Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою вказуючи, що 30.01.2016 року він шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № КТ00А!00000033 від 30.01.2016 року уклав з відповідачем ТОВ «Автокредит плюс» договір про надання фінансового лізингу № КТ00А!00000033. За умовами договору та додатків до нього відповідач передав йому у лізинг автомобіль Chevrolet Aveo, седан, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова/шасі [NUMBER] , вартістю 79381,00 грн., а він зобов`язався протягом погодженого сторонами терміну з 25.02.2016 року по 23.02.2018 року виплачувати лізингові платежі та платежі по відшкодуванню витрат відповідача, пов`язаних з виконанням умов договору. Строк лізингу склав 24 місяці з моменту підписання додатку 2, тобто до 25.02.2018 року. По закінченню строку лізингу право власності на автомобіль переходить до нього згідно умов договору. Відповідно до п. 14.1.7 заяви про приєднання до публічного договору він 25.02.2016 року сплатив аванс у розмірі 39691,00 грн., а відповідач згідно додатку № 1 до договору передав йому автомобіль у лізинг. Всі зобов`язання по договору сторонами належним чином виконано, а саме він повністю сплатив відповідачу всі належні платежі за договором, а відповідач передав йому автомобіль разом з відповідними документами. Проте, під час подання ним документів на автомобіль до ТСЦ 1441 з метою здійснення реєстрації прав власності на автомобіль, актом огляду транспортного засобу та реєстраційних документів від 23.03.2018 року було виявлено ознаки вварювання номера кузову в інший автомобіль, виявлено ознаки підроблення ідентифікаційного номера. Автомобіль та документи на нього були вилучені працівниками поліції та Центральним ВП ГУНП в Донецькій області було відкрито кримінальне провадження з правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України, кримінальне провадження не завершено. Вважає, що зазначений договір було укладено з порушенням закону, оскільки відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, всупереч зазначеній нормі договірпро надання фінансового лізингу укладений між ним та відповідачем не було посвідчено нотаріально, що є безумовною підставою його недійсності. Крім цього, вказує, що договором про надання фінансового лізингу встановлено жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця (п.п. 3.3, 3.11, 3.12 договору). Умовами договору взагалі не передбачено відповідальності відповідача у разі їх порушення/невиконання. Більш того, п. 3.12 договору визначено, що з дати прийому предмета лізингу по акту лізингоодержувач відмовляється від будь-яких прямих чи непрямих претензій до лізингодавця з приводу якості предмета лізингу. Такі умови договору порушують його права, призводять до неможливості використання автомобіля та пред`явлення претензій з цього приводу до відповідача. В зв`язку з чим, просить визнати недійсним договір про надання фінансового лізингу № КТ00А!00000033 від 30.01.2016 року, укладеним між ним та ТОВ «Автокредит Плюс», а також стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь грошові кошти сплачені за вищевказаним договором в сумі 93023,39 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 25.03.2019 року вищезазначену позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України було залишено без руху для зазначення в позовній заяві відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви, а також для надання до позовної заяви належним чином засвідчених копій документів, які згідно додатку додаються до неї у тому числі з наданням всіх їх належним чином засвідчених копій для відповідача, та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення її недоліків. 09.04.2019 року на виконання вимог вищевказаної ухвали позивачем було подано заяву про усунення недоліків з уточненою позовною заявою та належним чином засвідченими копіями документів. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 10.04.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 28.05.2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтував тим, що оспорюваний договір було укладено відповідно до Цивільного законодавства та Закону України «Про фінансовий лізинг». Цивільним законодавством не передбачено прямий обов`язок нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, враховуючи презумпцію правомірності правочину, вказує, що укладений договір не можна вважати нікчемним (або недійсним) відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України. Щодо стягнення коштів, то слід врахувати, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданим в лізинг. Як вбачається з довідки щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем за 24 місяці (з 01.03.2016 року по 01.02.2018 року) за користування автомобілем позивач мав сплатити на користь товариства 11693,48 грн. та збитки за амортизацію вартості автомобіля 18660,12 грн., а разом 30353,60 грн. Отже, враховуючи, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд, у разі застосування реституції, має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням 30353,60 грн., які є платою за користування наймачем майном з урахуванням збитків. До відзиву додано фіскальний чек Укрпошта про направлення кореспонденції стороні позивача. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 22.11.2019 року підготовче провадження було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Проте, надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність за участю його представника. Представник позивача [PERSON] - адвокат Танача Ю.І. у судовому засіданні, що відбулося 14.01.2020 року позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Також пояснила, що доводи відповідача викладені у відзиві є безпідставними та не доведеними. Проте, в наступні судові засідання представник позивача не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Заяви про відкладення розгляду справи суду не надала. Представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» - адвокат Добринь Я.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважність причин неявки до суду, суд не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи суду також не надав. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність нез`явившихся позивача і представника відповідача та завершив розгляд справи без участі представника позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, заяви по суті справи, розглянувши письмову заяву позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 30.01.2016 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір про надання фінансового лізингу № КТ00А!00000033 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua. Вказана заява містить тільки статтю 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін». Особливі умови заяви узгоджують: предмет лізингу згідно специфікації, викладеної у додатку №1; строк лізингу 24 місяців з моменту підписання додатку № 2 (графік лізингових платежів); щомісячні платежі та порядок їх сплати: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі, відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі, комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; період сплати з 24 по 28 число кожного місяця; транзитний рахунок № [NUMBER] у ПАТ КБ «Приватбанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс»; інші платежі: щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим договором згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 13.8 договору; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в статті 6.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати; після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногодержувач вносить аванс у розмірі 39691,00 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору; страхування предмета лізингу: умови страхування зазначені в ст. 5 цього договору; договорами страхування за цим договором згідно пп. 14.2.1 є: договір страхування цивільної відповідальності та договір страхування предмета лізингу; щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 2320,005 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць; дата підписання заяви 30.01.2016 року; ця заява складена на українській мові, в 2-х примірниках для кожної зі сторін; додатки до цього договору є невід`ємною частиною цього договору: додаток1 (специфікація) і додаток 2 (графік сплати лізингових платежів). 25.02.2016 року згідно з додатком № 1 до договору про надання фінансового лізингу № КТ00А!00000033 (специфікація та акт приймання-передачі) [PERSON] було передано у лізинг строком на 24 місяців автомобіль марки Chevrolet Aveo, седан/лифтбек, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова/шасі [NUMBER] , вартістю 79381,00 грн. Відповідно до додатку № 2 до договору про надання фінансового лізингу № КТ00А!00000033 загальний розмір лізингових платежів, які [PERSON] повинен сплатити ТОВ «Автокредит Плюс» в період з 25.02.2016 року по 23.02.2018 року, становить 93023,39 грн. Згідно акту звірки взаєморозрахунків та переходу право власності по фінансовому лізингу № КТ00А!00000033 від 30.01.2016 року всі зобов`язання сторін відповідно до договору № КТ00А!00000033 було належним чином виконано, [PERSON] повністю сплатив ТОВ «Автокредит плюс» всі належні до сплати платежі за договором, предмет лізингу - автомобіль Chevrolet, модель Aveo, номер шасі (кузов, рама) VIN - [NUMBER] , разом з відповідними документами передано [PERSON] . 23.03.2018 року [PERSON] звернувся до ТСЦ 1441 з заявою № 137825908 від 23.03.2018 року про проведення операції «535 - Зняття з обліку за договором фінансового лізингу» і надання платних послуг згідно Постанови КМУ від 04.06.2007 року № 795 та Наказу МВС України від 10.02.2012 року № 103. Відповідно до акту огляду транспортного засобу та реєстраційних документів від 23.03.2018 року при огляді автомобіля марки Chevrolet Aveo, седан, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , власником якого є ТОВ «Автокредит плюс», було виявлено ознаки вварювання номера кузова в інший автомобіль. За вказаним фактом Центральним ВП ГУНП в Донецькій області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018050770000850 від 23.03.