Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що разом з [PERSON], [PERSON] є співвласником житлового будинку №40а по вул. Чернишевського в м. Луцьк. У 2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] Зазначає, що відповідача [PERSON] та її доньку від першого шлюбу [PERSON], зі згоди інших співвласників зареєстрував у даному будинку в 2012 році. Однак, спільне життя не склалося, шлюб між ними було розірвано в грудні 2015 року. Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] разом зі своєю донькою змінили місце проживання і по даний час в ньому не проживають, речі їхні відсутні. Вважає, що дана обставина не дозволяє йому розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, чим порушує його права та інтереси, як власника майна. Окрім того, змушений нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. А тому, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком № 40а по вулиці Чернишевського в м. Луцьк. Представник позивача [PERSON] подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за їхньої відсутності відповідачі не подали. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 13.07.2012 посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] (а.с. 4,5) [PERSON] належить 56/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Чернишевського, 40а. Право власності на дане будинковолодіння зареєстроване за [PERSON] в установленому законодавством порядку, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 6-9). За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Крім того, дана обставина стверджується відповідними записами в будинковій книзі А № 123557 (а.с. 10-12). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З викладених в позовній заяві обставин вбачається, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] забрала свою доньку [PERSON], особисті речі та змінила місце проживання. В добровільному порядку з знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Висновком Луцького ВП ГУНП у Волинській області за результатами розгляду звернення громадян (а.с. 14,15) підтверджено факт не проживання з грудня 2015 року [PERSON] та її доньки [PERSON] за адресою: м. Луцьк, вул. Чернишевського, 40а. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі позивача, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що слід визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком № 40а по вулиці Чернишевського в м. Луцьк. Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 217 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачами понесених ним судових витрат.

Outcome: approved