Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач змінені позовні вимоги підтримав та пояснив, що від шлюбу із відповідачкою, який розірвано у 2016 році, у них народилось двоє дітей, а саме: син [PERSON] та дочка [PERSON] . Рішенням суду з нього стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітніх дітей, а саме на сина 500 гривень щомісячно, дочки 400 гривень щомісячно. \~ \~ \~ \~ Його син, який навчається у 6-му класі Бережанської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1, з 21 квітня 2020 року проживає разом з ним. До нього та до відповідачки, син відноситься однаково добре. Відповідач каже, що не справляється із вихованням сина, так як він її не слухає. [PERSON] не хоче проживати із матір`ю, оскільки не знаходить з нею спільної мови. \~ \~ \~ \~У нього створено усі належні умови для проживання та навчання сина, якого він доглядає, виховує та утримує. \~ \~ \~ \~Просить визначити місце проживання його сина разом з ним та припинити стягнення з нього аліментів на його утримання. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні відповідач змінені позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що у неї із сином склались такі відносини, за яких її син не слухає її, вони конфліктують між собою, при цьому спілкуються із сином, який також приходить до неї. З дочкою, яка навчається у 2-му класі, у них добрі стосунки. Вона проживає у житлі своєї знайомої, при цьому сплачує лише комунальні послуги. На даний час вона одержує допомогу по безробіттю, а також соціальну допомогу на дітей та аліменти на їх утримання. Вважає, що син більше прихильний до батька, з яким проживає з 21 квітня 2020 року, а тому його проживання разом із позивачем, на її думку, буде відповідати найкращим інтересам дитини. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала та вважала можливим визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком. Заслухавши пояснення сторін, думку [PERSON] , представників відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між сторонами 08 жовтня 2008 року в Шумлянській сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області, було зареєстровано шлюб, актовий запис №10. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження відповідно серії [NUMBER] від 05 травня 2009 року та серії [NUMBER] від 27 серпня 2013 року, виданими Шумлянською сільською радою Підгаєцького району Тернопільської області. Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 16 травня 2016 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, шлюб між сторонами, розірвано. Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно та на утримання [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 21 березня 2016 року і до їх повноліття. Із розрахунку по сплаті аліментів за вих.№12724 від 10 червня 2020 року виданого Бережанським міжрайонним відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) видно, що станом на 01 січня 2020 року заборгованість позивача перед відповідачем по сплаті аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, відсутня, при цьому станом на 01 червня 2020 року така заборгованість становила 4187,54 грн. При обстеженні житлово-побутових умов позивача, яке мало місце 19 травня 2020 року, комісією було встановлено, що у позивача, з яким проживає син [PERSON] , частково створені умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а саме на час обстеження було виявлено, що у дітей мало спальних місць, при цьому є книжки, дитячі іграшки, одяг відповідно до сезону. Під час спілкування із [PERSON] , дитина виявила бажання проживати з батьком, якого дуже любить, а до матері бажає іноді приходити в гості, оскільки між ними є непорозуміння і він не хоче з нею проживати. При обстеженні житлово-побутових умов відповідача, яке мало місце 19 травня 2020 року, комісією було встановлено, що у відповідача, з якою проживає дочка [PERSON] , створені умови для проживання, виховання та розвитку дітей, при цьому є книжки, дитячі іграшки, одяг відповідно до сезону. Під час спілкування із [PERSON] , дитина виявила бажання проживати з матір`ю, яку вона дуже любить. Взаємовідносини відповідачки із дочкою, хороші, а із сином вони не можуть знайти спільної мови. Рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Бережанської міської ради Тернопільської області за №1250 від 18 червня 2020 року Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , за результатами отриманої інформації, заяву [PERSON] про визначення місця проживання сина [PERSON] разом з ним, було розглянуто та вирішено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , за згодою матері [PERSON] . Рекомендовано сторонам забезпечити умови для спілкування малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2017 року видно, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] та присадибної земельної ділянки площею 0,25 га., з кадастровим номером 6124888300:02:001:0434. Постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження, за те, що остання 08 липня 2019 року в період часу з 21 години 00 хвилин по 23 годину 00 хвилин, залишила малолітнього сина [PERSON] без опіки та піклування за місцем свого проживання, що могло призвести до загрози життю і здоров`ю дитини. Однак, на переконання суду, вказане судове рішення, не є належним, допустимим та достовірним доказом того, що відповідач і на даний час неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей, а крім того, відповідно до вимог ст.39 КУпАП, [PERSON] вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Згідно характеристики виданої виконкомом Шумлянської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області за вих.№356 від 10 червня 2020 року, позивач за час проживання на території вказаної сільської ради, зарекомендував себе з позитивної сторони. Встановлено, що із заявою про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Позивач офіційно не працевлаштований, при цьому їздить на заробітки за кордон. Судом встановлено, що між сином сторін та відповідачкою виникають сварки та непорозуміння, а тому з 21 квітня 2020 року малолітній [PERSON] проживає разом із своїм батьком, з яким бажає проживати і надалі, а до матері лише хоче приходити в гості, що підтверджено в судовому засіданні позивачем, малолітнім [PERSON] та визнано відповідачкою. Відповідно до\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. На переконання\~суду,\~зібрані у\~справі докази\~свідчать про\~те,\~що позивач\~ піклується\~про сина,\~бере участь\~у духовному\~та фізичному\~розвиткові; за межами\~шкільного навчання\~дитина відвідує\~секцію з\~футболу,\~навчається грі\~на скрипці\~у музичній\~школі;\~батько вчить\~з дитиною\~уроки; на час\~розгляду справи\~дитина надає\~більшої прихильності\~батькові,\~зазначаючи,\~що інколи\~між ним\~та матір`ю\~виникають сварки,\~при цьому\~він однаково\~любить своїх\~батьків;\~у позивача\~наявне упоряджене\~жиле приміщення,\~створено умови\~для належного\~виховання та\~розвитку дитини. За бажанням малолітнього [PERSON] батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю та сестрою. Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини, її батьків та рішення органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] найкраще забезпечить інтереси дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої\~статті 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція). У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої\~статті 171 СК України\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі\~Мамчур проти України, заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Суд зазначає, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц). Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з положеннями частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний\~\~надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої\~статті 171 СК України\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. На виконання вищенаведених положень, судом заслухано думку малолітнього [PERSON] , який зазначив, що він однаково любить обох батьків, при цьому бажає проживати з батьком. Також він любить свою сестру, з якою приходить гратися за місцем проживання його матері. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі N.TS. та інші проти Грузії зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Відповідно до\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. За наведених вище підстав, враховуючи, що відповідач повністю визнала позовні вимоги позивача, дитина на даний час проживає з батьком і надалі виявила бажання залишитися проживати з ним, суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини. В силу ч.ч.2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вищезазначене, а також встановлений судом факт спільного проживання [PERSON] із своїм сином з 21 квітня 2020 року, що визнається відповідачем та представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дає суду підстави вважати, що подальше стягнення з позивача аліментів на утримання свого сина є безпідставним та підлягає припиненню з дня звернення до суду з даним позовом, тобто з 08 липня 2020 року. На думку суду, звільнення батька, з яким проживає дитина, від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цієї дитини на користь матері, відповідає інтересам дитини. Крім того, згідно ч.1 ст.142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов повністю, суд вважає за необхідне повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в сумі 840,80 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved