Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 13.06.2020 у сумі 8\~000 гривень, проценти в сумі 336,10 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 167,01 гривень, інфляційні втрати в сумі 424,14 гривень.. Позов обґрунтовує тим, що 13.06.2020 між сторонами укладений договір позики у виді розписки, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 8\~000 гривень та взяв на себе зобов`язання повернути борг до 12.07.2020. У строк, визначений розпискою, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання і кошти за договором позики не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути зазначені кошти, однак відповідач від спілкування та повернення коштів відмовлявся. 20.08.2020 позивачем була направлена відповідачу вимога кредитора до боржника про повернення суми боргу. Вищевказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання 05.05.2021 та 02.06.2021 не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв`язку з повторною неявкою відповідача у судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 13.06.2020 [PERSON] діючи добровільно, усвідомлюючи свої дії, маючи волю і намір здійснити дії по оформленні даної розписки, не помиляючись у її змісті, підтвердив дійсність своїх намірів. Цією розпискою він засвідчив в присутності двох свідків факт отримання грошових коштів у якості позики від [PERSON] . Грошові кошти в сумі 8\~000 гривень отримані ним від [PERSON] у присутності двох свідків о 10.00 годині 13.06.2020 за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язався в присутності двох свідків повернути вказану грошову суму в повному обсязі до 12.07.2020. У визначений у розписці термін борг за нею відповідач позивачу не повернула, про що свідчить наявність оригіналу розписки у позивача [PERSON] 20.08.2020 позивач [PERSON] направив відповідачу [PERSON] вимогу про повернення боргу, що підтверджується вимогою кредитора до боржника щодо повернення суми боргу від 20.08.2020 та накладною АТ «Укрпошта» від 20.08.2020. 11.09.2020 вищевказана вимога була повернута позивачу без вручення, що підтверджується витягом про відстеження поштового відправлення. Відповідно до статті 1026 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд встановив, що розписка відповідача [PERSON] від 13.06.2020 містить всі ознаки договору позики, визначені статтями 1046, 1047 ЦК, а саме сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошові кошти, які відповідач зобов`язується повернути позивачу, термін повернення грошових коштів та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог закону. Відповідно до вимог статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами статті 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов розписки відповідач отримав позику на термін до 12.07.2020, але свої зобов`язання щодо своєчасного повернення позики не виконав. До теперішнього часу відповідач позику не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом свого майнового права. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (стаття 527 ЦК). Відповідно до положень статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Так, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-24цс12). Відповідач - позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який долучений до матеріалів справи. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення позики в сумі 8\~000 гривень. Статтею 536 ЦК встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін (стаття 1048 ЦК). Суд зауважує, що визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України має місце лише у разі, якщо договором позики визначено порядок одержання процентів за користування позикою, але не визначений їх розмір. Суд дійшов висновку, що договір позики від 13.06.2020 є безпроцентним, оскільки в розписці від 13.06.2020 не передбачено одержання процентів за користування позикою. На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування позикою необхідно відмовити. В частині першій статті 1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Провівши власний розрахунок, суд встановив, що інфляційні втрати за період прострочення з 13.07.2020 до 23.03.2021 (день підписання позовної заяви) становлять 474,99 гривні (8\~000 гривень*(0,998*1,005*1,01*1,013*1,009*1,013*1,01)-8\~000 гривень. Також суд встановив, що сума процентів за прострочення виконання зобов`язання за договором позики складає 166,35 гривень (8\~000 гривень*3%:365днів у році*253 дні прострочення). Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача позики в сумі 8\~000 гривень, інфляційних втрат у сумі 424,14 гривні (з урахуванням принципу диспозитивності та вимоги, заявленої у позові) та трьох процентів річних у сумі 166,35 гривень. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у сумі 873,74 гривні (908 гривень (сплачений судовий збір)*(8\~590,49 гривень (задоволена частина позову):8\~927,25 гривень (ціна позову))

Outcome: partial