Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування обґрунтовуючи його тим, що відповідно до договору дарування від 15 серпня 2014 року № 3481 він подарував своїй доньці, яка є відповідачем по даній справі, квартиру, що знаходиться за адресою в [ADDRESS] . Зазначає, що вказана квартира була його єдиним житлом, а договір дарування він уклав під впливом тяжкої обставини, оскільки був хворим, потребував стороннього догляду, а також внаслідок оспорювання його права власності на квартиру в судах. [PERSON] , посилаючись на ст.ст.215, 216, 233 ЦК України вважав, що існують правові підстави для визнання вищевказаного договору дарування недійсним. Позивач просив визнати недійсним договір дарування від 15 серпня 2014 року № 3481, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Погорєловою М.Ю., внаслідок його вчинення під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до позивача [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування №3481 від 15 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Погорєловою М.Ю. На підставі договору за нею зареєстровано право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 4262373101. [PERSON] зазначає, що оскільки [PERSON] подано до суду позов про визнання недійсним договору дарування, то вказаний факт порушує її права, як власника нерухомого майна, а її право на квартиру оспорюється іншою особою - [PERSON] , що є прямою загрозою для реалізації нею права власності, отриманого на законних підставах. За таких обставин вона змушена звернутися із зустрічною позовною вимогою про визнання права власності на квартиру. Посилаючись на ст.ст.15, 317, 319, 717, 392 ЦК України вважає, що існують правові підстави для задоволення зустрічного позову про визнання права власності на нерухоме майно. [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 07.11.2019 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про визнання зустрічного позову. Вказана заява не береться судом до уваги при розгляді справи, оскільки надійшла на електронну адресу суду, що унеможливлює встановити достовірність її подання позивачем. 15.01.2020 року до початку розгляду справи по суті від представника позивача [PERSON] [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про залишення позову без розгляду. 15.01.2020 року в судовому засідання відповідач [PERSON] зустрічний позов підтримала, обґрунтовуючи його вимогами, викладеними у зустрічній позовній заяві. Просила його задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник 24.01.2020 року в судове засідання не з`явилися. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] 24.01.2020 року в судове засідання не з`явилася. Відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги викладені у зустрічному позові підтримала. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 січня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування залишено без розгляду. Суд, вислухавши відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування №3481 від 15 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Погорєловою М.Ю (реєстровий №3481) [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.35-36). Відповідач зареєструвала шлюб 04.08.2017 року з [PERSON] та у зв`язку з реєстрацією шлюбу її прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.50). Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 4262373101, що вбачається з інформації з вказаного реєстру від 04.06.2019 року № 169212027 (а.с.38-39). Відповідно до технічного паспорту на вищезазначену квартиру встановлено, що квартира складається з трьох житлових кімнат, загальна площа - 71,3/68,2 кв.м., житлова площа - 39,3 кв.м. (а.с.43-44). [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою відділу ведення реєстру територіальної громади від 01.06.2018 року (а.с.45). Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено: по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Вказана стаття розміщена у главі 29, розділу І, книги третьої ЦК України «Захист права власності», тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою. Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст.11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення претендування на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Право власності [PERSON] на вищевказану квартиру підтверджується наданими нею належними та допустимими доказами, наведеними вище. Доводи [PERSON] про те, що факт подачі позову [PERSON] порушує її права, як власника нерухомого майна, а її право на квартиру оспорюється є безпідставними, оскільки вказаний факт не свідчить про неможливість реалізації відповідачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів, а наявність суб`єктивного права [PERSON] , як власника нерухомого майна, підтверджена належними правовстановлюючими документами. Крім того, позовні вимоги за первісним позовом про визнання недійсним договору дарування за заявою представника позивача ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 січня 2020 року залишено без розгляду. На даний час не встановлено порушень прав позивача, які б підлягали захисту, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed