Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 45 079,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 09.11.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав грошові кошти готівкою відповідачеві на строк до 09 листопада 2021 року в сумі 14 260,00 грн.. Проте станом на момент подачі позовної заяви відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму боргу. Провадження у справі відкрито ухвалою від 23.04.2019 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. До початку судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 14 260 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят) гривень 00 копійок, які останній зобов`язався повернути не пізніше 09.11.2021 р. Договір підписаний обома сторонами, про отримання зазначених коштів від позивача відповідач склав відповідно розписку. Умовами даного договору передбачений графік повернення коштів в сумі 310,0 грн. щомісячно до дев`ятого числа, починаючи з 09.12.2018 р. (п.2). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та не повернув суму заборгованості за договором позики у строки, які в ньому визначені, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження своїх доводів позивачем було надано оригінал розписки, як це передбачено ст. 1047 ЦК України, який долучений до матеріалів справи. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - згідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, які завжди висуваються. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом або не слідує із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України встановлено, що, якщо в зобов`язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з договору від 09.11.2018 р., пунктом 5 сторони передбачили, що у разі прострочення позичальником більш ніж на один місяць будь-якої із суми повернення за графіком, позикодавець має право пред`явити цей договір до стягнення, в тому числі за рахунок майна позичальника, та вимагати дострокового повернення суми позики. На спростування доказів позивача відповідачем не надано доказів про погашення суми боргу. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки, суд вважає за необхідне зазначити про таке. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ст.611 ч.1 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.2). З огляду на те, що жодного платежу відповідачем здійснено не було, таким чином відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань більше ніж на місяць, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором. Як вбачається з укладеного між позивачем та відповідачем договору від 09.11.2018 р., сторони пунктом 4 Договору передбачили, що у разі несвоєчасного повернення грошей згідно з п.2 за цим договором більш ніж на два тижні позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 50% від позиченої суми. За кожен факт прострочення платежу за цим договором більше ніж на два тижні позичальник сплачує позикодавцю додатково штраф в розмірі 10 000,0 грн. Статтею ст.624 ч.1 ЦК України визначено, що в разі, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Наданий позивачем розрахунок неустойки відповідає умовам договору та закону, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неустойки в розмірі 20 819, 6 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, виходячи з такого. Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки, згідно якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору, а саме пунктом 4, передбачено одночасне застосування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості. У той самий час, умовами цього договору передбачена і сплата штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів, який є видом неустойки. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності - неустойки, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15). В даному випадку неустойка і штраф, нараховані в один і той же період, на переконання суду, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення штрафу відповідно до пункту 4 договору в розмірі 10 000,0 грн. не підлягає задоволенню, оскільки не засновані на законі. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог до відповідача. На підставі ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн., що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки цей розмір є мінімальною ставкою на час На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 526, 527, 530, 625, 1046, 1047, ЦК України,

Outcome: partial