Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом, який підтримав в судовому засіданні та просить суд розірвати трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року, укладений між ним та найманим працівником [PERSON], а також просить суд зобов'язати Орджонікідзевський міський центр зайнятості зняти даний договір з реєстрації. В процесі розгляду справи відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов, який він підтримав в судовому засіданні про зміну причини звільнення, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди, який ухвалою Орджонікідзевського міського суду від 02.10.2013р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Від позивача [PERSON] (Відповідача за зустрічним позовом) участь у судовому засіданні забезпечив представники за довіреністю [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні підтримали вимоги первісного позову та заперечували проти задоволення зустрічного позову в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] (Позивача за зустрічним позовом) участь у судового засіданні приймав представник за довіреністю [PERSON], який у судовому засіданні заперечував проти вимог первісного позову повністю та підтримав та уточнив вимоги зустрічної позовної заяви. Представник Орджонікідзевського міського центру зайнятості в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з серпня 2012 року до липня 2013 року він працював водієм у ПП [PERSON], здійснював вантажні перевезення по Україні та Європі. Він власноручно писав пояснення щодо відсутності працівника [PERSON] на роботи у ПП [PERSON], а також власноручно ставив підписи в актах щодо відсутності [PERSON] на роботи, складені [PERSON]. Юридична адреса ПП [PERSON] знаходиться по [ADDRESS], де і видавалися необхідні документи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з квітня 2001 року до липня 2013 року він працював водієм у ПП [PERSON], здійснював вантажні перевезення по Україні та Європі. Участі у складанні та оформленні актів він не приймав. Заробітну плату отримував. [PERSON] видавала необхідні документи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що по [ADDRESS] знаходиться юридична адреса його сина [PERSON], яка містить в собі офіс, де проводиться оформлення необхідних документів та куди приходять як її син, так і водії, які працюють на даному підприємстві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає по сусідству з офісом [PERSON], який знаходиться по [ADDRESS] та за його проханням приймала участь у оформленні актів щодо відсутності водія підприємства [PERSON] на робочому місці. Вона власноручно ставила підписи в актах щодо відсутності [PERSON] на роботи, які складалися в відповідні дні та час, які відповідають дійсності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з жовтня 2012 року він працює водієм у ПП [PERSON], здійснював вантажні перевезення. Він власноручно ставив підписи в актах щодо відсутності [PERSON] на роботи, складені [PERSON]. Юридична адреса ПП [PERSON] знаходиться по [ADDRESS], де і видавалися необхідні документи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював водієм у ПП [PERSON], здійснював вантажні перевезення. Він власноручно ставив підписи в частині актах щодо відсутності [PERSON] на роботи, в деяких актах вважає, що підписи не його, а іншої особи. Окрім того він власноручно писав заяву про те, що [PERSON] на роботу не ходив. Юридична адреса знаходиться по [ADDRESS]. Суд заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи оцінив їх в сукупності прийшов до висновку, що первісний позов [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за наступних підстав. За первісним позовом. Судом встановлено, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та найманим працівником [PERSON] укладено трудовий договір №04871100273 від 7 червня 2011 року, відповідно якого на [PERSON] покладено виконання обов'язків водія. Також, судом з'ясовано, що [PERSON] починаючи з 08.05.2013 року по 06.06.2013 року свої трудові обов'язки не виконував, оскільки в цей час перебував вдома. Відсутність [PERSON] протягом часу з 08.05.2013р. по 06.06.2013р., підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, показами допитаних у справі свідків, актами про підтвердження відсутності [PERSON], складеними 08.05.2013р., 13.05.2013р., 14.05.2013р., 15.05.2013р., 16.05.2013р., 17.05.2013р., 20.05.2013р., 21.05.2013р., 22.05.2013р., 23.05.2013р., 24.05.2013р., 27.05.2013р., 28.05.2013р., 29.05.2013р., 30.05.2013р., 31.05.2013р., 03.06.2013р., 04.06.2013р., 05.06.2013р., 06.06.2013р. Крім того, свою відсутність протягом часу з 08.05.2013р. по 06.06.2013р. визнає та підтверджує сам [PERSON]. Свої заперечення проти первісного позову [PERSON] обґрунтовує тим, що упродовж періоду з 07.06.2011р. по 25.04.2012р., коли виконував роботу від ФОП [PERSON], не приходив на адресу роботодавця, а наявність у нього конкретних завдань залежала від розпоряджень підприємця. Також, Відповідач зазначає, що чекав виклику на роботу від Позивача за телефоном, направити листа можливості не мав, оскільки, вважав, що у м.