Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати незаконним його звільнення з посади радника голови правління ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», поновити його на роботі та стягнути з відповідача середню суму заробітку на час вимушеного прогулу. В обґрунтування вимог позивач вказав, що вважає своє звільнення незаконним, оскільки він є інвалідом війни та має переважне право залишитись на роботі на підставі п. 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України та п. 14 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та мантії їх соціального захисту», а також ненаданні письмового розрахунку про суми, що йому виплачені при звільненні, що є обов'язком роботодавця відповідно до ст. 116 КЗпП України. Так позивач зазначив, що перед звільненням йому пропонувалась робота діловода діловодної служби, яка є низькооплачуваною, на що він не погодився і повідомив про своє право залишитись на роботі, але незважаючи на що все таки був звільнений без пропозиції йому посади відповідно до його досвіду і кваліфікації, без врахування його тривалого стажу роботи і без пропозиції іншої рівноцінної посади відповідно до нового штатного розпису. Під час розгляду позивач збільшив позовні вимоги та також просив визнати незаконним зменшення йому заробітної плати за серпень-жовтень 2013 року, стягнувши таку на його користь, а також стягнути з відповідача на його користь 1566,01 гривню допомоги за тимчасовою непрацездатністю за жовтень-грудень, 4598,76 гривень компенсації за невикористану відпустку, 2299,38 гривень компенсації заробітку за один місяць після звільнення, а також 152550 гривень в якості компенсації за спричинену моральну шкоду, оскільки з вини відповідача він був позбавлений можливості отримати зазначені суми коштів в день свого звільнення. В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в позові та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений 04.12.2013 року і в той же день отримав копію відповідного наказу. Як зазначив представник відповідача, відповідно до Наказу голови Правління ПАТ «Розрахунковий центр» № 2010 від 27.08.2013 року підлягали скороченню усі посади радників Голови Правління ПАТ «Розрахунковий центр». За таких умов передбачене ст. 42 Кодексу законів про працю України переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване взагалі, оскільки скороченню підлягали всі посади, аналогічні тій, що займав відповідач. Щодо належним позивачу виплат, то всі такі виплати були виплачені позивачу у день звільнення, окрім суми нарахованих позивачу лікарняних, які не були виплачені позивачу у день звільнення, оскільки відповідні кошті ПАТ «Розрахунковий центр» отримав від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності тільки 12.12.2013 та 27.12.2013 за різними лікарняними. В частині відшкодування моральної шкоди представник відповідача вказав, що відповідно до ч. 1. ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а оскільки відповідач вважає що він жодним чином не порушував прав позивача, то відповідно відповідач не бачить підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, позивач [PERSON] наказом №14811 від 04.12.2013 року був звільнений з посади керівника наукової групи - радника голови правління з наукових та правових питань у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З вказаним наказом [PERSON] ознайомлений 04.12.2013 року. Зазначене звільнення [PERSON] вважає незаконним, посилаючись на те, що він є інвалідом війни та має переважне право залишитись на роботі на підставі п. 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України та п. 14 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та мантії їх соціального захисту», а також на ненадання роботодавцем письмового розрахунку про суми, що виплачені позивачу при звільненні, що є обов'язком роботодавця відповідно до ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи те, що позивач був звільнений Наказом голови Правління Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» № 14811 від 04.12.2013 року і копія зазначеного наказу була вручена позивачу у той же день (04.12.2013 р.), в той час як позивач звернувся до суду із позовом 11.03.2014 року, вбачається, що позивачем був пропущений встановлений законом місячний строк позовної давності для справ про звільнення. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо тверджень позивача в частині порушення роботодавцем його переважного права на залишення на роботі, то з пояснень сторін вбачається, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України переважне право на залишення на роботі, входять працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на відповідному підприємстві. Тобто відповідне переважне право може бути реалізоване, а положення ст. 42 Кодексу законів про працю України застосовані тільки при частковому скороченні працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на відповідному підприємстві. Як встановлено з матеріалів справи, позивач займав посаду керівника наукової групи - радника Голови Правління з наукових та правових питань. Наказом голови Правління ПАТ «Розрахунковий центр» № 1810 від 27.08.2013 р. з 01.09.2013 р. було введено новий штатний розклад ПАТ «Розрахунковий центр», яким не було передбачено посади керівника наукової групи - радника Голови Правління з наукових та правових питань і не передбачено такої посади як «радник Голови Правління», а отже відповідно до Наказу голови Правління ПАТ «Розрахунковий центр» № 2010 від 27.08.2013 року підлягали скороченню усі посади радників Голови Правління ПАТ «Розрахунковий центр». З викладеного вбачається, що за таких умов передбачене ст. 42 Кодексу законів про працю України переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване, оскільки скороченню підлягали всі посади, аналогічні тій, що займав відповідач, коли був працівником ПАТ «Розрахунковий центр». Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, у зв'язку із затвердженням принципово нової організаційної структури ПАТ «Розрахунковий центр», що пов'язана із припиненням ПАТ «Розрахунковий центр» діяльності депозитарію цінних паперів та перепрофілюванням його у банк, скороченню підлягали взагалі усі посади, передбачені старим штатним розкладом. При затвердженні нової організаційної структури та штатного розкладу ПАТ «Розрахунковий центр» відповідно до закону сам вирішував питання організаційної структури, чисельності та штату працівників. Виходячи із зазначеного, ПАТ «Розрахунковий центр» при звільненні позивача дотримався, передбаченого ст. 49-2Кодексу законів про працю України, порядку вивільнення працівників, оскільки запропонував позивачу іншу роботу у ПАТ «Розрахунковий центр», на яку позивач не погодився, про що є відповідна відмітка в наказі про звільнення позивача. При цьому ПАТ «Розрахунковий центр» не мав змоги запропонувати позивачу роботу, що відповідала б посаді, яку займав позивач, оскільки всі відповідні посади, як було зазначено вище, підлягали скороченню, а, відповідно, у посаді, що займав позивач, та роботі, що виконував позивач, у ПАТ «Розрахунковий центр» відпала потреба. Щодо визнання незаконним зменшення заробітної плати позивача, недоотримання суми допомоги з тимчасової непрацездатності та щодо виплати компенсаційних виплат, то судом встановлено наступне. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, сума нарахованих позивачу лікарняних не була виплачена позивачу у день звільнення оскільки відповідні кошті ПАТ «Розрахунковий центр» отримав від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності тільки 12.12.2013 та 27.12.2013 за різними лікарняними. Відповідно до абзацу перший частини другої статті 35 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством). Кошти, які ПАТ «Розрахунковий центр» мав виплатити позивачу при звільненні, були виплачені позивачу у день звільнення, 04.12.2013 року і того ж дня позивачу надано відповідний розрахунок (крім сум за лікарняним). Також відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі трудових договорів. З матеріалів справи встановлено, що у письмовій формі трудовий договір між позивачем та відповідачем не укладався. Відповідно до наказу по особовому складу № 4431 від 01.07.2010, з яким позивач був ознайомлений під підпис, оклад [PERSON] встановлено у розмірі 5 000 грн., а отже відповідач зобов'язався сплачувати позивачу заробітну плату у розмірі 5000 грн. на місяць. Відповідно до трудового законодавства та законодавства про оплату праці відповідач в загальному порядку має право самостійно встановлювати будь-які додаткові виплати, в т.ч. премії за будь-який період, та виплачувати відповідно до законодавства та внутрішніх документів (положень, наказів загального або періодичного характеру тощо). Так, статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В вказаного вбачається, що за загальним правилом нарахування роботодавцем (відповідачем) будь-якої додаткової плати це є право відповідача, а не обов'язком. З огляду на це обумовлена трудовим договором, укладеним між позивачем та відповідачем, заробітна плата в обсязі 5 000 грн. на місяць виплачувалась відповідачем до моменту звільнення 04.12.2013 в повному обсязі (з урахуванням перебування позивача на лікарняному) та в порядку передбаченому законодавством, що підтверджується за наданими відповідачем суду розрахунковими листами по заробітній платі позивача. Розмір сум допомоги з тимчасової непрацездатності та сум компенсаційних виплат при звільненні залежить від нарахованої відповідачем заробітної плати та інших виплат за відповідний місяць. Такі виплати були здійсненні відповідачем в повному обсязі та в порядку передбаченому законодавством. Відповідно до вказаного вище не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки є похідними від вимог про незаконність звільнення та невиплату належних позивачу коштів в день звільнення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 40, 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: dismissed