Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій вказав, що 15 липня 2014 р. він уклав усний договір позики з відповідачем, згідно якого він надав відповідачу в борг 20\~000 (двадцять тисяч) гривень на строк до 15 липня 2015 р., що підтверджується борговою розпискою відповідача. Письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Наявність договору позики відповідач не оспорює, однак стверджував, що кошти він повернув повністю або частково. Позивач усно неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернення позичених коштів, але відповідач відмовився повертати йому борг, посилаючись на відсутність грошей. Вважає, що невиконання належним чином відповідачем своїх зобовязань щодо повернення позичених коштів, порушує його законні права та інтереси та спричиняє йому моральні страждання, які полягають у постійних переживаннях з приводу неможливості повернення власних коштів. Тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики 20\~000 грн. \~\~\~ В судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що ніяких усних договорів позики з позивачем відповідач не укладав, грошей не позичав і тим більше боргових розписок не писав. \~\~\~ Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В суді встановлено, що згідно копії боргової розписки від 15.07.2014 р., [PERSON] зобовязується повернути борг в розмірі 20 000 грн. [PERSON] (а.с.4). Відповідно до копії рішення Борівського районного суду Харківської обл. від 05.01.2016 р., у задоволенні позовних\~ вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення\~ боргу за борговою розпискою, 3% річних, інфляційних витрат та моральної шкоди відмовлено (а.с.65-66). Згідно витягу з кримінального провадження №12017220230000230 від 18.07.2017 р. (правова кваліфікація ст.358 ч.1 КК України), до чергової частини Борівського ВП надійшла заява [PERSON] про те, що в 2015 р. маловідомий мешканець м. Горлівка Донецької обл. [PERSON] підробив боргову розписку від імені [PERSON], згідно якої останній взяв у борг у [PERSON] гроші в сумі 20\~000 грн.; після чого в 2017 р. [PERSON], посилаючись на вказану підробну боргову розписку звернувся до Борівського районного суду з цивільним позовом про стягнення з [PERSON] боргу (а.с.80). Згідно копії ухвали Борівського районного суду Харківської обл. від 13.09.2017 р., слідчому СВ Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській обл. [PERSON] надано тимчасовий доступ до речей і документів, які містять інформацію важливу для досудового розслідування, що перебуває у володінні Борівського районного суду Харківської обл., а саме: боргової розписки, що знаходиться в матеріалах цивільної справи №614/432/17, провадження 2/614/169/17, з можливістю її подальшого вилучення на час проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.85-86). Відповідно до копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 20.09.2017 р., слідчий СВ Борівського ВП на підставі ухвали слідчого суду Борівського районного суду від 13.09.2017 р. про тимчасовий доступ до речей і документів ознайомився із борговою розпискою, що знаходиться в матеріалах цивільної справи№614/432/17, провадження 2/614/169/17 (а.с.87). Згідно опису речей і документів від 20.09.2017 р., які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, була вилучена боргова розписка від 15.07.2014 р., яка знаходиться в цивільній справі №614/432/17, провадження 2/614/169/17 (а.с.88). З матеріалів цивільної справи №614/432/17, провадження 2/614/169/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за борговою розпискою, слідчим СВ Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській обл. [PERSON] вилучено оригінал боргової розписки від 15.07.2014 р., для проведення судової почеркознавчої експертизи, що підтверджується актом від 20 вересня 2017 р. №1 про вилучення оригіналу боргової розписки з матеріалів справи (а.с.89). Ухвалою Борівського районного суду від 25.09.2017 р. за заявою відповідача була призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта, виконаного в рамках кримінального провадження №12017220230000230, №392 від 24.11.2017 р. Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 15.07.2014 р. виконаний не [PERSON], а іншою особою; рукописний текст, що починається словами «Долговая расписка…» та закінчується словами «…([PERSON]М.)» у борговій розписці від 15.07.2014 р., виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.107-114). Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи договір позики суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р.(№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 р. розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 р. за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки. Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 15 липня 2014 р., оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, але оцінюючи дану боргову розписку, суд не визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, оскілки згідно висновку експерта №392 від 24.11.2017 р. Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 15.07.2014 р. виконаний не [PERSON], а іншою особою; рукописний текст, що починається словами «Долговая расписка…» та закінчується словами «…([PERSON]М.)» у борговій розписці від 15.07.2014 р., виконаний не [PERSON], а іншою особою. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка не є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно не свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та не є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цому, згідно із вимогами ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження передачі суми боргу згідно вищевказаної розписки позивачем суду не надано й відповідно на думку суду це свідчить про необґрунтованість вимог позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed