Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу охорони здоровя Києво-Святошинського району Київської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобовязання вчинити дії. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він має трудовий стаж роботи в системі МОЗ України з 1984 року, з 1988 року працював за фахом лікарем-урологом у поліклінічному відділенні Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району Київської області, а з 2001 року був переведений на посаду заступника головного лікаря з медичної частини цього закладу. Зі слів позивача, за час його трудової діяльності його за сумлінну працю неодноразово заохочували у вигляді премій та подяк, дисциплінарних стягнень він не мав. Проте, як зазначає позивач, незважаючи на вказане, наказом виконуючого обовязки начальника відділу охорони здоровя Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 211 від 03.09.2015 року «Про переведення заступника головного лікаря ЦРЛ Києво-Святошинського району з медичної частини [PERSON]Г.» його без правових підстав, без будь-яких фактичних причин та попереджень з 14.09.2015 року було переведено на посаду лікаря-уролога поліклініки. Позивач вказує, що 04.09.2015 року його було під розписку ознайомлено з повідомленням № 1 про переведення його відповідно до усного розпорядження начальника відділу охорони здоровя чомусь вже із 07.09.2015 року, а не як вказано у вище згаданому наказі з 14.09.2015 року, на іншу посаду в межах ЦРЛ Києво-Святошинського району та запропоновано йому варіанти посад з посадовими окладами, нижчими за оклад заступника головного лікаря з медичної частини: лікар-уролог поліклініки та лікар-уролог стаціонару. З вказаним повідомленням та пропозицією він був не згоден, про що поставив відповідну відмітку на предявленому йому повідомленні, однак це не вплинуло на рішення відділу охорони здоровя Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Так, відповідно до запису № 10 від 14.092015 року в трудовій книжці позивача його переведено на посаду лікаря-уролога поліклініки згідно з наказом № 210 від 03.09.2015\~року. На думку [PERSON], вказані дії відповідача не лише понизили його робочий статус, а й погіршили його матеріальне забезпечення, оскільки, як він вже згадував, посадовий оклад на посаді лікаря-уролога поліклініки нижчий за оклад на посаді заступника головного лікаря з медичної частини. Посилаючись на викладене вище та норми закону позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обовязки начальника відділу охорони здоровя Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 211 від 03.09.2015 року «Про переведення заступника головного лікаря ЦРЛ Києво-Святошинського району з медичної частини [PERSON]Г.»; поновити його на посаді заступника головного лікаря Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району Київської області з медичної частини з 14.09.2015\~року; зобовязати відділ охорони здоровя Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області скасувати запис № 10 від 14.09.2015 року у його трудовій книжці. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, звернулися до суду із заявою про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду лист, в якому просив слухати справу без участі його представника, рішення ухвалити відповідно до вимог чинного законодавства. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] він працює у системі МОЗ України з 1984 року, з 1988 року - за фахом лікарем-урологом у поліклінічному відділенні Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району Київської області, а з 2001 року - на посаді заступника головного лікаря з медичної частини цього закладу, за час своєї трудової діяльності позивача за сумлінну працю неодноразово заохочували у вигляді премій та подяк, дисциплінарних стягнень немає. 04.09.2015 року позивача було під розписку ознайомлено з повідомленням № 1 про переведення його відповідно до усного розпорядження начальника відділу охорони здоровя із 07.09.2015 року на іншу посаду в межах ЦРЛ Києво-Святошинського району та запропоновано йому варіанти посад: лікар-уролог поліклініки та лікар-уролог стаціонару. З вказаним повідомленням та пропозицією [PERSON] був не згоден, про що поставив відповідну відмітку на предявленому йому повідомленні. Наказом виконуючого обовязки начальника відділу охорони здоровя Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 211 від 03.09.2015\~року «Про переведення заступника головного лікаря ЦРЛ Києво-Святошинського району з медичної частини [PERSON]Г.» позивача з 14.09.2015 року було переведено на посаду лікаря-уролога поліклініки. Профспілковий комітет ЦРЛ Києво-Святошинського району вказаний наказ не погодив, посилаючись на те, що вимогами законодавства передбачено, що переведення працівника в межах одного закладу не узгоджується з профспілковим комітетом. Відповідно до запису № 10 від 14.092015 року в трудовій книжці [PERSON] його переведено на посаду лікаря-уролога поліклініки згідно з наказом № 210 від 03.09.2015 року. Як вбачається з довідки про доходи [PERSON] № 433, виданої 12.11.2015\~року Центральною районної лікарнею Києво-Святошинського району Київської області, позивач з вересня 2015 року отримує доходи значно менші, ніж отримував у травні-серпні 2015 року. З огляду на ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У відповідності до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Зважаючи на ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ст. 31 КЗпП України власник підприємства або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. У відповідності до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. З огляду на рекомендації, викладені у п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.992 року № 9, відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. А отже, за наслідками аналізу вище викладених обставини, норм закону та позиції Верховного Суду України суд приходить до висновку, що переведення на іншу посаду передбачає зміну істотних умов трудового договору, а тому з огляду на ч. 1 ст. 32 КЗпП України вимагає обовязкової згоди працівника. Заборона власнику або уповноваженому ним органу в односторонньому порядку змінювати укладений з працівником трудовий договір є одним із способів забезпечення права громадян на вільний вибір діяльності, що унеможливлює примусову працю, заборонену ст. 43 Конституції України. Припинення трудових відносин з працівником у разі його незгоди з його переведенням з ініціативи роботодавця на іншу роботу в межах одного закладу не передбачена законом. Тобто, без згоди позивача, що мало місце у даному випадку, тим паче за його категоричної незгоди, відповідач не мав права переводити його на іншу роботу, в односторонньому порядку примушуючи його виконувати обовязки, не передбачені його трудовим договором, безпідставно понижаючи його робочий статус та зменшуючи розмір його трудових доходів, а тому оспорюваний наказ відповідача є незаконним і повинен бути скасований разом із записом у трудовій книжці позивача, зробленим на його виконання. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на процитовану правову норму, є обґрунтованою вимога позивача про поновлення його на попередній посаді. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Переведення позивача на іншу посаду відбулося 14.09.2015 року, він звернувся до суду 07.12.2015 року, тобто протягом визначеного законом для звернення до суду про вирішення трудового спору тримісячного строку, а тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні його позову у звязку із закінченням строку позовної давності та захищає його порушені права. Тобто, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та доведеними, що є підставою для задоволення його позову про скасування наказу відповідача про переведення його на іншу посаду, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці. З огляду на ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. А отже, з огляду на задоволення позовних вимог [PERSON] слід допустити негайне виконання даного рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника головного лікаря Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району Київської області з медичної частини. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 21, 31, 32, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: approved