Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним. У позові вказав, що [INFO] в с. Хорошки Лубенського району померла його бабуся [PERSON] , [INFO] , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшли житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 4,17 га, розташована на території Хорошківської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Він має право на оформлення права на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на час смерті був зареєстрований та проживав разом із бабусею. З позовної заяви свого дядька [PERSON] , про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час смерті, він дізнався, що його бабуся [PERSON] залишила заповіт, яким заповіла все свої майно саме відповідачу по справі [PERSON] . Даний позов Лубенським міськрайонним судом розглянуто і задоволено частково: встановлено факт проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , 1938 року народження, на час її смерті [INFO] у будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто [PERSON] одноособово набув права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Спірний заповіт, відповідно до його змісту, посвідчений секретарем Хорошківської сільської ради Феєр Л.В. 15.01.2014 року в приміщенні Хорошківської сільської ради. При розгляді Лубенським міськрайонним судом вищевказаної справи, секретар Хорошківської сільської ради Феєр Л.В. повідомила суду, що насправді заповіт був посвідчений нею не у приміщенні сільської ради, а за місцем проживання [PERSON] , що є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства Юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 року, відповідно до п. 2.1 якого нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Всупереч цим положенням, секретар сільської ради Феєр Л.В. внесла неправдиві відомості про те, що заповіт посвідчений у приміщенні Хорошківської сільської ради, чим власне і порушила порядок посвідчення заповіту. Дана обставина може бути підтверджена матеріалами справи Лубенською міськрайонного суду № 539/1912/19. Крім цього, обов`язок вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря Феєр Л.В. , відповідно до її посадової інструкції та Регламенту ради. З Регламенту Хорошківської сільської ради не вбачається покладення на секретаря сільської ради повноважень, пов`язаних із вчиненням нотаріальних дій. Зазначено лише, що на секретаря сільської ради за рішенням ради покладаються обов`язки секретаря виконавчого комітету (п.4), тобто функцію секретаря сільської ради на вчинення нотаріальних дій закріплено лише у її посадовій інструкції, яка затверджена сільським головою. Він вважає, що повноваження секретаря Хорошківської сільської ради Феєр Л.В. щодо вчинення нотаріальних дій закріплені неналежним чином, оскільки Хорошківською сільською радою не надано жодного рішення чи протоколу засідання виконавчого комітету, якими б згідно чинним законодавством остання мала такі права, тому заповіт [PERSON] , від 15.01.2014 року не є посвідченим належним чином та не може створювати для спадкоємця, зазначеного у ньому ніяких юридичних наслідків. Позивач прохає суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] на ім`я [PERSON] , [INFO] , посвідчений секретарем Хорошківської сільської ради Лубенського району Феєр Л.В., 15.01.2014 року. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Батієнко Я.І. позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] його представник - адвокат Садовий В.В., представник Лубенської міської ради позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши усі докази в їх сукупності, заслухавши сторони, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с.Хорошки Лубенського району Полтавської області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно. За життя, 15.01.2014 року, своїм заповідальним розпорядженням [PERSON] усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона матиме право, залишила своєму синові - відповідачу [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Позивач вважає, що заповіт було складно з порушенням вимог законодавства, а саме: поза приміщенням сільської ради та за відсутності відповідного запису; секретарем сільської ради, якому не було надано право посвідчення договорів відповідним рішенням сесії ради. Підставою позову позивач вказує ст.1257 ЦК України. З доводами позивача суд не погоджується. В ухвалі від 09.09.2020 № 700/135/17 КЦС ВС висловлено наступну правову позицію. Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно зі статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними статтями 1251-1252 ЦК України. Відповідно до статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів (державних, приватних), а у населених пунктах, де немає нотаріусів, певні нотаріальні дії, в тому числі і посвідчення заповітів (крім секретних), здійснюється уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування (стаття 1 Закону України «Про нотаріат»). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Нормами книги 6 «Спадкове право» ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК україни), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК УКраїни), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавець визначив і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимоги ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема її статтях 1247- 1249, 1253. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням. Проте законодавцем допускаються й інші способи посвідчення заповіту, зокрема, посадовою особою органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Тому немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу не має юридичної сили. Якщо нотаріус (чи посадова особа органу місцевого самоврядування) посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту. Норма про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу не містить негативних наслідків порушень. Тому негативні наслідки і не можуть застосовуватися, а тим більше впливати на чинність посвідченого нотаріусом правочину. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не належить до норм матеріального права. А законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може впливати на матеріальне право, встановлюючи підстави недійсності правочину, якщо таких підстав для його недійсності матеріальне право не містить. Визнання заповіту недійсним із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушує принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як недійсного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Формальне визнання заповіту недійсним та розуміння наслідків його недійсності як порушення норми нотаріального законодавства позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то - правомірного очікування цього. Практика Європейського суду з прав людини виходить із принципу співрозмірності наслідків порушення закону. Про це, наприклад, йдеться в рішенні у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» (1989 рік), де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». Відповідно до роз`яснень ВСС України, викладених в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача було вільним. Враховуючи викладене, доводи позивача щодо посвідчення заповіту за межами приміщення міської ради є безпідставними. Щодо повноважень секретаря Хорошківської сільської ради на посвідчення заповіту суд зазначає наступне. Судом встановлено, що заповіт посвідчений секретарем Хорошківської сільської ради Л.В.Феєр , якій рішенням Хорошківської сільської ради від 11.11.2010 року доручено одночасно здійснювати повноваження секретаря виконкому Хорошківської сільської ради. Відповідно до п.4 Інструкції секретаря Хорошківської сільської ради вона вчиняє нотаріальні дії, визначені ст.37 ЗУ «Про нотаріат». За постановою КЦС ВС від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У відповідності до пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів. Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить. Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виходячи із вищевикладеного, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, колегія суддів зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону. З урахуванням вказаної крайньої позиції КЦС ВС, суд вважає, що заповіт посвідчений уповноваженою особою. Крім того, суд зазначає, що положеннями ст.1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав. Наведене є самостійною підставою для відмови в позові. Таким чином, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відповідача необхідно покласти на позивача. При цьому суд виходить з того, що наданий суду розрахунок витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, а представник позивача в судовому засіданні не висловив жодних зауважень щодо його правильності. Відтак, з урахуванням тривалості судових засідань у справі стягненню підлягають 4 862 грн. 40 коп.

Outcome: approved