Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський» на його користь суму заборгованості щодо виплати заробітної плати в розмірі 2 080,00 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 150 451,41 грн., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.09.2017 його було прийнято на роботу у Приватне акціонерне товариство «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський». 19.12.2017 його було звільнено з роботи на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем ним своєчасно і сумлінно виконувалися його посадові обов`язки на умовах повного робочого дня, у відпустці без збереження заробітної плати він не перебував та не було жодних інших обставин, які б давали законні підстави відповідачу не нараховувати і не виплачувати йому заробітну плату. Проте, на момент його звільнення відповідач не розрахувався з ним щодо виплати заробітної плати за період з 01.12.2017 по 19.12.2017. Більш того, відповідач навіть не повідомив йому точний розмір заборгованості щодо її виплати. З дня звільнення ним здійснювалися численні звернення до адміністрації та керівництва відповідача з проханням повідоми ти про розміри заборгованості та розрахуватися з ним, однак у відповідь отримував лише обіцянки. Під час останнього звернення керівництво відповідача заявило, що з ним повністю розрахувалися і вони йому нічого не винні, хоча це не відповідає дійсності. Ним здійснювалися намагання самостійно встановити розмір заборгованості щодо виплати відповідачем йому заробітної плати. Так, 16.12.2019 ним була отримана Довідка Пенсійного фонду України за формою ОК-7. З інформації, що містилася у Довідці ОК-7 було встановлено, що відповідач не лише не нарахував йому заробітну плату за відпрацьований час (з 01.12.2017 по 19.12.2017), а навіть не зареєстрував його в якості найманого працівника в органах Пенсійного фонду України та не сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що є грубим порушенням законодавства у сфері соціального і пенсійного забезпечення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, та своєчасне її отримання. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 11 5 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Не маючи об`єктивної можливості встановити точний розмір заборгованості щодо виплати заробітної плати через те, що відповідач ігнорує його звернення та не подає звітності до контролюючих органів, позивач змушений керуватися мінімальною заробітною платою як найменшою розрахунковою величиною та гарантією, яка встановлюється державою у взаєминах між роботодавцем та працівником, адже відповідач не міг нараховувати до сплати заробітну нижче рівня мінімальної заробітної плати. Станом на грудень 2017 року мінімальна заробітна плата становила 3 200 грн. 00 коп. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік»). У період з 01.12.2017 по 31.12.2017 було 20 робочих днів, з них Позивач відпрацював 13 робочих днів (з 01.12.2017 по 19.12.2017). Відтак, мінімальна заробітна плата, яка повинна була бути нарахована та сплачена позивачеві у грудні 2017 року становить 2 080 грн. 00 коп. (мінімальна заробітна плата 3 200 грн. 00 коп. ? 20 робочих днів у грудні 2017 року) х 13 робочих днів, відпрацьованих Позивачем у грудні 2017 року). Таким чином, станом на день підписання цього позову мінімальна заборгованість Відповідача щодо виплати заробітної плати за період з 01.12.2017 по 19.12.2017 становить 2 080,00 грн. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові йото середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку позивач здійснює відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова КМУ від 08.02.1995 № 100). Відповідно до абз. З п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня. середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абз. 4 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100). Згідно з абз. З п. 4 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати. працівник не мав заробітку. не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Беручи до уваги, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 26.09.2017 по 19.12.2017, базовою величиною для визначення середньої заробітної плати позивача є посадові (місячні) оклади позивача, які вираховуються з заробітної плати нарахованої за період від 01.10.2017 по 30.11.2017, тобто 7501 грн. 32 коп. за жовтень 2017 року та 4868 грн. 67 коп. за листопад 2017 року, що підтверджується Довідкою ОК-7. Загалом, кількість робочих днів за останні два місяці роботи, що передували звільненню склала 43 дні (21 робочий день у жовтні 2017 року та 22 робочих дні у листопаді 2017 року). Отже, середньоденна заробітна плата Позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 287 грн. 67 коп. (7 501 грн. 32 коп. (жовтень 2017) + 4 868 грн. 67 коп. (листопад 2017) = 12 369 грн. 99 коп. ? 43 робочі дні). Станом на день підписання цього позову (тобто станом на 27.01.2020) відповідач фактично не розрахувався з позивачем щодо виплати заробітної плати, чим здійснив затримку щодо її виплати у період з 20.12.2017 по 24.01.2020. У період з 20.12.2017 по 24.01.2020 було 523 робочих дня, отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (подання цієї позовної заяви) складає 150 451 грн. 41 коп. (287 грн. 67 коп. х 523 робочих дня). Підсумовуючи викладене, позивач заявляє до стягнення з відповідача загальну суму у розмірі 152 531 грн. 41 коп., яка складається з: 2 080 грн. 00 коп. невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2017 по 19.12.2017; 150 451 грн. 41 коп. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку (подання цієї позовної заяви) за період з 20.12.2017 по 24.01.2020. 27.12.2019 з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено офіційний лист з проханням надати копії документів, які стосуються його звільнення, та провести повний розрахунок. Станом на день підписання позовної заяви відповідач жодним чином не відреагував на звернення. Саме тому він змушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Позивач [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Від відповідача ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський» відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Положеннями ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та такими, що випливають з трудових відносин, урегульовані положеннями ЦК України та КЗпП України. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці на підставі наказу №180-к від 26.09.2017 позивач [PERSON] прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до ПрАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський». 19.12.2017 року позивача на підставі наказу №240-к від 19.12.2017 року звільнено, відповідно до ст. 38 КЗпПУ (за власним бажанням). З позовної заяви вбачається, що за період з 01.12.2017 по 19.12.2017 заробітна плата відповідачем позивачу не виплачується. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України вбачається, що [PERSON] за період з 01.12.2017 по 19.12.2017 заробітна плата не нараховувалась. Позивачем наведено розрахунок позовних вимог, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка повинна була бути нарахована та сплачена позивачеві у грудні 2017 року. Спираючись на те, що відповідач не надав до суду інформацію, щодо розміру заробітної плати і середнього заробітку позивача. Будь-яких доказів, що ставили б під сумнів наведені розрахунки заборгованості відповідачем до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. З п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється стороною позивача на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з Довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-7 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 287 грн. 67 коп. (7 501 грн. 32 коп. (жовтень 2017) + 4 868 грн. 67 коп. (листопад 2017) = 12 369 грн. 99 коп. ? 43 робочі дні). Станом на 27.01.2020 відповідач фактично не розрахувався з позивачем щодо виплати заробітної плати, чим здійснив затримку щодо її виплати у період з 20.12.2017 по 24.01.2020. У період з 20.12.2017 по 24.01.2020 було 523 робочих дня, отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 150 451 грн. 41 коп. (287 грн. 67 коп. х 523 робочих дня). Будь-яких доказів, що ставили б під сумнів наведені розрахунки заборгованості відповідачем до суду не надано. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved