Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючи на те, що 10 грудня 2015 року він, [PERSON] передав [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у приміщенні ПрАТ «Радосинь» у позику 413000 доларів США, що підтверджується розпискою від 10 грудня 2015 року, власноруч підписаною Відповідачем. Відповідач зобов`язався повернути суму отриманої позики у повному розмірі у строк до 01 січня 2017 року, однак у визначений строк суму позики Відповідач не повернув. Позивач вказує, що 15 червня 2017 року, Відповідач повернув йому частково суму позики в розмірі 8600 доларів США. Також, 28 листопада 2017 року, Відповідач повернув за договором позики від 10.12.2015 року частково суму позики в розмірі 3650 доларів США, при цьому неповернутою залишилася сума позики 400550 доларів США, про що Позивачем 28.11.2017 року видана Відповідачеві розписка в отриманні від нього суми у вищезазначеному розмірі, в якій було зазначено також залишок боргу Відповідача перед Позивачем станом на 28.11.2017 року в сумі 400550 доларів США, а також зазначено, що після повернення Боржником суми позики у повному обсязі йому буде передана розписка від 10.12.2015 року, про що буде складена двостороння розписка про відсутність матеріальних претензій між Сторонами договору позики. Позивач мотивуючі заявлені вимоги зазначає, що станом на момент подання цієї позовної заяви - 06.12.2019 року, повернення грошових коштів в якості позики, отриманої Відповідачем згідно договору позики здійснено не було. Позивач також вважає, що відповідач повинен сплатити 3% річних (за період 02.01.2017 року по 06.12.2019 року) у якості компенсації за несвоєчасну сплату боргу в сумі 35412,17 доларів США. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики у сумі 404550 доларів США, три відсотки річних 35412,17 доларів США, а всього 439962,17 доларів США, а також понесені ним судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що 10 грудня 2015 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 413000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 01 січня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Як стверджує Позивач, Відповідач у визначений договором строк суму позики не повернув. У відповідності до розписки від 15 червня 2017 року, вбачається, що Відповідач повернув Позивачу частково суму позики в розмірі 8600 (вісім тисяч шістсот) доларів США. Також, відповідно до даної розписки, неповернута [PERSON] , [PERSON] частина грошових коштів, згідно розписки від 10 грудня 2015 року, станом на 15 червня 2017 року складає 404200 доларів США. Дана розписка була складена в двох екземплярах, зберігається у кожної з сторін, а саме у [PERSON] та [PERSON] , кожна має однакову юридичну силу. А також зазначено, що після повернення Боржником суми позики йому буде передана розписка від 10.12.2015 року, про що буде складена двостороння розписка про відсутність матеріальних претензій між Сторонами договору позики. Вказана розписка містить власноручний підпис [PERSON] та [PERSON] . Згідно розписка від 28 листопада 2017 року, вбачається, що Відповідач повернув Позивачу частково суму позики в розмірі 3650 (три тисячі шістсот п`ятдесят) доларів США. Також, відповідно до даної розписки, неповернута [PERSON] , [PERSON] частина грошових коштів, згідно розписки від 10 грудня 2015 року, станом на 28 листопада 2017 року, складає 400550 доларів США. Дана розписка була складена в двох екземплярах, зберігається у кожної з сторін, а саме у [PERSON] та [PERSON] , кожна має однакову юридичну силу. А також зазначено, що після повернення Боржником суми позики йому буде передана розписка від 10.12.2015 року, про що буде складена двостороння розписка про відсутність матеріальних претензій між Сторонами договору позики. Вказана розписка містить власноручний підпис [PERSON] та [PERSON] . Залишок боргу станом на 06.12.2019 року складає - 400550 доларів США. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Kабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (позиція Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року/ справа № 373/2054/16-ц). Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, при цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Боргові зобов`язання не виконані, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс-13) договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це визначено ст. 629 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. Розписка знаходилась у позивача, її оригінал був наданий в судовому засіданні, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною [PERSON] 10 грудня 2015 року , в контексті ст. 1046-1050 ЦК України, суд дійшов висновку, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ньому вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: [PERSON] - позикодавець, [PERSON] - позичальник; предмет договору грошові кошти; сума договору 413000,00 доларів США; порядок повернення позики та строк, до якого необхідно повернути суму позики - до 01.01.2017 року. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу. В свою чергу, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх зобов`язань і які б були підставою для зменшення розміру заборгованості або звільнення від її сплати. Також, Відповідач не надав суду письмові докази, які підтверджують факт не отримання ним грошей, або повернення позики, що підтверджує факт порушення зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Таким чином, вимога про стягнення боргу за договором позики від 10.12.2015 року в заявленому стороною позивача розмірі у сумі 404550 доларів США підлягає задоволеню. Щодо стягнення трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Таким чином, три відсотки річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, також мають бути виражені у валюті боргового зобов`язання - доларах США. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №464/3790/16-ц. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу за договором позики від 10.12.2015 року за період з 02.01.2017 року по 06.12.2019 року становить 35412,17 доларів США. Суд погоджується з наданим суду стороною позивача розрахунком, та вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних від суми боргу за договором позики від 10.12.2015 року (за період з 02.01.2017 року по 06.12.2019 року) у розмірі 35412,17 доларів США. Правильність наданих розрахунків не спростована відповідачем в установленому законом порядку. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Будь-яких доказів, які б спростовували наведені позивачами суми заборгованості за вказаними договорами позики (розписками) відповідачем, суду не представлено.Не здобуто таких доказів під час розгляду справи судом. Таким чином, доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 9605, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved