Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації №930 від 21.09.2011 року « Про безоплатну передачу [PERSON] у власність земельних ділянок,які перебувають у користуванні для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та особистого селянського господарства на території іванівської сільської ради», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 090673 площею 0,25 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1422 га., для ведення особистого селянського господарства та скасування його державної реєстрації, виданих на імя [PERSON], який мотивує тим, що діями відповідачів були грубо порушено його право власності на земельну ділянку площею 0,15 га., для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку за адресою Житомирський район, с.Іванівка, провулок Фабричний, 3, якою він користуєся за цільовим призначенням з 1992 року. На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, в якому позивачу належить 1/2 частка на підставі договору дарування №104 від 03.12.1992 року. У звязку з прийняттям оскаржуваного розпорядження голови [PERSON] РДА та видачею на підставі нього гр.[PERSON]І двох державних актів на земельні ділянки площею 0,25 га. та 0,1422 га. відбулося накладення частини земельних ділянок [PERSON] на земельну ділянку позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду. Позивач помер 09 вересня 2014 року. Відповідно до спадкової справи № 100/2015 із заявою про прийняття спадщини після померлого звернулася [PERSON] Представник правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, в подальшому подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] РДА позов не визнав та пояснив, що голова РДА при видачі розпорядження діяв а межах та на підставі визначених законів України. Весь провулок Фабричний в с.Іванівка, Житомирського району на момент розпорядження знаходився за межами населеного пункту с.Іванівка, Житомирського району, крім того [PERSON] має у власності житловий будинок, на який видані правовстановлюючі документи і розташований на зазначеному провулку. Окрім того позивачем не вказано у позові жодної з визначених чинним законодавством підстав для припинення права приватної власності громадян на земельні ділянки. Представник відповідача [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки земельна ділянка [PERSON] накладається на землю [PERSON], а не навпаки, як зазначає позивач. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Підстави та порядок набуття права власності на земельну ділянку та права користування на земельну ділянку передбачені главами 14,15,18-21 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року (чинного на момент виникнення спірних відносин в редакції від 09.02.2006 року). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Набуття права власності громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.ч.1, 2 ст.116 Земельного Кодексу України 2001 року). Відповідно до п. 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України 2001 року до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Питання регулювання земельних відносин вирішуються сільськими, селищними та міськими радами виключно на їх пленарних засіданнях (п. 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування»), до повноважень яких відповідно до ч.1 ст.12 Земельного Кодексу України 2001 року належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність та надання їх у користування громадянам та юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ст.122 Земельного Кодексу України 2001 року). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 Земельного Кодексу України 2001 року, згідно якої громадяни подають заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки із зазначенням бажаних розмірів та мети використання земельної ділянки і у разі згоди на передачу земельної ділянки у власність, відповідна місцева рада надає дозвіл на розробку проекту її відведення, який після виготовлення землевпорядними організаціями, що мають ліцензію на виконання цих робіт, подається на розгляд місцевій раді, за результатами якого вона приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України 2001 року право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень (ч.1 ст.126 Земельного Кодексу України 2001 року). Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Іванівської сільської Ради народних депутатів від 19.05.1994 р. № 35 [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,2544 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та особистого підсобного господарства. На відповідну земельну ділянку [PERSON] був оформлений державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 08 № 12-002846 (а.с.10). Незважаючи на те, що вищезазначений державний акт був дійсний, тобто земельна ділянка перебувала у власності [PERSON], на підставі оскаржуваного позивачем розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 21.09.2011 р. № 930 (а.с.77) [PERSON] передано у власність та оформлено державний акт серії ЯМ № 090673 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по пров. Фабричному, 3-а у с.Іванівка, Житомирського району,Житомирської області (за межами населеного пункту), належну [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ 08 №12-002846 Таким чином розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 21.09.2011 р. №930 щодо передачі [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки було видане з порушенням норм чинного законодавства. Відповідно до ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Відповідно до ст.39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Частиною 3 ст.122 Земельного кодексу України передбачений виключний перелік повноважень районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Так, за зазначеною нормою районні державні адміністрації мають повноваження щодо передачі земельних ділянок за межами населених пунктів лише ля сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Таким чином, розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації щодо передачі [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за межами населеного пункту прийняте в порушення ст.ст. 17, 38, 39, 122 Земельного кодексу України. Відповідні висновки щодо порушення [PERSON] районною державною адміністрацією при прийнятті оскаржуваного розпорядження норм земельного законодавства зазначені в листі Державної інспекції сільського господарства України від 13.09.2012 p. № В-33-6-9/204 (а.с.15) та її ж клопотанні до прокуратури Житомирської області від 11.09.2012 р. №01/1781 (а.с.109-110) листі Державної інспекції сільського господарства в Житомирській обл. від 03.10.2012 р. № 08/2062 (а.с.53). Доказом того, що земельні ділянки [PERSON] знаходяться за межами населеного пункту, слугує лист Іванівської сільської ради Житомирського району, Житомирської обл. від 30.01.2014 р. № 33 (а.с.204), наданий на запит суду від 22.01.2014 р. (а.с.202), де чітко зазначена відповідна обставина. Оскаржуваним розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації було порушене право власності позивача [PERSON] на належну йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Ж Г-08- 12 № 001801 земельну ділянку. В Постанові Верховного Суду України від 26.09.2012р зроблений правовий висновок, що «У разі видання органом виконавчої влади абo органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються пpава особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. такий акт визнається недійсним Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що державний акт право власності на земельну ділянку, виданий органом, якій не мав на це закони повноважень, визнається недійсним». Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 p., який діяв на час передачі у приватну власність позивачу [PERSON] земельної ділянки право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельно, ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Таким чином право власності позивача [PERSON] на належну йому земельну ділянку виникло 15.09.1994 p., тобто з моменту отримання державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-12 №001801. Право власності відповідача [PERSON] на належні йому земельні ділянки виникло лише 30.01.2012 p., тобто з моменту державної реєстрації своїх прав на відповідні земельні ділянки. Таким чином, право власності відповідача [PERSON] на належні йому земельні ділянки виникло набагато пізніше, ніж таке ж право власності позивача [PERSON] на належну йому земельну ділянку. Згідно вимог земельного законодавства право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає тільки після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання документа, що посвідчує це право Судом також встановлено ,що в порушення вимог ст. 198 ЗК України відповідачем при виготовленні Державного акта на право власності на землю не погоджені межі земельних ділянок із суміжними власниками ([PERSON]Д.) і землекористувачами, як це передбачено ст.198 Земельним кодексом України, а [PERSON], що є батьком позивача, на час погодження таких меж не був суміжним землевласником (землекористувачем), оскільки не мав власності, ні у користуванні жодної земельної ділянки. Також в зазначеному протокол, погодження меж відсутній опис таких меж (графи «від» та «до» не заповнені). По справі 10 червня 2013 року була проведена судова будівельно-технічна експертиза №192/13. Відповідно до висновку якої при дослідженні земельної ділянки за адресою: с.Іванівка пров.Фабричний, 3 фактичне користування житловим будинком (лінія розподілу будинку між співвласниками) відповідає межам згідно технічного паспорту БТІ. Земельна ділянка [PERSON] з кадастровим номером 1822083000:01:000:1201 дійсно накладається на землю, яка знаходиться під частиною будинку [PERSON] Також земельні ділянки, які належать [PERSON] з кадастровими номерами 1822083000:01:000:1201, 1822083000:01:000:1202 відповідно площею 0,2500 га. та 0,1422 га. дійсно накладаються по зовнішнім межам на земельну ділянку, яка належить [PERSON] (а.с.144-167). Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Outcome: approved