Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що 19.01.2002 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який на даний час розірвано за рішенням суду. Від цього шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014 року стягнуто з нього на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 10.01.2014 року до повноліття дітей. Між тим, зауважив, що з червня 2019 року його син [PERSON] , разом з ним переїхав проживати до будинку за адресою: [ADDRESS] , в домоволодіння його батьків, де мешкають і на даний час. Син постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні, що підтверджується довідками виконавчого комітету Водяницької сільської ради №748 від 22.10.2019 року та № 509 від 02.09.2020 року. Додав, що відповідач вихованням та утриманням сина не цікавиться, не приймає жодної участі у його житті та вихованні. Тож, зважаючи на викладене вище, просить припинити стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , що стягуються з нього на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014 року. Разом з тим, просить, стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше встановленого законом мінімуму щомісячно до досягнення сином повноліття. Крім того, позивач просив стягнути на його користь судові витрати. 26.04.2021 року судом отримано від відповідача - [PERSON] відзив на позовну заяву, в якому вона обґрунтовує свою позицію заперечення проти необґрунтованих, на її думку, позовних вимог [PERSON] , зі змісту якого вбачається наступне. Так, її син [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , але дитина там проживає разом з дідусем і бабусею, тому що його батько (позивач) постійно перебуває у відрядженнях, а коли у нього є вільний час - він знаходиться в м. Черкаси у своєї нової цивільної дружини. У зв`язку з цим, вважає, що обставини видачі Виконавчим комітетом Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області є сумнівними. Так, [PERSON] приїжджає до сина і своїх батьків, але він постійно не проживає за адресою: [ADDRESS] . Фактично дитина проживає з бабусею, тому, що дідусь теж знаходиться майже увесь час у відрядженнях. Відповідач вказала, що її син поїхав у червні 2019 року до дідуся з бабусею на літні канікули, але там, на її думку, його підкупили подарунками, і дитина залишилась там навчатися, будучи на той момент малолітнім. Враховуючи бажання і інтереси дитини, вона дала на це свою згоду. Запевняє, що не відмовлялася від дитини, не виганяла його, але зауважила, що її сину забороняють з нею спілкуватися; на телефонні виклики він не відповідає. Проте, вказала, що коли її синові [PERSON] , після досягнення ним відповідного віку, потрібно було зробити паспорт, він сам їй зателефонував і приїхав у місто. Вони з ним разом ходили подавати документи на отримання паспорта, період поки проводилося оформлення паспорта - дитина з нею спілкувалася. Після отримання паспорта - спілкування з його боку припинилося. Тож, вважає, що з огляду на положення ст.ст.144,153 СК України - це є порушенням закону, так як батьки мають рівні права, як на спілкування, так і обов`язки, щодо дитини, а тому переконана, що не повинна сплачувати аліменти. Також відповідач вказала, що її дочка [PERSON] проживає разом з нею, навчається у вищому навчальному закладі, на оплатній основі. За оплату навчання мав місце борг, сплатити який донька ледве випрохала у батька. Борг виник саме у той період, коли вона не отримувала аліменти, дитина вже більше семи місяців не отримує аліменти. Тож, за позивачем - [PERSON] наявний борг в розмірі - 73660 грн. 26 коп. Позивач вихованням та утриманням доньки не цікавиться, не приймає жодної участі в її житті та вихованні. Тож, зважаючи на викладене вище, просила припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , що стягуються з позивача на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014 року. Крім того, просила, відмовити у стягненні аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] . Судові витрати покласти на позивача та відповідача у рівних частках. Представник позивача, адвокат Гаврилов Д.О. в судовому засіданні позов підтримав, вважає, що його слід задовольнити. Суду пояснив, що згідно судового рішення з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] . З часом обставини дещо змінилися, з вересня 2019 року син проживає зі своїм батьком у с.Водяники, Звенигородського району, Черкаської області, а тому слід припинити стягнення аліментів з 15.02.2021 року (з дати подачі даного позову). Між тим, вказав, що слід стягувати аліменти з відповідача на користь позивача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на утримання сина. Судові витрати по сплаті судового збору позивач залишає за собою. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав думку свого представника, адвоката Гаврилова Д.О. Пояснив, що виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014 року здійснюється через органи державної виконавчої служби. Дійсно є борг по аліментах, але це спірне питання, звернення стягувача з позовом щодо стягнення цієї заборгованості не було, зі скаргою до органів ДВС щодо розрахунку боргу не звертався. Вважає, що з 15.02.2021 року слід припинити стягнення аліментів, спору щодо батьківства немає, син проживає на даний час з ним і знаходиться на його повному утриманні. Наполягаючи на задоволенні позову, позивач обґрунтовував свої вимоги спираючись на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.12.2019 року у справі № 648/2062/18. Так, виходячи зі змісту вказаної постанови Верховного Суду, застосовуючи її до обставин справи, які є предметом розгляду, якщо неповнолітній син проживає разом з батьком і перебуває на його утриманні, сплата [PERSON] аліментів на користь відповідача на утримання дитини, в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України - підлягає припиненню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що син з вересня 2019 року проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , не заперечувала проти припинення з 15.02.2021 року стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Спору щодо батьківства немає. Останній раз аліменти отримувала у вересні 2020 року. Виконавчий лист про стягнення аліментів знаходиться на виконані у органах державної виконавчої служби. Між тим, відповідач заперечила проти стягнення аліментів з неї на користь [PERSON] на утримання сина, оскільки останній тепер проживає з ним. Додала, що її син [PERSON] , у червні 2019 року поїхав на канікули до свого батька і там залишився, в даний час син з нею не спілкується, йому зараз 14 років. Зауважила, що вона нікуди - ні в органи поліції, ні в органи Служи у справах дітей щодо спілкування та виховання з дитиною не зверталася, так як хвилювалася за свою дитину. Вказала, що має також і іншу дитину дочку. Від сина не відмовлялася, бажає спілкуватися з ним, їй відомо про здійснення впливу на сина з боку батьків позивача [PERSON] , втім таки визнала необхідність стягнення з неї аліментів, проте зазначила, що лише в розмірі 1/6 частини всіх видів її заробітку, а не 1/4, як заявлено позивачем. Заслухавши думку позивача та його представника, а також відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: як вбачається зі змісту рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014р. (а.с.10), з 19.01.2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі мають двох дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27.07.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції; сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23.08.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області. Згідно вказаного рішення, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з січня 2014 року, продовжуючи до повноліття дітей (а.с.10). Визначаючи такий розмір аліментів, суд виходив з того, що діти проживають з матір`ю і перебувають на її утриманні. Зазначені обставини сторони визнають, а тому на підставі ч.1 ст.82 ЦПК, вони не підлягають доказуванню. На теперішній час син - [PERSON] , починаючи з червня 2019 року і по даний час, не проживає зі своєю матір`ю - [PERSON] , а постійно мешкає зі своїм батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи довідками Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області №748 від 22.10.2019 року та № 503 від 02.09.2020 року (а.с.11-12). Так, зміст вказаних довідок вказує на те, що [PERSON] , [INFO] , з 01.06.2019 року постійно проживає (без реєстрації місця проживання) по [ADDRESS] , разом зі своїм батьком - [PERSON] , [INFO] та знаходиться на повному його утриманні. Варто зазначити, що твердження відповідача, що син - [PERSON] проживає не з позивачем, а з його батьками, в той час як [PERSON] мешкає в іншому місці - відповідач не підтвердила належними доказами, на спростування протилежних тверджень позивача. Варто вказати, що перебування позивача у періодичних відрядженнях, не свідчить про те, що він не проживає разом зі своїм сином, чи якимось чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Основні обов`язки з піклування за сином здійснює позивач, бо саме він займається організацією життєдіяльності дитини. Крім того, про те, що відповідач не утримує сина, не займається його вихованням, підтвердила і сама [PERSON] в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що за період з 16.02.2018р. по 12.04.2021р. [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів, які стягуються з нього на підставі вказаного вище судового рішення від 06.03.2014 року, сукупний розмір якої становить - 73660 грн. 26 коп., що підтверджується довідкою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.04.2021 року № 58480222. Оскільки відповідач фактично не проживає разом із одним із дітей та не займається організацією його утримання, виховання, тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання дитини, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ст.181 СК вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. При цьому відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Ухвалюючи рішення від 06.03.2014р. по справі №711/79/14-ц, суд виходив з того, що [PERSON] має право на отримання аліментів від [PERSON] , оскільки на той час діти проживали разом з нею окремо від батька, а батько не надавав належної матеріальної допомоги дітям. Разом з тим, на теперішній час відповідач [PERSON] , не проживає разом з одним із дітей - сином [PERSON] , починаючи з червня 2019 року, він перебуває на утриманні і вихованні свого батька, оскільки проживає разом з ним. Отже право на отримання аліментів на теперішній час належить позивачу - [PERSON] . Натомість позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення суду від 06.03.2014р. та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь [PERSON] , що свідчить про порушення майнових прав та інтересів [PERSON] , оскільки на теперішній час він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання сина [PERSON] , оскільки останній перебуває вже на його утриманні. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Разом з тим, нормами Сімейного кодексу України не передбачено припинення стягнення аліментів з батьків на утримання неповнолітніх дітей без припинення права на аліменти. Статтями 192 та 197 СК передбачено спеціальні способи захисту прав платників аліментів, які застосовуються у разі зміни обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів, і такими способами є зміна розміру аліментів або звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Відповідно до ст.5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що жоден із способів, передбачених ст.ст.192, 197 СК, не забезпечить усунення порушення прав позивача, а іншого способу не передбачено законом. Варто вказати, що хоча у кодексах України, що є чинними на даний час, відсутня норма, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України, однак вони продовжують застосовуватись судами у спірних правовідносинах, та є важливим чинником єдності і передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів. Така практика кореспондується із вимогами законодавства, згідно з якими виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій. Тож, у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі №6-20цс11 викладено правову позицію стосовно того, що положення ст.4 ЦПК України (в редакції Закону України №1618-IV від 18.03.2004р.,чинній з 01.09.2005р. до 15.12.2017р, зі змінами та доповненнями), якій відповідає ст.5 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р. чинній з 15.12.2017 року, зі змінами та доповненнями і по даний час), ст.16 ЦК, які закріплюють, що права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, не узгоджуються зі ст.ст.55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними засадами ст.3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак відмова у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється не допускається. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст.7 СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Тож, з огляду на положення ст.ст.7, 10, 181, 192 СК, в контексті положень ст.ст.3, 5, 273 ЦПК, ст.ст.13, 16 ЦК, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині позовних вимог про припинення стягнення аліментів, оскільки лише у такий спосіб можливо належним чином захистити порушене право позивача і такий спосіб не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача і дитині, про яку йдеться. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Проте, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №648/2062/18. Виходячи з того, що неповнолітній син проживає разом з батьком й перебуває на його утриманні, сплата [PERSON] аліментів на користь відповідача на утримання дитини в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України підлягає припиненню. Аналогічна позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №648/2062/18. Крім того, судом враховується рішення Верховного Суду по справі №711/8561/16. Варто зазначити, що з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивач чи його батьки, самочинно, без згоди відповідача, в т.ч. і шляхом підкупу подарунками - змінили місце проживання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною першою ст. 12 вказаного Закону визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аліменти - це обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). За положеннями ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. До того ж, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Варто зазначити, що відповідач в судовому засіданні, врешті-решт, погодилася на стягнення з неї аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини її заробітку (доходу). Визнання відповідачем заявлених позовних вимог прийнято судом. В частині позовні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина в розмірі 1/12 (1/4-1/6), як на думку суду, слід відмовити, оскільки на даний час діти сторін є неповнолітні і за судовим рішенням на них стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку та доходу (по 1/6 на кожного), що відповідає нормам СК України. Крім того, позивачем не наведено обставин та не надано доказів необхідності утримання сина у більшому розмірі, ніж його дочки, враховуючи що батьки несуть рівні права та обов`язки щодо утримання дітей. Отже, встановлені під час розгляду справи обставини, наявні та досліджені докази дають суду підстави для часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи позицію позивача та відповідача, працездатність відповідача, його наміри та бажання утримувати спільну з позивачем неповнолітню дитину, а також принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги у заявленому позивачем розмірі, що є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Докази того, що відповідач не має можливості, з об`єктивних причин, сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] - відсутні. До того ж, суд враховує те, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, у тому числі, щодо утримання дитини, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Судом враховуються також ті обставини, що спільна з позивачем дочка - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з відповідачем, у даний час навчається на 1 курсі Навчально-наукового інституту економіки і права Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького за контрактом, що підтверджується довідкою №795 від 22.04.2021 року, фактично перебуває на утриманні відповідача, оскільки за позивачем наявний борг по сплаті аліментів за період з 16.02.2018р. по 12.04.2021р. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи позицію відповідача щодо вимог, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягувати з [PERSON] ( [INFO] , код [NUMBER] , зареєстрована: [ADDRESS] , проживає: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , код [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] , проживає: [ADDRESS] ) аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 15.02.2021р. Слід зазначити, що при зміні обставин, сторони вправі звертатися до суду з позовом про зменшення, збільшення розміру аліментів на утримання їхніх дітей. Крім того, слід відізвати з органів державної виконавчої служби виконавчий лист, виданий Придніпровським районним судом м.Черкаси по справі №711/79/14-ц, в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] . Як на думку суду, таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах неповнолітньої дитини. Відповідно до положень ст. п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 908,00грн. він виявив бажання залишити за собою, про що вказав у судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial