Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ТОВ «Чіланзар», Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про припинення трудового договору, звільнення, зобов`язання вчинити дії. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач у період з 15.02.2019 року по 01.02.2020 року працював на умовах строкового трудового договору директором ТОВ «Чіланзар». 04.04.2019 року єдиний учасник ТОВ «Чіланзар» - [PERSON] помер. Спадкоємці, спадщину у вигляді частки померлого у статутному фонді ТОВ «Чіланзар» у розмірі 100 % не прийняли. 31.01.2020 року позивач подав заяву про припинення трудових відносин та звільнення з роботи з 01.02.2020 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В цей же день було винесено наказ про звільнення позивача з роботи на підприємстві ТОВ «Чіланзар» з 01.02.2020 року. У грудні 2020 року позивачу стало відомо, що згідно даних Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ТОВ «Чіланзар» трудові відносини з позивачем не припинив. На підставі викладеного, позивач просить припинити трудовий договір укладений 15.02.2020 року з [PERSON] та ТОВ «Чіланзар» з 01.02.2020 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Звільнити [PERSON] з роботи на ТОВ «Чіланзар» з посади директора з 01.02.2020 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Зобов`язати державних реєстраторів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві внести відомості до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в частині звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Чіланзар» з 01.02.2020 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшло повідомлення про те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві припинило свою діяльність від 23.12.2020 року. Суд, вислухавши вступне слово позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 15.02.2019 року рішенням учасника № 1 ТОВ «Чіланзар» прийнято рішення створити юридичну особу організаційно - правової форми Товариство з обмеженою відповідальністю. Визначено найменування Товариства - ТОВ «Чіланзар», місцезнаходження товариства - м. Київ, вул.. Ахматової, буд. 15, кВ. 271. Затверджено статут товариства. Основними видами діяльності - код КВЕД 46.19; 77.39; 56.10; 68.20; 69.10; 70.22; 82.11; 82.91; 96.00. Сформовано статутний капітал у розмірі 5000 грн., [PERSON] - 100% статутного капіталу Товариства та дорівнює 100% голосів на Загальних зборах учасників товариства. Призначено директором Товариства з правом першого підпису банківських документів [PERSON] з дати державної реєстрації Товариства. З письмових матеріалів справи вбачається, що 15.02.2019 року між ТОВ «Чіланзар» та [PERSON] укладено трудовий договір. Відповідно до п. 1.5 договору, останній укладено на термін з 15.02.2019 року і діє до 01.02.2020 року включно. Згідно п. 1.4 трудового договору працівник підпорядковується загальним зборам ТОВ «Чіланзар». Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Згідно ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 39 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва. Стороною позивача в судовому засіданні не було надано, а письмові матеріали справи не містять ані копію завірену належним чином, ані для огляду оригінал статуту ТОВ «Чіланзар» та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 15.02.2019 року ТОВ «Чіланзар» видано наказ, відповідно до якого [PERSON] приступає до виконання обов`язків директора підприємства з 15.02.2019 року з окладом згідно штатного розпису. Позивач звертаючись із вказаним позовом до суду вказав, що припинити трудові відносини із відповідачем ТОВ «Чіланзар» не виявляється можливим через смерть єдиного учасника Товариства - [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть. Крім того, позивач у позовній заяві та в судовому засіданні вказав, що спадкоємці не прийняли у спадок частку померлого у статутному фонді ТОВ «Чіланзар», проте всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України суду не було надано належних та допустимих доказів зазначеному. Будь-яких клопотань, щодо з`ясування вказаної обставини, позивачем заявлено не було, суд в свою чергу не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Письмові матеріали справи містять копію заяви [PERSON] , адресовану ТОВ «Чиланзар» зборам засновників Керівнику Директора [PERSON] про звільнення з роботи на підприємстві на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Проте, суд до вказаної заяви відноситься критично, оскільки заява адресована ТОВ «Чиланзар», направлена на адресу, дані яких суперечать даним, що містяться у рішенні учасника № 1 ТОВ «Чіланзар» від 15.02.2019 року. Суд звертає увагу на лист Мінсоцполітики від 12.01.2011 р. №15/06/186-11 в якому містяться роз`яснення, що у разі, якщо загальні збори не відбулися або на них не прийнято рішення про звільнення директора, чи взагалі він не може встановити місцезнаходження учасників, в цьому випадку директор може реалізувати своє право на звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Для цього йому потрібно видати наказ про визнання себе звільненим за власним бажанням, зазначивши в ньому причини, які унеможливлюють звільнення у встановленому порядку на підставі рішення загальних зборів товариства. Разом з тим, письмові матеріали справи містять наказ від 31.01.2020 року ТОВ «Чиланзар», відповідно до якого звільнено [PERSON] з роботи на підприємстві з посади директора Товариства з 01.02.2020 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку трудового договору. Суд приходить до висновку, що вказаний наказ не може бути належним та допустимим доказом, оскільки наказ видано ТОВ «Чиланзар», а не ТОВ «Чіланзар», з яким позивач уклав трудовий договір та порушена процедура звільнення згідно ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Позовна вимога щодо зобов`язання державних реєстраторів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві внести відомості до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в частині звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Чіланзар» з 01.02.2020 року - задоволенню не підлягає як безпідставна та необґрунтована. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed