Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості за договором позики на загальну суму 135 161, 70 грн., судового збору в сумі 1 351,62 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 7 800 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 березня 2014 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 40 836 грн., що підтверджується відповідною розпискою на строк до 05.03.2015 року. Проте відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконав, кошти не повертав згідно узгодженого графіку погашення, внаслідок чого заборгував 40 836 грн. Крім того, договором позики, а саме п. 3.3. передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку погашення отриманих сум, такий зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5 % від вчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення, а тому розмір пені складає 74 525,70 грн. Також у відповідності до п. 3.4. договору позики просить стягнути нанесені збитки у зв'язку з невиконанням зобов'язання в сумі 19 800 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, причин своєї неявки не повідомив, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п.1.1. письмового договору позики від 05 березня 2014 року, позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 40 836 грн. та відповідно до п.2.3 вказаного договору, позичальник зобов'язався повернути кошти до 05 березня 2015 року відповідно до графіку погашення (а.с.6-7, 9). У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Позичальником [PERSON] умови договору виконані та надано позичальнику [PERSON] кошти в сумі 40 836 грн., що стверджується письмовою розпискою від 10.04.2014 р. (а.с.8). В свою чергу, відповідач [PERSON] не виконав зобов'язань за договором позики та не повернув у встановлений строк кошти, у зв'язку з чим стягненню підлягає 40 836 грн. з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з договору позики, укладеного між сторонами 05 березня 2014 року, а саме п.3.1. - у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п.2.3. договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5 % від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення. А тому з врахуванням наведеного, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути неустойку за порушення виконання зобов'язань за договором позики. Відповідно до поданого позивачем розрахунку, розмір пені за договором позики за період з квітня 2014 року по березень 2015 року складає 40 274,51 грн., за період 2015-2016 р. - 74 525,70 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для зменшення неустойки на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України у зв'язку із значним перевищенням розміру збитків та вважає, що сума пені повинна бути визначена в розмірі 40 836 грн., що відповідає розміру заборгованості відповідача [PERSON] за договором позики. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення нанесеного збитку за несвоєчасно сплачені відсотки та пеню по кредитному договору, а також витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.3.4. договору позики від 05 березня 2014 року невиконання однією із сторін умов даного договору, яке призвело до матеріальних витрат другої сторони, має наслідком застосування до винної сторони штрафних санкцій у розмірі нанесеного збитку й може служити підставою дострокового припинення договору. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження позовної вимоги щодо стягнення нанесених збитків у зв'язку із невиконанням зобов'язання за договором позики, позивачем надано квитанцію про сплату заборгованості в сумі 19 530 грн. за кредитним договором, що був укладений між ним та ПАТ «Альфа-Банк» від 28.10.2014 р.; додаткову угоду до вказаного кредитного договору від 28.10.2014 р. та довідку ПАТ «Альфа-Банк» про стан заборгованості у сегменті малого та середнього бізнесу, проте з таких документів не вбачається, що позивач [PERSON] зазнав матеріальних втрат у зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов договору позики. А тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат належать витрати на правову допомогу, яку згідно з ч.1 ст.56 цього ж Кодексу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право надавати таку допомогу. Положення ст.84 ЦПК України покладає на сторони витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, та вказує, що граничний розмір компенсації на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 р. розмір такої компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. У зв'язку з тим, що позивачем [PERSON] документально не підтверджено витрат в сумі 7 800 грн., яких він зазнав у зв'язку із отриманням правової допомоги, в задоволенні такої вимоги необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А відтак, з відповідача слід стягнути 816,72 грн. судового збору.

Outcome: partial