Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові вказав, що він на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири [ADDRESS]. У вказаному житлі зареєстровані позивач, його колишня дружина, дочка, та [PERSON], який є відповідачем по справі. Однак, фактично відповідач у квартирі не проживає з 2003 року, житло залишив добровільно, витрат по оплаті комунальних послуг не несе, його особисті речі в квартирі відсутні. Вказані обставини створюють позивачу незручності по оплаті комунальних послуг, отриманню субсидії. Позивач прохає визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом: квартирою [ADDRESS]. Позивач направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст.ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі викладеного, оскільки в судове засідання відповідач не з'явився, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі продажу від 24 жовтня 2003 року, укладеного з [PERSON], що підтверджується копією відповідного договору та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. /а.с.4, 5/ Згідно відомостей про реєстрацію у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також відповідач - [PERSON]. /а.с.7-10/ Згідно акту обстеження житлових умов від 11.07.2018 року, складеного комісією вуличного комітету [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але з 2003 року проживає в м.Одесі. /а.с.6/ Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України в разі відсутності особи за місцем проживання понад шість місяців без поважних причин вона може бути позбавлена права користування цим приміщенням в судовому порядку. Враховуючи викладене, оскільки відповідач без поважних причин понад рік - з 2003 року, не проживає в квартирі, належній позивачу, не користується даним житлом, не з'являється в ньому, хоча перешкод в цьому йому ніхто не чинить, дане житло залишив добровільно, не є його співвласником, не несе жодних витрат по його утриманню, добровільно не знімається з реєстрації в ньому, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved