Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначає, що він та [PERSON] 07 травня 2014 року уклали договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб загальною площею 1,9631 га., яка розташована на території Луківської сільської ради Житомирського району. Проте використовувати вищевказану земельну ділянку за призначенням не може, оскільки відповідачем по справі СТОВ «Млинище» вона була засіяна, що порушує його права і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав. Подаючи позов про визнання недійсним договору оренди землі від 25.12.2006 року позивач вказує на порушення вимог ст.ст. 6, 15, 17, 19 Закону України «Про оренду землі», ст. 203 Цивільного кодексу України. В ході розгляду справи представник третьої особи подав до суду позовну заяву, в якій зазначає, що дійсно між ним та СТОВ «Млинище» 25 грудня 2006 року був укладений договір оренди землі, але на даний час земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовується без необхідного проекту землеустрою, що забезпечує екологічне-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, і існує ризик її свідомого або випадкового знищення чи пошкодження, що призведе до понесення значних збитків орендодавцю через погіршення ґрунту на земельній ділянці. Поданою заявою [PERSON] просить суд достроково розірвати договір оренди земельної ділянки №228 від 25 грудня 2006 року зареєстрований у Житомирській районній філії Центру ДЗК за «040720900181 від 22 грудня 2007 року. В судовому засідання представник позивача позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення позову третьої особи не заперечує. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки договір оренди земельної ділянки між СТОВ «Млинище» та [PERSON] укладений з дотриманням всіх необхідних правових підстав та не суперечить чинному законодавству. Представник третьої особи первинний позов підтримав та просив задовольнити його позов в повному обсязі. Заслухавши думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти. На підставі розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 14 квітня 2004 року за № 157 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 1,9631 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Луківської сільської ради Житомирського району (а.с.18). 25 грудня 2006 року між [PERSON] та СТОВ «Млинище» укладено типовий договір оренди землі №228, який 22 листопада 2007 року зареєстровано у Житомирській районній філії Центру ДЗК за №040720900181 (а.с.13-16). У день підписання сторонами договору оренди землі, 25.12.2006 року, орендодавець за договором передав, а орендар прийняв спірну земельну ділянку, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки. При цьому, земельна ділянка, що передана в оренду, згідно акту приймання-передачі від 25.12.2006 року, має недолік - сильну забур'яненість. Відповідно до умов договору оренди землі від 25.12.2006 року, земельна ділянка передана в строкове платне користування для сільськогосподарського виробництва (п. 1 договору). Пунктом 18 спірного договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду без розроблення проекту її відведення. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент вчинення правочину) встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови та строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст.18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент вчинення правочину) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент вчинення правочину) передбачено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Як убачається з матеріалів справи, оспорюваний договір оренди землі зареєстровано у Житомирській районній філії Центру ДЗК 22 листопада 2007 року за № 040720900181 (а.с.16). З огляду на наведене, суд вважає, що оспорюваний договір оренди землі є вчиненим з моменту державної реєстрації, тобто з 22 листопада 2007 року. Оскільки право оренди земельної ділянки виникає після його державної реєстрації, тому і володіння як складова цього права може виникнути лише після укладення договору оренди та її реєстрації. Тому дата підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди не може розглядатися як підстава недійсності договору. Даний акт, як у ньому безпосередньо зазначено, є невід'ємною частиною Договору, а відтак в силу п. 43 Договору оренди землі, він набрав чинності після підписання його Сторонами та його державної реєстрації. Отже, передача ділянки - це дії на виконання договору і дата підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди ніяк не може вплинути на дійсність вже укладеного договору. Суд не приймає до уваги доводи позивача про відсутність у договорі оренди кадастрового номеру земельної ділянки, оскільки, на момент державної реєстрації правочину стаття 15 Закону України «Про оренду землі» не містила такої істотної умови. При цьому, невід'ємною частиною укладеного договору є копія державного акту на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1822084700:04:000:0511 серії ЯА №130471 (а.с.16, 18). Відповідно до п. 1 оспорюваного договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Луківської сільської ради. Пунктом 16 оспорюваного договору передбачено, що цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення, а пунктом 15 того ж договору, що земельна ділянка передається в оренду для спільного використання для вирощування сільськогосподарської продукції (а.с.14). Відповідно до листа управління Держземагенства в Житомирському районі від 24.07.2014 року за №2469вих цільове призначення орендованих СТВ «Млинище» земельних ділянок - для сільськогосподарського виробництва. Враховуючи вищевказане, відповідач використовує земельні ділянки, надані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за своїм цільовим призначенням, оскільки зазначене виробництво передбачає діяльність, пов'язану з вирощуванням сільськогосподарських культур, і отримання внаслідок цього товарної продукції сільського господарства. Суд звертає увагу, що саме орендодавцем за оспорюваним договором - [PERSON] при заявлені, під час розгляду справи судом, позову про розірвання договору оренди землі зазначено, що цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, однак, на думку останнього, відповідач використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням. Що стосується доводів позивачки стосовно не обумовлення в договорі вимог ч.2 ст.19 ЗУ «Про оренду землі», то судом вони не приймаються до уваги, виходячи з наступного. Пунктом 18 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду без розроблення проекту її відведення. За правилами статті 204 ЦК України правомірність правочину презумується, а тому відповідно до вимог статті 60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів, щодо визнання правочину недійсним покладається саме на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За роз'ясненнями п.2, 7 Постанови Пленуму ВСУ України 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Крім того, відповідно до статті 15 ЦК України та статті З ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю у договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Саме такою є правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Cуд враховує зазначене та звертає увагу на те, що позивач у своїй позовній заяві не вказує, які його права порушено, у зв'язку з відсутністю в договорі оренди, на думку позивача, істотних умов, адже сам по собі факт використання відповідачем земельної ділянки у 2014 році, не вказує на порушення прав саме позивача у 2007 році, коли було проведено реєстрацію договору оренди землі. В судовому засіданні жодного доказу в обґрунтування висновку про те, що договір оренди від 22 листопада 2007 року на час його вчинення не відповідав інтересам та волевиявленню позивач не надав. Щодо заявленої позовної вимоги третьою особою про розірвання договору оренди землі суд зазначає наступне. Згідно статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. 24, 25 цього Закону та умовами договору Статтею 24 Закону України «Про оренду землі», визначені права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі та право орендодавця вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України, однією із підстав припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Нормами Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням - невикористання земельної ділянки, крім реалізації науково обґрунтованих проектних рішень, або фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень); факт використання землі не за цільовим призначенням може бути підтверджено лише актом центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року №459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Разом з тим, жодних доказів щодо встановлення контролюючим органом нецільового використання СТОВ «Млинище» орендованої земельної ділянки до суду не надано. Також позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення СТОВ «Млинище» обов'язків, передбачених ст. 25 Законом України «Про оренду землі» та умов укладеного між сторонами договору оренди землі, та доказів того, що використання відповідачем наданої йому ділянки здійснюється не за цільовим призначенням, чи без дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, чи без додержання державних стандартів, норм і правил. Фактично позивачем не доведено порушення своїх прав, а доводи щодо недотримання відповідачем правил сівозміни, у результаті чого знижуються якісні показники родючості ґрунтів, з чого [PERSON] вбачає підстави для розірвання договору оренди землі, є лише припущеннями останнього. Крім того, Житомирською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» в результаті проведення в 2014 році агрохімічної паспортизації земельних ділянок, що орендуються СТОВ «Млинище» в с. Лука Житомирського району здійснено висновки, які вказують, що орендовані земельні ділянки придатні для вирощування всіх сільськогосподарських культур та їх загальний еколого-агрохімічний стан, порівняно з попереднім періодом, не погіршився, а вміст рухомого фосфору суттєво покращився. У пункті 18 договору сторони передбачили умову, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Таким чином, підстави для розірвання договору оренди землі відсутні. Оскільки під час розгляду справи судом підстав для визнання недійсним, розірвання договору оренди землі не встановлено, похідні позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації договору, здійснення заборони СТОВ «Млинище» на використання земельної ділянки та стягнення з відповідача судового збору також не підлягають задоволенню. З аналізу зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем та третьою особою вимог, викладених у позовній заяві та відсутність підстав для задоволення позовів.

Outcome: dismissed