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови спірного договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України від 16 грудня 1997 року 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України слідує, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користуванням майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 ЦК України). Як передбачено ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз указаних норм матеріального закону дає підстави для висновку, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу (поставки). До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про найм (оренду), у тому числі щодо внесення наймачем плати за користування майном. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У свою чергу, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому за правилами ст. 216 ЦК України (правила реституції) кожна із сторін такого правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, або відшкодувати вартість набутого за правочином. Двостороння реституція застосовуються, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Так, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між володільцем і власником майна, останній з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, вправі витребувати своє майно з безпідставного володіння (правила кондикції). Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційним. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладання, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмету лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 3 жовтня 2018 року (справа №288/383/15-ц) з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року), які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані судами при розгляді справ. При цьому Верховний Суд зазначив, що при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень. Отже, суми, які були сплачені лізингоодержувачем як плата за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з лізингодавця при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу. Таким чином, враховуючи, що при укладенні договору фінансового лізингу ТОВ «Автокредит плюс» і [PERSON] не дотрималися вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а тому суд вважає, що такий договір слід визнати недійсним, а позов в цій частині задовольнити. Щодо вимоги про стягнення з ТОВ «Автокредит плюс» на користь позивача грошових коштів, то вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що загальна сума щомісячних платежів отриманих ТОВ «Автокредит плюс» від [PERSON] за період з 25.02.2016 року по 23.02.2018 року становить 93023,39 грн., розподіл цих коштів здійснювався відповідно до договору (додатку № 2), куди входять відсотки за користування предметом лізингу (графа 3). Беручи до уваги вказаний період сплати позивачем коштів, з графи 3 додатку № 2 до договору фінансового лізингу вбачається, що загальна сума відсотків за користування предметом лізингу за період з 25.02.2016 року по 23.02.2018 року становить 11693,48 грн. В порядку виконання кондикційного зобов`язання ці кошти не можуть бути присуджені з ТОВ «Автокредит плюс», а тому з останнього на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 81329,91 грн. (93023,39 грн. - 11693,48 грн.). Крім цього, довідка щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01.03.2016 року по 23.02.2018 року надана відповідачем, не є належним та достатнім доказом на підтвердження вартості послуги користування, оскільки визначений відповідачем розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого сторонами не заперечується. Інших належних та допустимих доказів в обґрунтування розміру плати за користування предметом лізингу відповідачем не надано. Між тим, розглядаючи справу повно, всебічно та даючи оцінку всім обставинам справи, слід зазначити, що суд критично ставиться до стверджень сторони позивача на які він посилається, як на окрему, самостійну підставу задоволення заявлених позовних вимог, щодо відкриття кримінального провадження у зв`язку із виявленням ознак вварювання номера кузову в інший автомобіль, та не бере їх до уваги, оскільки не доведено, що саме відповідачем вчиненні дані дії. Інші доводи сторін не спростовують висновків суду. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то воно задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. З 25.02.2016 року по 23.02.2018 року [PERSON] сплачував щомісячними платежами грошові кошти по договору лізингу КТ00А!00000033 від 30.01.2016 року. Відповідно до положень частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Проте, як встановлено судом, позивач про порушення свого права дізнався 23.03.2018 року під час звернення до ТСЦ 1441 з метою реєстрації прав власності на автомобіль, а тому відповідно ч.5 ст. 267 ЦК України суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при зверненні до суду з вимогами майнового та немайнового характеру був звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору за вимогу немайнового характеру про визнання договору недійсним в розмірі 768,40 грн., та за вимогу майнового характеру пропорційно задоволеним вимогам (87,43% задоволених вимог від суми 93023,96 грн.) в розмірі 813,30 грн., а всього 1581,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial