Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні майном. Мотивує свої вимоги тим, що спірна квартира [ADDRESS] належала йому та його батькові [PERSON], який помер [INFO], згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 24 жовтня 2004 року, по 1/2 частці кожному. Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 грудня 1997 року його було засуджено до позбавлення волі. Відбував покарання в Ольшанскій ВК № 353 до 26 жовтня 2007 року. Батько в 2004 році продав належну їм обом квартиру відповідачу. 17 грудня 2004 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені батька та підробленої довіреності від його імені і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. 01 липня 2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області було ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 17 грудня 2004 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності та [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2011 року, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області змінено та вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 17 грудня 2004 року в частині продажу 1/2 частини вказаної квартири. На підставі судового рішення, 31 січня 2012 року, він зареєстрував право власності на 1/2 частину спірної квартири в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнська» за реєстровим номером 33028108. Просить вселити його в належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Просить про задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та пояснив, що крім нього в спірній квартирі проживає дружина з двома малолітніми дітьми. Просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає неможливим проживання в одній кімнаті двом різним родинам. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці в квартирі [ADDRESS], загальною площею 37.1 кв.м (а.с. 9). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 липня 2011 року визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 17 грудня 2004 року, недійсним (а.с. 10-11). Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2011 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 17 грудня 2004 року, в частині продажу 1/2 частки вказаної квартири. Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Таким чином, і позивач і відповідач мають рівні права користування квартирою [ADDRESS]. Проте в судовому засіданні встановлено, що з 2004 року в спірній квартиирі, яка складається з одної жилої кімнати, проживає відповідач з дружиною і двома малолітніми дітьми, які належним чином зареєстровані в спірній квартирі. Наполягаючи на задоволенні позовних вимог і вимагаючи вселення в спірну квартиру позивач не зважає на ці обставини і нехтує тим, що задоволення його позовних вимог зробить неможливим проживання в квартирі родині з малолітніми дітьми. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує, а тому власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Крім того, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. l ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч.7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Задоволення позову і вселення позивача, який є сторонньою для родини відповідача особою, не відповідає вимогам Конвенції про права дитини. Таким чином, не заперечуючи право власності позивача на 1/2 частину квартири [ADDRESS], суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні судом було роз'яснення позивачу можливість звернення до суду за захистом свого права в інший спосіб.

Outcome: dismissed