Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. Грушевського, 20 в с. Монастирець Жидачівського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 22 лютого 2006 року. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з приналежними до нього погосподарськими будівлями та спорудами, що розташовані в с. Монастирець по вул. Грушевського, 20 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] що підтверджується записами в погосподарських книгах. Його бабця [PERSON]Г та мама [PERSON] померли 19 січня 1999 року та 28 грудня 2005 року відповідно. Відтак, його батько, [PERSON], як останній член колгоспного двору став одноосібно володіти вищевказаним майном. [PERSON] помер 22 лютого 2006 року. За життя батько заповіту не склав. Тому, окрім нього, іншими спадкоємцями за законом після смерті батька є його брат [PERSON].Останній на спадщину не претендує. Тому, він, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у видачі такого у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Відповідно до\~ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією витягу з погосподарської книги №1137 від 10 жовтня 2016 р., що цілий житловий будинок з приналежними до нього погосподарськими будівлями та спорудами, що розташовані в с. Монастирець по вул. Грушевського, 20 Жидачівського району Львівської області, належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Г./а.с. 24/. Стаття 41 Конституції України\~зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з п. 6\~постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою\~статті 123 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в селі Монастирець по вул. Грушевського, 20 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств\~«колгоспний двір», членами якого були: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Частка кожного члена двору становила 1/3. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] померли 19 січня 1999 року та 28 грудня 2005 року відповідно. З долучених до матеріалів справи довідок №1178 та №1179 виданих виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради від 17 жовтня 2010 року, вбачається, що останні були зареєстровані та постійно проживали до дня смерті в с. Монастирець вул. Грушевського, 20 Жидачівського району Львівської області. Заповіту ані [PERSON]І, ані [PERSON] не склали. На день їхньої смерті постійно був зареєстрований та проживав з останніми [PERSON]. Відтак, останній прийняв спадщину після їх смерті та став одноособово володіти спадковим майном/а.с.21-22/. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON], помер 22 лютого 2006 року, в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області, у віці 77 років, про що 23 лютого 2006 року в [PERSON] реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №14 та Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 23 лютого 2006 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №039445 /а.с. 8/. Судом встановлено, що [PERSON], який помер 22 лютого 2006 року за життя не зробив особистого розпорядження своїм майном, тобто не склав заповіту. Даний факт підтверджується, довідкою №1177 виданою виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради від 17 жовтня 2010 року /а.с. 23/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3\~ст. 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1\~ст. 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що сторони по справі рідні брати, батьком яких є спадкодавець [PERSON], який помер 22 лютого 2006 року. За змістом ч. 1\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. З долученої до матеріалів справи заяви [PERSON]Ф.(відповідача) від 19.10.2016 року, вбачається, що останній не заперечує проти визнання за братом [PERSON]Ф.(позивачем) права власності на спадкове майно. Відтак, зясовано, що відповідач на нього не претендує, а інших спадкоємців судом не встановлено. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємицею за законом після смерті свого батька, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняв оскільки в законодавчо визначений строк не відмовився від неї. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №730/02-31 від 27.06.2016 року, виданої завідувачем Жидачівської державною нотаріальною конторою, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON], який помер 22 лютого 2006 року з причин відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Грушевського, будинок 20 в с. Монастирець Жидачівського району Львівської, що належав померлому та являється спадковим майном /а.с.5/. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved