Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок. Свої вимоги мотивує тим, що 25 жовтня 2013 року він уклав з відповідачкою [PERSON] договір-розписку купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою : будинок [ADDRESS] та 25 жовтня 2013 року позивач сплатив відповідачці [PERSON] кошти за вказаний будинок в сумі 10 000 гривень. При укладенні угоди була домовленість, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу буде здійснено своєчасно. На теперішній час виникла необхідність в оформленні права власності на придбаний будинок, проте відповідачка відмовляється оформляти усі належні документи, посилаючись на те, що вона хвора та немає можливості приїхати для оформлення документів. У зв'язку з цим позивач просить в судовому порядку визнати договір купівлі - продажу дійсним та визнати за ним право власності на будинок розташований за адресою : будинок [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні підтримав свої вимоги, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась. На адресу суду надійшла телеграма від івдповідачки, в якій вона зазначає, що позов визнає та просить розглянути справу за її відсутністю (а.с.27). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- голова Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області Добровольський В.Є. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що заперечень щодо задоволення вимог позивача не має (а.с.24). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачаємо, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №224159 від 01 квітня 2009 року [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою : будинок [ADDRESS] (а.с.9). 25 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір-розписку купівлі- продажу житлового будинку, який розташований за адресою : будинок [ADDRESS] (а.с.6). 25 жовтня 2013 року позивач сплатив відповідачці [PERSON] кошти за вказаний житловий будинок в сумі 10000 гривень, що також підтверджується договором-розпискою купівлі- продажу (а.с.6). Однак договір купівлі-продажу будинку нотаріально посвідчений не був. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що відповідно до умов попереднього договору 25 жовтня 2013 року позивач сплатив відповідачці кошти за вказаний будинок в сумі 10 000 / десять тисяч/ гривень, а остання у свою чергу зобов'язалась посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально, тобто сторони домовились всіх істотних умов договору. Однак, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Виходячи з цих положень закону, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином суд приходить до висновку, що чинним цивільним кодексом не передбачено можливості визнання дійсним договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, а тому відсутні підстави для задоволення позову. За таких обставин суд, на підставі викладеного,

Outcome: dismissed