Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - припинити право власності [PERSON] на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 03.08.1991 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. За час шлюбу, за спільні кошти подружжя придбало майно - квартиру, яка зареєстрована на відповідача, але фактично належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Вказана квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки трикімнатна квартира - є неподільною річчю, позивач просить визнати ідеальні частки подружжя у даній квартирі без її реального поділу, тобто по 1/2 її частки кожному. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також позивач просив не стягувати судові витрати з [PERSON], а залишити їх по фактично понесеним. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. Причини неявки не повідомила. В судовому засіданні 21.03.2017 року відповідач вказала, що позовні вимоги визнає після того, як позивач сплатить заборгованість за комунальними послугами. Проте згодом зазначила, що спірна квартира належить виключно їй, оскільки придбана за особисті кошти, а тому не підлягає поділу. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER], виданого повторно 18.08.2016 року Фортечним районним у м. Кіровограді відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, [PERSON] та [PERSON] з 03.08.1991 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 4). Під час перебування у шлюбі, 12.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Письменною Л.І. та зареєстровано в реєстрі за № 20 (а.с. 5-6). Згідно вказаного договору [PERSON] купила квартиру під [ADDRESS]. Вищевказане також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1322341 від 26.08.2003 року, виданого Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7), а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 66136798 від 18.08.2016 року (а.с. 8). Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що СК Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, тому посилання позивача на ст.ст. 60, 61 СК України є безпідставним, оскільки дані норми закону не мають зворотної сили та на правовідносини щодо визначення правового режиму майна (придбання спірної квартири), не поширюються. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), указано, що, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна виходили з рівності часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ст. 22 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана 12.08.2003 року, тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, тому, суд приходить до висновку, що вона відноситься до режиму майна нажитого подружжям за час шлюбу та належить останнім на праві спільної сумісної власності. Що ж стосується способів та порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то потрібно керуватися нормами СК України, який діє на момент вирішення спору про поділ майна. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно роз'яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази вчинення одним із подружжя передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд приходить до висновку про визнання право власності на 1/2 частку спірної квартири за кожним зі сторін в порядку поділу майна подружжя і залишати майно у їх спільній частковій власності. В силу ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність необхідності поділу майна між подружжям, відповідно до вимог норми ЦК України право спільної сумісної власності на вищевказану квартиру слід припинити, а позов задовольнити у повному обсязі. Судові витрати залишити по фактично понесеним позивачем.

Outcome: approved