Орджонікідзе у роботодавця немає юридичної адреси. Разом із цим, [PERSON] вважає, що документи, які підтверджують його відсутність за адресою ФОП [PERSON] є підробленими. В ході розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] на адресу роботодавця було направлено листи (інформаційний запит №1 від 16.05.2013р., інформаційний запит №2 від 16.05.2013р., інформаційний запит №3 від 20.05.2013р., інформаційний запит №4 від 20.05.2013р) для того щоб з'ясувати інформацію про місце його роботи та інші дані. Всі вищевказані листи [PERSON] були отримані та розглянуті підприємцем. Фактів повернення листів з причини відсутності ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] судом не виявлено. Доказів повернення листів з причини відсутності підприємця за юридичною адресою суду надано не було. Позивачем на запити [PERSON] було надано відповідь про те, що адреса його місця роботи зазначена у трудовому договорі ([ADDRESS]). Разом із цим, суд зазначає, що відповідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» єдиний державний реєстр містить дані про адресу проживання фізичної особи-підприємця (ч.4 ст.17 Закону). Згідно статті 18 Закону №755 якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Згідно ч.1 ст.20 зазначеного Закону відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними. Відповідно до даних ЄДР адреса ФОП [PERSON] - [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у [PERSON] протягом часу з 08.05.2013р. по 06.06.2013р. не було підстав вважати, що Позивач не знаходиться за юридичною адресою. Допит свідків ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) дав змогу встановити, що кожен працівник отримував персональні указівки та розпорядження відносно того яку конкретно роботу та де необхідно виконувати (наприклад, свідок [PERSON] отримував указівки в основному за телефоном а свідок [PERSON] отримував указівки і за телефоном і безпосередньо у приміщенні, яке знаходиться за юридичною адресою роботодавця). Виходячи із змісту обов'язків, визначених трудовим договором №04871100273 від 07.06.2011р. суд робить висновок про те, що організація та надання роботи є обов'язком роботодавця. Найманий працівник не може сам організовувати та надавати собі роботу та вирішувати де і коли її виконувати і коли перебувати на транспорті або у вимушеному простої. Суд приймає до увагу той факт, що Відповідач і раніше протягом тривалого часу не працював (починаючи з квітня 2012р. по травень 2013р.) з цієї причини у роботодавця існувала об'єктивна необхідність виконати вимоги ст.29 КЗпП України. Статтею 29 КЗпП України передбачено обов'язок власника до початку роботи: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівнику робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, протипожежної безпеки. Відповідно ст.30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно п.2.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 07.06.2010р. № 340 до робочого часу водіїв включається: змінний період керування, підготовчо-заключний період, час простоїв не з вини водія, час простоїв (у пунктах навантаження та розвантаження вантажів, у місцях посадки та висадки пасажирів); час проведення медичних оглядів водія перед виїздом на маршрут (у рейс) та після повернення; час проведення робіт з усунення технічних несправностей ТЗ на маршруті; час охорони ТЗ з вантажем або без нього під час стоянки на кінцевих та проміжних пунктах та інший час, передбачених законодавством України (тобто, робочий час водія включає, не лише час перебування безпосередньо на транспортному засобі, але й час проходження медичного огляду перед виїздом на маршрут та простій не з вини водія). З огляду на ці обставини суд зазначає, що у даному випадку Відповідачу необхідно було з'явитись на адресу роботодавця, вказану у трудовому договорі для отримання розпоряджень роботодавця стосовно того яку саме роботу необхідно виконувати (або дізнатись іншу інформацію про те, що йому робити), однак [PERSON] цього зроблено не було. Оскільки [PERSON] вирішив не приходити на адресу ФОП [PERSON] суд зазначає, що останній не мав можливості виконати вимоги ст.28 КЗпП України, організувати та надати роботу [PERSON]. Суд також приймає до уваги те, що транспортні засоби, належні підприємцю знаходяться на стоянці та зазначає, що Відповідачу до часу отримання конкретних указівок від роботодавця невідомо що саме він буде виконувати або можливо не виконувати (знаходитись у простої). Згідно ст.40 КЗпП України та відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. із подальшими змінами прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безупинно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі пункту 4 ст. 40 КЗпП України допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. При цьому очевидно, що поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Оцінюючи причини відсутності найманого Відповідача у період з 08.05.2013р. по 06.06.2013р. (оцінюючи причини відсутності по кожному дню) суд зазначає про те, що вони не можуть бути визнані поважними, адже [PERSON] не довів, що в цей період перебував на лікарняному, не довів, що за станом здоров'я або з інших причин не міг прибути або на стоянку, де розташовано транспортний засіб роботодавця або за юридичною адресою, зазначеною у трудовому договорі, а також не довів фактів перешкоджання у виконанні його обов'язків. Враховуючи вищевикладене, суд вважає наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] № 22-К від 07.06.2013р. є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам законодавства України. Зустрічний позов. Позивач у зустрічному позові ставить вимогу щодо скасування наказу №20-К від 08.05.2013р. «Про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності», щодо зміни формулювання причини звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за період роботи з 01.09.2011 року по 26.04.2012 року, стягнення відпускних за відпрацьований період з 07.06.2011р. по 01.05.2012р., стягнення оплати за вимушений прогул за період з 04.06.2012р. по час розірвання трудового договору, стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., стягнення витрат на оплату довіреності представнику. Стосовно вимоги про скасування наказу «Про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності» №20-К від 08.05.2013р. суд зазначає наступне. Згідно ст.150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава 15 цього Кодексу). Відповідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячних строк з дня вручення копії наказу про звільнення. Відповідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП України суд може поновити ці строки. 15-го жовтня 2013р. у ході розгляду справи представником Позивача (Відповідача за первісним позовом) було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду. Розглянувши дане клопотання суд приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав. Клопотання мотивоване тим, що Позивач не міг подати позов із даною вимогою у зв'язку із тим, що, на його думку, документи, які були підставою для винесення наказу про застосування дисциплінарної відповідальності є підробленими. [PERSON] вказує, що, на його думку, заяви та акти насправді не складались, а підписи які в них містяться є не справжніми. Для підтвердження своїх припущень стосовно справжності документів [PERSON] 25.07.2013р. подав заяву до правоохоронних органів за якою було відкрито кримінальне провадження. Позивач вказує, що до закінчення розгляду даної заяви не міг подати позов із вимогою про визнання протиправним наказу №20-К від 08.05.2013 року. До того ж сама зустрічна позовна заява із вимогою про скасування наказу №20-К від 08.05.2013р. подана до розгляду заяви [PERSON], поданої до органу внутрішніх справ. Таким чином, суд зазначає, що звернення із заявою про правопорушення та його розгляд жодним чином не впливає на можливість подання позову про скасування наказу №20-К від 08.05.2013 року. Разом із цим, слід зауважити, що за наявності своєчасно поданого працівником позову у випадку виникнення підстав, передбачених ст.201 ЦПК України судом було б прийнято рішення про зупинення розгляду справи. Суд також зазначає, що [PERSON] визнав, що протягом часу з 26.04.2012р. по 07.05.2013р. визначені трудовим договором обов'язки ним не виконувались, оскільки в цей період він знаходився вдома та частково у санаторному закладі. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказуванню не підлягають. Водночас з листів КЗ «Орджоінікдзевська міська лікарня» ДОР» від 16.09.2013р. №1213, від 15.05.2013р. №628, КЗ «ЦПМСД м.Орджонікідзе» від 16.09.2013р. №2504 та від 14.05.2013р. №1344 вбачається, що [PERSON] за медичною допомогою не звертався та на лікарняному не перебував. Таким чином, клопотання Позивача від 15.10.2013р. не містить поважних причин пропуску строку для подання позову щодо визначення правомірності застосування дисциплінарного стягнення. Згідно абз.2 п.4 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. із подальшими змінами та доповненнями. Якщо місячний чи тримісячний строк, встановлений ст.233 КЗпП України порушено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Разом із цим, відповідно абз.4 п.4 вищевказаної постанови Пленуму зазначено, що суд має з'ясувати не лише обставини пропуску строку, але й всі обставини справи і обов'язки сторін, зважаючи на це суд зазначає наступне. На думку Позивача, наказ №20-К прийнято з порушенням ст.148 КЗпП України, на підставі штучно створених фактів та підроблених документів. Відповідно ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Суд погоджується із доводами Відповідача про те, що підставою для застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення стало те, що ним не виконувались встановлені трудовим договором №04871100273 від 07.06.2011р. покладені на нього обов'язки водія, упродовж періоду з 26.04.2012р. по 10 год. 00 хв. 08.05.2013р. Дисциплінарне стягнення накладене на [PERSON] застосоване за одне порушення - невиконання обов'язків Позивачем за зустрічним позовом внаслідок його відсутності протягом всього періоду з 26.04.2012р. до 10 год. 00 хвилин 08.05.2013 року. Відповідно ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Частиною 2 ст.149 КЗпП України встановлено, що до застосування кожного дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Зважаючи на це, ФОП [PERSON] перед застосуванням дисциплінарного стягнення від [PERSON] були витребувані одні письмові пояснення за одне порушення. Сам [PERSON] надав одні пояснення щодо одного порушення. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення - це одне стягнення, застосоване за одне триваюче порушення. При винесенні наказу №20-К від 08.05.2013р. Відповідачем [PERSON] були дотримані вимоги ст.148 та ст.149 КЗпП України. Суд критично ставиться до припущень [PERSON] стосовно підробки документів. Статтею 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок. Підроблення офіційних документів є кримінальним злочином, тому його наявність може бути стверджено виключно судом. На час розгляду справи суду не було надано жодного вироку у кримінальній. отже доказів підроблення документів з боку ФОП [PERSON] суду не надано. Відповідно ст.277 ЦК України та п.13 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Отже, припущення [PERSON] щодо підроблення фізично особою-підприємцем [PERSON] є надуманою та недостовірною інформацією. Разом із цим, суд ще раз зазначає, що документи, які, на думку [PERSON] та його представника [PERSON] є підробленими стверджують обставини, які у даній справі визнані сторонами та доказуванню не підлягають. Фактичною підставою для винесення наказу «про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності» №20-К від 08.05.2013р. стало те, що Позивач протягом часу з 26.04.2012р. по 07.05.2013р. не виконував трудові обов'язки, внаслідок того, що знаходився вдома та у санаторії. Позивач [PERSON] пояснень не надав щодо своєї відсутності на роботі, на транспортному, а також не проходження медичного огляду у період з 26.04.2012р. по 03.05.2012року. Протягом часу з 03.05.2012р. по 02.06.2012р. [PERSON] перебував у санаторії, що підтверджується довідкою, підписаною фтізіатором міської лікарні м.Орджонікідзе. Підставою для відлучення Позивача від роботи у період з 03.05.2012р. по 02.06.2012р., за його словами, стало те, що він залишив письмову заяву про надання відпустки у транспортному засобі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на вимогу своїх вимог і заперечень з урахуванням ст.57, 58, 59 та 61 ЦПК України. Відповідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зважаючи на вимоги процесуального законодавства суд критично ставиться до доводів Позивача та вважає їх неналежними, оскільки у даному випадку факт існування письмового документа доводиться усно. Крім того, у Позивача була об'єктивна можливість направити свою заяву про надання відпустки поштою чого зроблено не було. Суд також не бере до уваги доводи Позивача про телефонні розмови, які, нібито, відбувались між сторонами, та вважає їх не можна вважати належними та допустимими доказами у даній справі. Позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів того, що ним було належним чином ініційоване питання про надання відпустки. [PERSON] також не надано суду доказів того, що роботодавець відмовляв йому у наданні відпустки. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Позивач самовільно пішов у відпустку та жодним чином не повідомив про це роботодавця. Поряд із цим, Позивачем не надано доказів на підтверджували того, що він намагався отримати розпорядження роботодавця та приступити до роботи протягом часу з 03.06.2012р. по 07.05.2013р.. Враховуючи вищевказане суд погоджується із тим, що [PERSON] було допущене грубе порушення трудової дисципліни, яке виразилось у тому, що останній з причини своєї відсутності на роботі без поважних причин не виконував свої трудові обов'язки, визначені трудовим договором №04871100273 від 07.06.2011р. Стосовно вимоги [PERSON] про зміну формулювання причин розірвання трудового договору між робітником [PERSON] та роботодавцем «з розірвання трудового договору за прогули» на «розірвання трудового договору за згодою сторін» суд зазначає наступне. Відповідно абз.2 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. передбачено, що для застосування п.2 ст.36 КЗпП України необхідно встановити наявність домовленості про цю підставу двох сторін (працівника та роботодавця). Однак, суду не було надано документів, які б підтверджували факт домовленості між сторонами у справі з приводу звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Таким чином, суд вважає відсутніми підстави для зміни формулювання причини звільнення. Щодо вимог про стягнення з ФОП [PERSON] заробітної плати та відпускних за період з 07.06.2011р. по 01.05.2012р. Під час розгляду справи сторонами надано розрахунок по виплатам працівника за період його роботи, підготовлений Відповідачем, копії виписки Приватбанку №38880 від 08.05.2013р., копії платіжних доручень від 11.07.2011р. №2645, від 20.06.2011р. №2609, від 13.07.2011р. №2649, від 25.11.2011р. №2753, від 28.11.2011р. №2756., від 02.12.2011р. №2761, від 06.12.2011р. №2765, від 22.12.2011р. №2799, від 30.12.2011р. №2804, від 20.01.2012р. №2827, від 06.02.2012р. №2855, від 14.02.2012р. №2869, від 15.02.2012р. №2875, від 23.02.2012р. №8382, від 01.03.2012р. №2855, від 19.03.2012р. №2908, від 27.03.2012р. №2920, від 13.03.2012р. №2899, від 23.04.2012р. №2733, від 26.04.2012р. №2747, від 02.04.2012р. №2712. Також, суду надано акт перевірки Нікопольської об'єднаної ДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 30.08.2013р. №291/04-07-17-03.27188200, акт перевірки Державної інспекції з питань праці територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, довідку про заробітну плату, надану представником [PERSON], протокол про адміністративне правопорушення, складений Державною інспекцією з питань праці відносно ФОП [PERSON]. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про те, що Відповідач [PERSON] не має заборгованості з виплат по заробітній платі найманому працівнику [PERSON]. Згідно листа територіальної інспекції з питань праці від 15.10.2013р. №1993 вбачається, що [PERSON] було виплачено заробітну плату у тому числі: у червні 2011р. -707,45 грн., у липні 2011р. - 857,20 грн., у серпні 2011р. - 857,20 грн., у вересні 2011р. - 857,20 грн., у жовтні 2011р. - 857,20 грн., у листопаді 2011р. - 877,68 грн., у грудні 2011р. - 893,25 грн., у січні 2012р. - 959,69 грн., у лютому 2012р. - 959,69 грн., у березні 2012р. - 959,69 грн., у квітні 2012р. - 959,69 грн. Також, згідно даних вищевказаному листа [PERSON] було виплачено компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні, у тому числі: за 7 днів у березні 2012р. - 358 грн., за 7 днів у квітні 2012р. - 365 грн. Правильність нарахування [PERSON] заробітної плати та компенсації за роботу у вихідні та святкові дні за його зверненням було перевірено Державною інспекцією з питань праці. Вимога щодо скасування наказу «про звільнення [PERSON]» від 07.06.2013р. №22-К задоволенню не підлягає з підстав зазначених у первісному позову. Стосовно вимоги про стягнення з ФОП [PERSON] за вимушений прогул з 04.06.2013р. суд зазначає, що правове регулювання оплати вимушеного прогулу здійснюється відповідно до ст.235 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішується судом який розглядає спір про поновленні на роботі. Предметом розглядуваної справи не є питання поновлення на роботі працівника. Разом із цим, суд вказує на те, що згідно п.2 трудового договору №04871100273 від 07.06.2013р. обов'язок роботодавця щодо виплати заробітної кореспондується із обов'язком працівника виконувати роботу (оплата праці проводиться за її виконання). Однак, Позивач [PERSON] протягом часу з 26.04.2012р. по 08.05.2013р. не виконував покладені на нього обов'язки у зв'язку із його відсутністю без поважних причин про що йшлося вище. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дана вимога також не підлягає задоволенню. Суд приймає до уваги доводи Відповідача про те, що компенсація за невикористану відпустку за 22 календарних дня виплачена 26.04.2012р. у розмірі 800 гривень 14 копійок (перераховано згідно платіжного доручення від 26.04.2012р. №2747). Розмір даного перерахунку під час перевірки податковим органом сприйнятий як нарахування заробітної плати у зв'язку із чим підприємцю донараховано податок на доходи з фізичних осіб. Отже, суд приходить до висновку про те, що вимога [PERSON] про виплату компенсації за невикористану відпустку у період з 07.06.2011р. по 01.05.2012р. є також безпідставною. Стосовно вимоги про стягнення витрат на оплату довіреності представнику. Відповідно ст.88 ЦПК України суд присуджує судові витрати понесені стороною, на користь якої ухвалено рішення з другої сторони у справі. З огляду на це, суд не вбачає підстав для присудження ФОП [PERSON] витрат на оплату довіреності представнику [PERSON]. Вимоги зустрічного позову про стягнення моральної шкоди з роботодавця суд вважає також необґрунтованими з підстав відсутності порушень з боку підприємця. Слід звернути увагу на ту обставину, що відповідно до товаро - транспортних накладних (а.с. 128-132 том № 2), [PERSON] здійснював вантажні перевозки на різних вантажних транспортних засобах в той період, коли він здійснював прогули за місцем своєї роботи що свідчить про те, що він працював, мав дохід. Суд критично відноситься до доводів [PERSON] стосовно того, що він допомогав здійснювати перевозки, оскільки не було грошових коштів, що не відповідає дійсності. Суд критично відноситься до доводів свідка [PERSON] стосовно тих обставин, що в деяких актах щодо відсутності [PERSON] за місцем своєї роботи, оскільки вони спростовуються доводами позивача та його представників, поясненнями інших свідків, допитаних в судовому засіданні. Окрім того в судовому засіданні встановлено, що в провадженні СВ Орджонікідзевського МВ ГУМВС перебуває кримінальне провадження за ст.. 366 ч. 1 КК України за заявою [PERSON], по якому проводиться досудове слідство, однак рішення по ньому не прийнято, винна особа не встановлена. Це провадження ніяким чином не є перешкодою для розгляду та вирішення вказаної цивільної справи, яка є трудовим спором між сторонами та строки розгляду справи якої обмежений ЦПК України. Відповідно до ст.. 40 ч. 1 п. 4 кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Суд дає критичну оцінку доводам відповідача та його представника, викладених ними в позовній заяві та в судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача та підробку складених актів щодо відсутності відповідача за місцем роботи, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються стабільними поясненнями позивача та його представників, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні, які попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.. ст.. 384, 385 КК України та які підтвердили факт відсутності відповідача за місцем роботи, факт складання актів щодо відсутності відповідача за місцем роботи, наданими позивачем доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Всі акти, які є в матеріалах справи щодо відсутності [PERSON] за місцем роботи є достовірними, не викликають у суду будь - яких сумнівів стосовно їх складання, відповідають вимогам закону та є підставою винесення позивачем відповідних наказів та розірвання трудового договору між сторонами саме по ст.. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України. Таким чином суд приходить до законного та обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та вважає за необхідне розірвати трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] на підставі ст.. 40 ч. 1 п. 4 кодексу законів про працю України та зобов'язати Орджонікідзевський міський центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року; відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: approved