Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначає, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності: l/3 частина йому - на підставі рішення суду, справа № 2-574/2009, № 2- 4561/08, 19.02.2009 Московський районний суд м. Харкова; ухвала суду справа № 22-ц- 2256/2009р, 30.06.2009, Апеляційний суд Харківської області; ухвала Московського районного суду м. Харкова від 01.06.2010р. справа № 2-574/2009, 2-4561/08; l/3 частина [PERSON] - на підставі рішення суду, справа № 2-574/2009, № 2- 4561/08, 19.02.2009 Московський районний суд м. Харкова; ухвала суду справа № 22-ц- 2256/2009р, 30.06.2009, Апеляційний суд Харківської області; ухвала Московського районного суду м. Харкова від 01.06.2010р. справа № 2-574/2009, 2-4561/0; 1/3 частина [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 04.05.1998 року, видане Харківськім міським центром приватизації державного житлового фонду, р. № 5-98-125613. [PERSON] є його рідною сестрою. [PERSON] - був чоловіком його бабусі, [PERSON] . Хоча бабуся з чоловіком [PERSON] і розірвали шлюб в 1990 році, однак, вони продовжували мешкати однією сім`єю, тобто перебували в фактичних шлюбних відносинах. 04.05.1998 році приватизували квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та батько [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . В квартирі продовжують мешкати [PERSON] та [PERSON] . Бабуся [PERSON] вважала, що вона прийняла спадщину після свого чоловіка. 16.03.2001 року [PERSON] подарувала 1/3 частину квартири батькові [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , а батько [PERSON] помер [INFO] . На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.02.2009 року (справа № 2-574/2009) за ним і [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON] на 2/3 частин квартири [ADDRESS] . Після цього рішення він став мешкати в квартирі, в повному обсязі сплачує за комунальні послуги та утримує квартиру в належному стані. Представником відповідача Харківської міської ради Закревським А.О. 26.01.2021року подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначає, що сам по собі факт користування повивачами майном не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Позивач достовірно знав, хто був власником частини спірної квартири, що повністю спростовує добросовісність володіння цією часткою, оскільки [PERSON] було достеменно відомо, що він володіє чужим майном. Позивачем [PERSON] 03.03.2021 року подано відповідь на відзив, в якій останній просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 13.10.2020 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.02.2021 року було витребувано докази. Ухвалою суду від 12.05.2021року, витребувано докази, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 07.06.2021 року було витребувано докази. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з підстав викладених у ньому. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом прядок, подав відзив на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про визнання позову, та про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи 16.11.2016року та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.11.2019року, Довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 12.08.2020року, квартира [ADDRESS] належить: 1/3 частина [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 04.05.1998 Харківським міським центром приватизації державного фонду, р.№5-98-125613; l/3 частина [PERSON] - на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова, справа № 2-574/2009, № 2- 4561/08 від 19.02.2009; ухвали Апеляційний суд Харківської області справа № 22-ц- 2256/2009р від 30.06.2009; ухвали Московського районного суду м. Харкова від 01.06.2010р. справа № 2-574/2009, 2-4561/08; l/3 частина [PERSON] - на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова, справа № 2-574/2009, № 2- 4561/08 від 19.02.2009; ухвали Апеляційного суду Харківської області справа № 22-ц- 2256/2009р від 30.06.2009; ухвали Московського районного суду м. Харкова від 01.06.2010р. справа № 2-574/2009, 2-4561/08 /а.с.6-17/. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 04.12.1990 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.19/. [INFO] [PERSON] помер /а.с.20/. Після його смерті відкрилася спадщина, на 1/3 частину вищевказаної квартири. Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 14.05.2021 року свідчать про те, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, заповітів не посвідчувалось (а.с 132-133). Від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивач та його представник відмовились. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, за яким право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20). За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Окрім того, враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний про те, що власником 1/3 частини квартири, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, був [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачем часткою квартири, яка залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Що також узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 26 травня 2021 року, справа № 214/3083/18, провадження № 61-4186св21. Таким чином, позивач знав і розумів, що користується чужим майном, а право власності було зареєстроване за померлою особою. Сам по собі факт користування [PERSON] квартирою не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed