Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, зазначав, що 10.10.2008 року між ним та відповідачем ПАТ «БМ Банк» було укладено договір кредиту, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав кредит в сумі 55000 швейцарський франків зі щомісячним строком погашення кредиту, сплатою 10,99 відсотків річних, з терміном погашення до 09 жовтня 2018 року. Посилався на те, що хоча всі документи оформлені на отримання кредиту у швейцарських франках (шв.фр.) поточний рахунок в іноземній валюті для позичальника не відкривався, валюта готівкою ним не отримувалась. Кредит був виданий через касу банку у гривнях в сумі 239793,84 грн. (еквівалент 55000 шв.фр. по офіційному курсу НБУ станом на 10.10.2008 р.). Жодних документів про отримання готівкою валюти - швейцарських франків, продажу валюти через касу банку для отримання гривні він не підписував. Посилався на порушення відповідачем вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою нечесна підприємницька практика (будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною) забороняється. Вважає, що вказаний кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права позичальника, як споживача, тому просив визнати кредитний договір №26/40/101008 від 10.01.2008року, укладений між ним та ПАТ «БМ Банк» недійсним. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, мотивуючи їх обставинами, викладеними вище. Представник відповідача Трефянчин А.М. позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що 10.10.2008 року [PERSON] було укладено з ПАТ «БМ Банк» договір кредиту, за яким він отримав кредит в сумі 55000 швейцарський франків зі щомісячним строком погашення кредиту, сплатою 10,99 відсотків річних, з терміном погашення до 09 жовтня 2018 року. Доказом отримання позивачем валютних коштів - шв. франків є касовий журнал по видатках за 2008 рік, заява позичальника про видачу йому у кредит валютних коштів - 55000 шв.франків. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими. Представник також пояснив, що саме з цієї дати 10 жовтня 2008 року обчислюється трьохрічний строк позовної давності звернення позивача до суду за захистом порушеного права, який ним пропущено без поважних причин, оскільки до суду звернувся 17 вересня 2015. Просить застосувати строк позовної давності та в позові відмовити. Суд знаходить, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в зв'язку зі спливом строку позовної давності з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За обставинами даної цивільної справи судом встановлено, що 10.10.2008 року між [PERSON] та відповідачем ПАТ «БМ Банк» було укладено договір кредиту, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав кредит в сумі 55000 швейцарський франків зі щомісячним строком погашення кредиту, сплатою 10,99 відсотків річних, з терміном погашення до 09 жовтня 2018 року, що підтверджується копією кредитного договору №26/40/101008 та графіком погашення кредиту. Обґрунтовуючи позовні вимоги про недійсність даного правочину, позивач, як на докази посилається на те, що хоча договір укладений про видачу йому в кредит іноземної валюти - швейцарських франків, фактично кредит був виданий у гривнях та повинен погашатися у гривнях, однак при цьому на позичальника покладаються всі ризики курсової різниці, витрати по сплаті за конвертацію. Зокрема, в умовах кредитного договору зазначено, що розрахунки за надані послуги (надання кредиту) можливі лише за умови купівлі швейцарських франків в касах відділення АТ «БМ Банк» в сумі погашення за тарифами, що є невід'ємною частиною даного договору (п.3.5). Позивач також обґрунтовує свої вимоги порушенням банком ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, тобто, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За обставинами даної справи позивач вважав, що банк ввів його в оману при укладенні договору, що до таких його характеристик кредиту, як валюта, порядок його надання та умови повернення. В судовому засіданні представник відповідача заперечуючи позовні вимоги, стверджував, що [PERSON] було отримано кредит саме в швейцарських франках та при цьому в касовому журналі по видатках за 10.10.2008 року було зазначено валюту кредитування - 55000 шв.фр. та їх гривневий еквівалент 239793,84 грн. Також представник відповідача посилався на заяву [PERSON], датовану 07.10.2008 року, про видачу йому кредиту саме в швейцарських франках, а не в іншій валюті. Однак, суд вважає, що посилання представника відповідача на зазначені докази обґрунтування отримання [PERSON] швейцарських франків є неналежними, оскільки відповідно до Інструкції «Про касові операції в банках України» від 14.08.2004 року, яка була чинна на момент видачі кредиту, форма заяви на видачу готівки іноземної валюти була затверджена додатком №8. Форма заяви, яка була заповнена [PERSON] не відповідає формі №8 додатку до зазначеної інструкції. Крім того, судом не може бути прийнято як доказ отримання [PERSON] кредиту в іноземній валюті - швейцарських франках касовий журнал по видатках за 10.10.2008 року, на який посилається представник позивача, оскільки в ньому зазначено прописом про видачу [PERSON] гривневого еквіваленту в сумі 239793,84 грн. При цьому представником відповідача не надано доказу оформлення видаткового касового ордеру на валюту, оскільки за його твердженнями касові документи були знищені за спливом строків збереження. Дані твердження представника відповідача про знищення касових документів суд розцінює критично, оскільки кінцевий строк погашення кредиту [PERSON] до 09.10.2018 року, а з наданих доказів про знищення касових документів за 2008 рік не вбачається, що було знищено видатковий касовий ордер про отримання шв.франків [PERSON]. Отже, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку,що представником відповідача не доведено факт отримання [PERSON] кредитних коштів у іноземній валюті - швейцарських франках в сумі 55000 шв.фр., як про це зазначено в кредитному договорі, а тому твердження позивача про отримання в кредит гривневого еквівалентує обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.11 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.1, ст. 11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредигодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо недійсності правочину - договору кредиту є обґрунтованими, однак вони не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Так, відповідно до ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.267 ч.ч.3,4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача Треф»янчиним А.М. в судовому засіданні заявлено про застосування судом строку позовної давності до вказаних правовідносин. Позивач, подавши до суду клопотання про поновлення строку «для подачі позову», обґрунтовує це клопотання тим, що йому об'єктивно бракувало знань для самостійної оцінки кредитного договору, у нього немає юридичної освіти та про порушення свого права він дізнався тільки після отримання копії позовної заяви банку про стягнення з нього заборгованості по кредиту. Однак, суд вважає, що дане клопотання не є обґрунтованим, оскільки нормами Цивільного кодексу України не передбачено право суду поновлювати строк для подачі позову. Відповідно до ст.267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. ? Вирішуючи питання поважності пропущення строків позовної давності позивачем, суд вважає, що про порушення свого права позивач міг і повинен був дізнатися в момент укладання договору кредиту 10.10.2008 року, оскільки отримавши кредит у гривнях, відповідач міг і повинен був передбачити ризики валютного кредитування, оскільки таке застереження передбачено п.3.4. договору кредиту від 10.10.2008 року, на якому міститься підпис позичальника. Крім того, позивач отримав графік погашення кредиту з помісячною розбивкою до 09.10.2018 року із зазначенням основної суми погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Тобто уважно ознайомившись з текстом договору, графіком погашення кредиту, позивач міг і повинен був дізнатися, що його право порушено, оскільки в кредит отримав не шв.франки, як зазначено в договорі, а гривневий еквівалент З позовною заявою до суду позивач звернувся до суду 17.09.2015 року, тобто з пропущенням трьохрічного строку позовної давності. Суд не погоджується з твердженнями позивача в обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності тим, що йому бракувало знань для самостійної оцінки кредитного договору та у нього відсутня юридична освіта, оскільки, отримавши кредит у гривневому еквіваленті, достатньо було ознайомитись з умовами договору кредитування.

Outcome: dismissed