Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 29 червня 2013 року. В обґрунтування поданої заяви зазначив наступне. 29 червня 2013 року померла його тітка - [PERSON]. За життя померлою був складений на моє ім'я заповіт, яким вона заповідала йому належну їй квартиру [ADDRESS]. Після її смерті є єдиним спадкоємцем за заповітом. Однак, у померлої був чоловік - відповідач, з яким вона припинила будь-які шлюбні відносини ще років за 13 до своєї смерті. Відповідач фактично залишився зареєстрованим за адресою нерухомого майно померлої. Інших спадкоємців немає. Спадкодавець за життя була власником нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Спадкодавець та відповідач приблизно з 2000 року припинили шлюбні відносини, не проживали спільно, не були пов'язані спільним побутом, були відсутні взаємні права та обов'язки. Не дивлячись на те, що відповідач з моменту припинення шлюбних відносин постійно проживав однією сім'єю з іншою жінкою, так і залишились з тіткою у зареєстрованому шлюбі, хоча жодна сторона подружжя не мала жодного відношення до іншої. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, установлених статтею 1259 Кодексу. Відповідно до ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. [PERSON] померла у похилому віці (73 роки) та фактично до моменту настання смерті перебувала у безпорадному стані, потребувала стороннього догляду, якого відповідач через викладені обставини не забезпечував. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Він, позивач, звернувся до Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як є ще спадкоємець за законом з обов'язковою часткою. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до п. 7 ППВСУ від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Таким чином, вважає, що без усунення від права на спадкування відповідача, який на протязі тривалого часу не мав жодного відношення до спадкодавця, будуть порушені його права, як спадкоємця. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та в своїх поясненнях підтвердив зміст позову. Позивач у судовому засіданні, будучи допитаний як свідок, позов підтримав та пояснив, що [PERSON] приходиться йому тіткою. Відповідач не проживав з [PERSON] приблизно 20 років, не допомагав останній, не доглядав її. Починаючи з 1996 року [PERSON] проживала у селі, він, позивач, щотижня їздив до неї, відповідача в селі не бачив. Стан здоровя [PERSON] погіршився за 6 місяців до її смерті. З квітня 2013 року [PERSON] стала погано почуватися. Однак остання самостійно вживала їжу, ходила в туалет, доглядала за собою. На похоронах [PERSON] відповідач не був присутнім. В лікарні [PERSON] проходила лікування з приводу раку приблизно тиждень, її виписали, так як пізно було надавати медичну допомогу. Після лікарні [PERSON] проживала в квартирі по пров. Бульварному, куди він, позивач, приходив. Він, позивач, не повідомляв відповідача про те, що [PERSON] перебуває в лікарні, що остання потребує допомоги. Вважає, що відповідач не знав про те, що [PERSON] потребує допомоги. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] це його дружина, з якою разом не проживали приблизно 10 років. Після смерті останньої дізнався, що вона почала хворіти приблизно за три місяці до смерті. Він, відповідач, проживає один, померла проживала з мамою, яка померла 4-5 років тому. [PERSON] не бажала розривати з ним, відповідачем, шлюб. Взагалі не знав, що [PERSON] проживала по пров. Бульварному. Йому, відповідачу, ніхто на казав, що у [PERSON] поганий стан здоровя. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON]В доводиться їй рідним братом. Відповідача [PERSON] знає тривалий час, стосунки нормальні. Останній проживав в квартирі по пров. Бульварному, потім став жити в іншому місці. [PERSON] приблизно з 1996 року стала проживати в с. Зелена Балка, разом зі своєю мамою, яку доглядала і яка померла в 2005 році. В подальшому [PERSON] проживала сама, самостійно справлялася з господарством, готувала їжу. Певну допомогу вона, свідок, [PERSON] надавала, щотижня приїжджала до села. Відповідач в с. Зелена Балка не проживав. З квітня 2013 року [PERSON] стала почуватися погано, думала що в неї геморой. Після того, як [PERSON] була виписана з лікарні, остання стала жити в квартирі пров. Бульварному. [PERSON] допомагала вона, свідок, та сестра останньої, яка приїхала з Росії, [PERSON] в цей час пересувалася та приймала їжу самостійно. На похоронах [PERSON] відповідач присутнім не був. Вона, свідок, не повідомляла відповідача про стан здоровя [PERSON], остання не просила цього зробити. Як показала свідок [PERSON], [PERSON] знає з 1997 року, відповідача не знає. Померла [PERSON] знала, остання проживала в селі, приїжджала до м. Кривого Рогу останній раз в 2012 році разом з родичами. Вона, свідок, була у [PERSON] вдома приблизно 10 разів, спілкувалися, розмовляли, дивилися телевізор. Знає, що у [PERSON] був чоловік. В останні дні життя [PERSON] про свого чоловіка не згадувала, не розповідала, що просила останнього про допомогу, а той відмовився надавати допомогу. Далі уточнила, що останні дні життя [PERSON] пересувалася погано. При ній, свідку, ніхто не казав, що відповідача потрібно повідомити про стан здоровя [PERSON] У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про смерть (а.с.5), витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.6), свідоцтво про право власності (а.с.7), заповіт (а.с.8), акт (а.с.9), експлікація (а.с.10), план (а.с.11), повідомлення КЗ «Криворізька міська лікарня № 14» (а.с.32), повідомлення КЗ «Криворізька міська лікарня № 16» (а.с.34), епікриз (а.с.38), довідка (а.с.39), лікарське свідоцтво про смерть (а.с.40), копія спадкової справи (а.с.55-68). Суд, оцінюючі, відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини. [PERSON] з 7 березня 1970 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Починаючи з 1996 року позивачка та відповідач проживали окремо та не спілкувалися між собою. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. За життя, 25 листопада 2006 року, [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла позивачу [PERSON] [PERSON] в період з 01.01.2013 року по 29.06.2013 року на стаціонарному лікуванні у КЗ «Криворізька міська лікарня № 14» ДОР» не перебувала та за медичною допомогою в лікарню не зверталася. [PERSON] в період з 23.06.2013 року по 26.06.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні у проктологічному відділенні КЗ «Криворізька міська лікарня № 16» ДОР». Після лікування [PERSON], вільно спілкувалася з оточуючими, пересувалася та приймала їжу самостійно. [PERSON] та [PERSON] мешкали окремо, відповідача про стан здоровя [PERSON] ніхто не повідомляв. 29 червня 2013 року [PERSON] померла. Позивач 15 листопада 2013 року звернувся до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON], [INFO], на час відкриття спадщини після смерті дружини [PERSON] мав вік 65 років, тобто був непрацездатним. Вказані факти та обставини підтверджуються поясненнями представника позивача, свідків [PERSON]В, [PERSON], [PERSON], письмових доказів: свідоцтва про смерть (а.с.5), витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.6), свідоцтва про право власності (а.с.7), заповіту (а.с.8), акт (а.с.9), повідомлення КЗ «Криворізька міська лікарня № 14» (а.с.32), повідомлення КЗ «Криворізька міська лікарня № 16» (а.с.34), епікризу (а.с.38), довідки (а.с.39), лікарського свідоцтва про смерть (а.с.40), копією спадкової справи (а.с.55-68). Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1241 ч. 1 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ст. 1224 ч. 6 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] Оскільки на час відкриття спадщини після смерті дружини [PERSON], відповідач [PERSON] був непрацездатним, то останній, з урахуванням наявності заповіту на імя позивача [PERSON], у відповідності до вимог ст. 1241 ч.1 ЦК України, має право на обовязкову частку. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] не було відомо про стан здоровя спадкодавця [PERSON], та крім того, остання не перебувала у безпорадному стані та не потребувала сторонньої допомоги. Таким чином, підстав для задоволення позову [PERSON] щодо усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 29 червня 2013 року, не мається. Таким чином, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, та дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, компенсації не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed