Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що йому на підставі договору дарування від 29.09.2008 належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована відповідач, яка є його колишньою співмешканкою. Відповідач не мешкає за місцем реєстрації з 2015 року, виїхавши до Російської Федерації, місце знаходження останньої йому невідомо. Наявність реєстрації відповідача у його квартирі порушує його право як власника квартири у вільному користуванні, зокрема, права на отримання субсидії. Тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позові, просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , будучи двічі належним чином сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзиву на позов не подала. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою судді від 24.06.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 22.07.2019 справа призначена до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що житлова квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 29.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 8029, що підтверджується відповідним договором, Витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого за станом на 29.09.2008, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно БТІ м.Димитров від 24.10.2008 (а.с.5, 8, 9). За постановою Верховної Ради України від 12.05.2016 № 1352-УШ «Про перейменування деяких населених пунктів» у Донецькій області м.Димитров перейменовано на м.Мирноград. У даній квартирі з 11.10.2013 в якості цивільної дружини зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO], про що свідчать довідка координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 22.04.2019, записи з домової книги щодо прописки громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.6, 32-33). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 23.04.2019 відповідач [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за вказаною адресою з 2015 року (а.с.7). Допитані у суді свідки підтвердили даний факт. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає в одному будинку з позивачем і їй достовірно відомо, що приблизно у 2014-2015 році [PERSON] проживав із дівчиною на ім`я [PERSON] , як чоловік і жінка. У 2015 році [PERSON] виїхала з будинку позивача і більше ніколи не поверталася. Вона бачила, як дівчина виїжджала від будинку на таксі з речами. З того часу вона її не бачила. Вона не чула, щоб позивач обмежував [PERSON] у житлі. Свідок [PERSON] , сусідка [PERSON] , надала суду аналогічні пояснення. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім`ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою жилого приміщення, належного позивачу на праві приватної власності, в якості повнолітнього члену його сім`ї та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає у жилому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2015 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад один рік, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.386, 405 ЦК України,

Outcome: approved