Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим що, громадянин України [PERSON] здійснює свої трудові обовязки на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТУС ГРУП» з «29» листопада 2016 року, що підтверджується Протоколом Загальних Зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТУС ГРУП» №2 від 28.11.2016 року. Відповідно до пп. 3 п. 7.4 Розділу 7 Статуту Відповідача, призначення та звільнення виконавчого органу Товариства належить до виключної компетенції Загальних зборів учасників Товариства. Пункт 7.8 Статуту Відповідача проголошує, що виконавчим органом Товариства є Директор. Враховуючи дану обставину, Позивачем 20.12.2016 року було написано та вручено під розпис Учаснику Товариства заяву про звільнення Позивача з посади директора. Також, як того вимагає норма п.7.7 Статуту, 20.12.2016 року Позивачем було вручено під розпис Учаснику Товариства (громадянину України [PERSON] повідомлення про проведення Загальних зборів учасників Товариства 25.01.2017 року на 10:00 год за адресою реєстрації Товариства: 08133, Київська обл., Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вул. Святоюріївська, будинок 11, офіс 19 з питання звільнення Директора Товариства. Надання під розпис зазначених документів пояснюється тим, що єдиний Учасник Товариства зареєстрований в непідконтрольній частині території України - АР Крим, а на території материкової України буває періодично. Станом на сьогоднішній день Позивачу так і не вдалося дізнатися позицію Учасника Товариства з даного приводу, та його законне право на свободу праці, яке в даному контексті виражається в бажанні змінити місце роботи досі не задоволене, чим суттєво порушені права Позивача, передбачені Конституцією та іншим законодавством України. Зважаючи на те, що питання про звільнення директора товариства вирішується загальними зборами учасників товариства у встановленому законом порядку, то позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню частково, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання припиненими трудових відносин між відповідачем ТОВ «А.Д.К.-ТУР» та позивачем як директором товариства, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 19 червня 2013 року. Тому позивач просив визнати припиненими трудові відносини між Директором Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТУС ГРУП» Громадянином України [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТУС ГРУП» (код ЄДРПОУ 39369641) на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України з моменту набрання чинності судового рішення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідача проти вимог позову не заперечував та просив позов задоволити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно Протоколу № 2 Загальних зборів учасників ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» 28.11.2016 р. позивач [PERSON] був призначений на посаду директора ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» і відповідно до наказу № 3 від 28.11.2016 р. позивач з 29.11.2016 р. приступив до виконання обовязків директора. 20.12.2016 р. позивачем подано учаснику ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» заяву про його звільнення в порядку ч. 1 ст. 38 КЗпПУ. Відповідне питання про звільнення директора ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» було поставлено на вирішення на позачергових загальних зборах учасників ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» що мали відбутись 25.01.2017 р. о 10 год. 00 хв. Однак на даний час, питання щодо звільнення позивача з займаної посади не вирішено. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачене право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Отже, за змістом положень ст. 38 КЗпП України, ст. 145 ЦК України, ст. 58, 60,-62 Закону України «Про господарські товариства» право директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. Проте, як встановлено матеріалами справи, учасники ТОВ «АДВЕНТУС ГРУП» не провели загальних зборів товариства та заяву позивача про звільнення з посади директора не вирішили, тоді як позивач виконав вимоги закону щодо процедури звільнення за власним бажанням: подав відповідну заяву та призначив проведення зборів учасників товариства для її вирішення. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Таким чином, відповідачами порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України. На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, оскільки не вирішення зборами учасників товариства заяви про звільнення позивача з посади директора є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Згідно ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Враховуючи наведене, та,

Outcome: approved