Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану АР Крим, актовий запис І-АП № [NUMBER] від 30 квітня 1998 року; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , як сумісно нажите майно під час перебування у шлюбі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 1998 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Подружжя тривалий час не проживає та не пов`язане спільним побутом. Спільне життя сторін не склалось через різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та поваги один до одного. Подружні відносини між сторонами припинено з квітня 2017 року, з цього ж періоду спільне господарство не ведеться. Діти за домовленістю сторін залишаються з відповідачем. У шлюбі сторонами придбана квартира [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у спільному майні є рівними. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. 25 квітня 2019 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив в якому просила суд задовольнити позовні вимоги, проти позову не заперечила, повністю його підтримала, просила суд не надавати сторонам час для примирення, так як сторони є дорослими людьми та остаточно вирішили розірвати стосунки шляхом розлучення у зв`язку з тим, що подружнє життя не склалося. Не заперечила проти вимог щодо поділу в рівних частинах сумісно нажитого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду клопотання, в якому остання позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану м. Алушта, Автономної Республіки Крим, 30 квітня 1998 року, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 64. Сторони від шлюбу мають дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили спільне проживання наприкінці 2017 року, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету, категорично наполягають на розірванні шлюбу, переконані, що примирення між ними не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому позов в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, 16 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купілі-продажу нерухомого майна, за яким [PERSON] придбала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно реєстраційного посвідчення [NUMBER] , виданого 30 листопада 2009 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, квартира [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. За даними технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира розташована на восьмому поверсі шістнадцятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат жилою площею 44,0 кв м, у т.ч. одна кімната - 12,5 кв.м, друга кімната - 17,6 кв.м, кухні площею 13,9 кв.м, кухні площею 8,5 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні (поєднаної) 1,0 кв.м, коридора площею 4,9 кв.м, передпокою площею 11,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією 6,4 кв.м. Загальна площа квартири складає 79,0 кв.м. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вказана квартира була придбана сторонами за час їх шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 370 Цивільного кодексу України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, враховуючи те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, суд вважає за можливе визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , залишивши у власності [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved