Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Железняк Л.В., в якій просить визнати Договір міни серія та номер: 1675, виданий 17.12.2018 року, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним та недійсним. Застосувати наслідки визнання договору удаваним та застосувати до договору міни правила, що застосовуються до договору купівлі-продажу. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є власником 91/100 будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4-126, виданий 09.04.2014 року, видавник: Друга Харківська державна нотаріальна контора. Другим власником будинку до 17.12.2018 року була [PERSON] , яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу, р. № 2527, 28.12.2009, що підтверджується інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно. [PERSON] , та її родина, що фактично мешкали у вказаній частці будинку, мали намір продати свою частку будинку, яка була спільною частковою власністю та звернулася до неї, адже відповідно ст. 362 ЦК України вона має переважне право викупу частки перед іншими особами. Між позивачем, [PERSON] та її родиною, а саме її сином та невісткою, які фактично мешкали за цією адресою, відбулися переговори щодо вартості, за яку [PERSON] бажає продати свою частку, хоча письмово про бажання продажу позивача повідомлено не було. [PERSON] було озвучено вартість частини будинку у розмірі 20000 доларів США. Дана сума фактично є значно більшою ринкової вартості нерухомого майна, що стало причиною подальших перемовин. Також, підтвердженням того, що [PERSON] мала намір саме продати своє майно є той факт, що спірна частина будинку фігурувала на сайтах з продажу нерухомого майна, а саме: [INFO] - продаж частини будинку за адресою: [ADDRESS] , дата розміщення оголошення 17.10.2018 рік, фотознімки спірної частини будинку присутні. Друге оголошення - [INFO] , продаж тієї ж самої частин будинку, дата розміщення оголошення 10.09.2018, 22 фотознімка спірного майна. Сума продажу частини будинку на сайтах зазначена у розмірі 16000 доларів США. Викупити майно за таку суму [PERSON] була б згодна, але таку пропозицію вона не отримувала в жодній формі. 16 грудня 2018 року [PERSON] , що є сином [PERSON] , повідомив позивача, що вони з родиною переїжджають в інше житлове приміщення, а дану частину будинку вони мають намір продати після нового року. 18 грудня 2018 року за вказаною адресою з`явилася невідома позивачу особа, яка назвала себе квартирантом вищевказаної частини будинку. Даною особою виявився [PERSON] , який став власником частки будинку на підставі договору міни, серія та номер: 1675, виданий 17.12.2018 року, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. Інформація про зміну власника та оформлення договору міни позивачу стала відома лише 18.08.2020 року, коли її було ознайомлено з витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно. Договір міни було укладено між [PERSON] , яка в свою чергу передавала 9/100 часток будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який в свою чергу передавав грошові кошти у розмірі близько 360000 грн. та телевізор. На підтвердження удаваності укладеного правочину свідчить те, що відповідач неодноразово повідомляв її про намір продати частку будинку, а після укладання договору міни повідомив про переїзд і що продаж буде здійснено пізніше, також фактично відбувся не обмін, а купівля-продаж, оскільки вартість майна що обмінювалось явно не є спів мірною, та містить значну суму доплати, при цьому сам відповідач мав реальну можливість задовольнити інтерес позивача шляхом обміну на телевізор, оскільки він не є рідкою річчю, є у вільному продажу. Наполягала на тому, що уклавши усну домовленість із позивачем про продаж частки будинку, порушено переважне право позивача перед іншими особами на купівлю та укладено договорі міни для приховання договору купівлі-продажу. Посилаючись на вимоги ст. ст. 235, 361, 362, 715, 716 ЦК України, вважє, що відповідач [PERSON] грубо порушив її права спільної часткової власності, а саме переважне право купівлі частки будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлені у встановленому порядку. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, позивач не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Ухвалою від 15.10.2020 року було відкрито провадження у справі, ухвалою від 26.11.2020 року задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , [PERSON] яка мешкає за адресою [ADDRESS] , витребувано докази - копію договору міни. В судовому засіданні позивач та її представник доводи позову підтримали, просили його задовольнити. Зазначали, що є всі підстави для визнання даного договору міни удаваним та застосування наслідків визнання договору удаваним та застосувати до договору міни правила, що застосовуються до договору купівлі-продажу. Суд, вислухавши доводи сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступне. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4-126, виданий 09.04.2014 року, видавник: Друга Харківська державна нотаріальна контора є власником 91/100 будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідно Договіру міни серія та номер: 1675, виданий 17.12.2018 року, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. є власником 9/100 будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 18.08.2020 року право власності на об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] зареєстровано: на 9/100 частку 17.12.2018 року за [PERSON] відповідно договору міни, серія та номер1675, виданий 17.12.2018 року, на 84/100 частку 09.04.2014 року за [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер: 4-126 видане 09.04.2014 року, Договору міни серія та номер: 1675, виданий 17.12.2018 року, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] передавала 9/100 часток будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який в свою чергу передавав грошові кошти у розмірі 386 000 грн. та телевізор ORION LCD4752. Відповідно до п.3 укладеного Договору згідно Звту про оцінку майна від 17.12.2018 року вартість частки будинку становить 330 750 гривень, а вартість телевізору 3200 гривень. В судовому засіданні було допитано свідків. Свідок [PERSON] , пояснила, що є подругою позивача та часто буває у неї вдома, користується її льохом для зберігання овочів у зимовий період. В середині 2018 році дізналася, що частина будинку яка знаходиться у власності [PERSON] вона планує продавати. [PERSON] дуже хотіла викупити цю частину та розпочала перемовини про купівлю. Їй також відомо, що вартість яку їй пропонували становить 20000 доларів США хоча ринкова вартість цієї частини була нижчою. Також вона розповіла, що її знайома яка займається продажу нерухомості також цікавилася нерухомістю і їй було названо близько 17000 доларів США. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що давно знає позивача і часто буває у неї вдома користується її земельною ділянкою та спілкується зі співвласниками частини будинку. У 2018 році співвласники будинку вирішили продати свою частину [PERSON] намагалася викупити їх частину та вела перемовини з співвласниками. Проте оскільки вона була дуже зацікавлена у купівлі цієї частини для неї називалася ціна вище ринкової. [PERSON] також розглядала можливість купівлі цієї частини щоб згодом продати її [PERSON] для того щоб купити цю частину за ринковою ціною. Вела перемовини з сином та невісткою [PERSON] оскільки саме вони проживали за вказаною адресою. Повідомила, що [PERSON] пропонувала ринкову ціну та просила повідомити її як співвласницю письмово про ціну за яку буде продано нерухоме майно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сином позивача і що у 2018 році він був присутнім при перемовинах позивача зі співвласниками частини будинку про продаж належної їм частини. Були обумовлені вартість майна у розмірі 20000 гривень однак у зв`язку з неринковою ціною згоди досягнуто не було. Позивач пропонувала викупити цю частину за ринковою вартістю. Позивач просила надати письмове повідомлення про вартість продажу майна у подальшому оскільки хотіла його купити однак нічого не отримувала. У подальшому у їхньому будинку почав проживати відповідач який повідомляв що йому дозволили деякий час тут пожити власники. Про існування договору міни вони з позивачем дізналися після звернення за правовою допомогою. Оцінивши в сукупності всі досліджені в ході розгляду справи докази, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним, зміна правовідношення. Частиною 1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України визанчено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Відповідно до вимог ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. При цьому, відповідно до вимог ст.659 ЦК України продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. Міна є різновидом договору купівлі-продажу та на відносини міни поширюються загальні правила про купівлю-продаж про суб`єктний склад і форму даного договору. Кваліфікуючими ознаками, на підставі яких здійснено розмежування видів купівлі-продажу, є особливості товару, правовий статус сторін, мета купівлі товару, спосіб виконання договору та еквівалент розрахунку за товар, який відчужується. При цьому, необхідно враховувати еквівалентний характер звичайного товарообміну при договорі міни. Також, кожна із сторін цього договору одночасно виступає і продавцем (щодо товару, який вона зобов`язується передати іншій стороні), і покупцем (щодо товару, який вона зобов`язується прийняти в обмін). Наведене визначення договору міни містить вказівку на його суттєву ознаку, що є характерною з усіх видів купівлі-продажу лише для даного договору - вартість товару не може сплачуватись у грошовому еквіваленті. Водночас, відповідно до частини 3 статті 715 ЦК України, у разі нерівноцінності майна, що підлягає обміну, допускається укладення договору міни з умовою про доплату певної суми за товар вищої вартості, який обмінюється на товар меншої вартості. Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Отже, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1026цс16. Так, в ході розгляду справи було встановлено, що протягом року сторони декілька разів висловлювали свої наміри продажу частки будинку, також позивач та свідки суду пояснювали, що перемовини із відповідачем та її сином та невісткою проводилися, вони намагались значно завищити вартість частки, та укладаючи угоду міни вони мали намір уникнути питання отримання згоди співвласників, оскільки за умовами даного договору цього не потрібно. Про спрямованість волі сторін на укладання саме договору купівлі-продажу частки будинку свідчить й незначна вартість телевізору, на який проведено обмін частки будинку, по відношенню до загальної вартості частки, а саме 3200 гривень визначено вартість телевізору, а вартість частки будинку у розмірі 389200 гривень, тобто розмір доплати склав більше 99% від загальної суми вартості частки. Вартість доплати визначено вище вартості майна визначеної відповідно звіту про його оцінку відповідно якої вартість частки складає 330750 гривень. Відповідно до вимог ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Але при цьому, відповідно до вимог ст.362 ЦК України визначено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Так, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Частиною 2 даної норми передбачено саме обов`язок продавця та саме письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. І лише у разі , якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. В ході розгляду справи було встановлено, що відповідачем на адресу позивача, не надсилались будь-які повідомлення про намір продажу частки квартири, із зазначенням ціни та інших умов, за яких вона її продає. Відповідно до ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупця. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, те, що 17.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було фактично укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала належні їй 9/100 часток у праві власності на будинок за адресою: [ADDRESS] та при цьому не було дотримано вимоги ст.362 ЦК України, суд вважає, що за позовом співвласника [PERSON] на неї підлягає переведення на прав і обов`язків покупця за вказаним договором. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру про визнання договору міни удаваним в розмірі 840 гривні 80 копійок. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved