Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму відсотків за договором позики у розмірі 22800,00 грн., судові витрати. Для забезпечення позову просив накласти арешт на майно та грошові коти відповідача, що йому належать та знаходяться за місцем його проживання. Позов обґрунтовував тим, що 11.11.2013 року він позичив [PERSON] 40000,00 грн. За користування вказаною сумою відповідач зобовязався виплачувати йому 2% від суми за кожен місяць користування. Вказану суму відповідач зобовязався повернути позивачу до 11.05.2014 року. Позивач зазначає, що на підтвердження передачі грошей за цим договором відповідач власноручно написав позивачу розписку і отримав гроші. Основну суму боргу [PERSON] повернув з порушенням термінів тільки 29.03.2016 року, а встановлені 2% за кожен місяць користування основною сумою позивачу не повернуті. У звязку з викладеним позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Заперечень на позов не надав. Суд заслухавши пояснення позивача, оцінивши надані докази ґрунтуючись на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 11.11.2013 року, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень терміном на 6 (шість) місяців. За користування вказаною сумою зобовязався виплачувати 2% від суми за кожен місяць користування. Після закінчення терміну вказаного в розписці, зобовязався повернути кошти в повному обсязі (а.с.4). Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст.526 ЦК України, відповідач зобов'язаний виконувати зобов'язання належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова відповідача від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Розписка є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, а підпис позичальника засвідчую вільне волевиявлення на укладання договору на певних узгоджених між сторонами умовах. Правовою позицією, викладеною Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, частиною першою статті 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Саме такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс14. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про накладення арешту на майно або грошові суми, що належать [PERSON] і знаходяться за місцем його проживання, слід зазначити наступне. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (п. 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»). В обґрунтування своїх вимог позивач не посилається на обставини, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також позивач не надав суду доказів про вид майна, його наявність та місце знаходження. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved