сторонам передається у власність по ? частці вбиральні, воріт, огорожі та ? частці криниці, у звязку з тим, що такий спосіб поділу цих споруд забезпечить їх використання за цільовим призначенням для нормального володіння будинком в цілому всіма його власниками. Законом України №191-VIII від 12.02.2015 статтю 152 ЖК України викладено в новій редакції, згідно якої виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та (або) інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується. Висновок експертизи передбачає, що для відокремлення приміщень будинку необхідно провести наступні роботи: встановити перегородку в прим.1-1; влаштувати вхідний тамбур та ганок для другого власника; закласти дверний проріз в підвальному приміщенні, влаштувати вхід в підвал крізь приямок для другого власника. Зазначені роботи не передбачають втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування. Отже відсутність документів, що дають право на виконання таких робіт не є порушенням норм матеріального права Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про виділ позивачу відповідно до висновку експертизи №425 частки І по ІІ варіанту розподілу спірного будинковолодіння та визнання за ним права власності на 52/100 ідеальних часток, а також зобовязання провести відповідні роботи для відокремлення приміщень підлягає задоволенню. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Л.Українки,16, в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області та провести розподіл її за першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи №461, виділивши йому частину земельної ділянки площею 341,5 кв.м, яка необхідна для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, визнавши право власності на неї за [PERSON]; частину земельної ділянки площею 676 кв.м залишити в спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнавши за ними право власності на вказану земельну ділянку. Вирішуючи спір, суд вважає обраний позивачем спосіб розподілу земельної ділянки таким, що не відповідає приписам матеріального права, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, спірна земельна ділянка була отримана в користування подружжям при набутті права власності на будинок вул. Л.Українки,16, в с. Добринівці Заставнівського району Чернівецької області згідно договору купівлі продажу від 29.03.2007 року. В серпні 2013 відповідач [PERSON] набула право власності на зазначену земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації, у звязку з цим суд не визнав її обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не оспорено право власності на земельну ділянку, зареєстроване одноособово за відповідачем [PERSON], яке набуте шляхом її безоплатної приватизації. 16.03.2015 року відповідач [PERSON] відчужила спірну земельну ділянку в рівних частках по ? своїм дітям [PERSON] та [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Визнання судом частково недійсним зазначеного договору дарування спірної земельної ділянки (в частині відчуження частки земельної ділянки, яка переходить позивачу у звязку із поділом житлового будинку як спільної сумісної власності подружжя) не тягне припинення права спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на іншу частину земельної ділянки, яка відчужена їм матірю [PERSON] Вирішуючи вимогу про поділ всієї спірної ділянки, у спосіб запропонований позивачем, суд не може визнати право приватної власності за позивачем [PERSON] на частину земельної ділянки, а частину земельної ділянки залишити у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки ця ж земельна ділянка (її частина, не виділена в натурі) перебуває у спільній частковій власності відповідачів [PERSON] та [PERSON], згідно договору дарування. У звязку з тим, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині поділу земельної ділянки та визнання за ним права власності на неї у спосіб, запропонований позивачем. На підставі ст.ст.57, 60, 65, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 203, 358, 369, 372, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України, ст.152 ЖК України,

Outcome: partial