Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом до суду. Просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,0282 га, у тому числі: ділянку № 1 - площею 2,5274 га, ділянку № 2 - площею 0,4501 га, ділянку № 3 - площею 0,0506 га, які розташовані на території Буської міської ради Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належні спадкодавцю земельні ділянки. Позивач є сином померлого, який заповіту не залишив, а тому спадкування здійснюється за законом. Позивач фактично прийняв спадщину, однак до нотаріуса він не звертався у зв`язку з відсутністю оригіналу державного акта на право приватної власності на спадкове майно (земельні ділянки), відтак просить даний позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, незважаючи на повідомлення її судом про час і місце розгляду справи. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спадкодавцю на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,0282 га, у тому числі: ділянка № 1 - площею 2,5274 га, ділянка № 2 - площею 0,4501 га, ділянка № 3 - площею 0,0506 га, які розташовані на території Буської міської ради Львівської області, про що вбачається із долученого до справи копії Державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 7). [PERSON] помер [INFO] в місті Буську Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 12.10.2018. Як убачається із долученого до справи свідоцтва про народження [PERSON] , що позивач є сином померлого спадкодавця (а.с. 8), а відтак він є спадкоємцем першої черги за законом у розумінні статті 1261 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу приписів частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Аналогічною за змістом є норма Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2019, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка [PERSON] . Натомість із вищевказаних матеріалів слідує, що позивач [PERSON] від прийняття указаної спадщини після смерті свого батька відмовився, подавши до Буської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини від 13.03.2019, у якій повідомив, що усвідомлюючи значення своїх дій, за своєю справжньою волею, він відмовляється від прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] . Приписами частини першої статті 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Аналогічними за своїм змістом є положення нині діючої редакції частини першої статті 1268 ЦК України, в силу якої спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відтак, єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті спадкодавця є виключно його дочка [PERSON] , а не позивач, який від прийняття спадщини відмовився чи відповідач (Буська міська рада), що не претендує на спадщину. Згідно статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд вважає, що даний позов є безпідставним, заявлений до неналежного відповідача (місцевої ради), оскільки належним відповідачем є спадкоємець, яка прийняла спадщину (дочка померлого), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачем [PERSON] судовий збір за подання ним позовної заяви в сумі 851,40 грн. (а.с. 1, 2) покладаються на нього, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed