Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебуваючи у шлюбі приватизували квартиру [ADDRESS] , про що було видано свідоцтво на право власності на житло. 30.10.2008 року шлюб було розірвано, після розлучення взаємовідносини між колишнім подружжям стали неприязні. У 2010 році позивач звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про вселення у квартиру. У 2010 році [PERSON] зверталася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання [PERSON] особою, що втратила право користування квартирою. Протягом 2012 року [PERSON] вчиняв спроби вселитися у квартиру, частина якої належить йому. У 2013 р. [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності користування жилим приміщенням та вселення. У 2016 р. [PERSON] зверталася із позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням, маючи бажання отримати окремий рахунок на сплату житлово-комунальних послуг. Крім того, після розлучення, [PERSON] заволоділа оригіналом свідоцтва про право власності на житло і категорично відмовляється надавати вказане свідоцтво [PERSON] , чим позбавляє та обмежує позивача у його праві розпоряджатися своєю власності. Отримання дублікату вказаного свідоцтва не є можливим, оскільки необхідна згода всіх співвласників житла, що брали участь у приватизації, та копії паспортів співвласників житла. Виконати вказані вимоги [PERSON] не може через конфлікт між сторонами. Позивач також звертався із заявою про встановлення факту, проте судом встановлено спір про право. На підставі викладеного, позивач просить визнати, що [PERSON] належить на праві приватної власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказує на те, що спірна квартира була набута в процесі приватизації без визначення часток на житло, власниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , таким чином квартира знаходиться в спільній власності без визначення часток. [PERSON] , звертаючись із вказаним позовом фактично намагається здійснити поділ майна з визначенням часток. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити, з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства за наявними матеріалами та доказами (а.с.64). Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 14.12.1993 року відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло - кв. [ADDRESS] , загальною площею 54,04 кв.м, належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). З копії інформаційної довідки від 15.06.2020 року, видана Комунальним підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно даними реєстрових книг Бюро, кВ. [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.18). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30.10.2007 року про що зроблено відповідний актовий запис № 1147 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів (а.с.22). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 28.01.2011 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке залишено без змін на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.05.2011 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] , Комунальне підприємств по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2013 року, яке залишено без змін на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2013 року, постановлено усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності та користуванні квартирою [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . З письмових матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2017 року, визначено порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , виділивши у користуванні [PERSON] кімнату, площею 17,5 кв. м., [PERSON] - кімнату 12,5 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні співвласників. Вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили. Враховуючи положення ч.4 ст. 82 ЦПК України обставина, встановлена обставина, заочним рішенням Деснянського районного суду м Києва від 23.01.2017 року, про те, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах (а.с.23) не підлягає доказуванню під час розгляду цивільної справи №754/15729/20. З письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до Деснянської районної м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартири [ADDRESS] , проте останньому було роз`яснено, що видача дублікату свідоцтва про право власності на житло можлива після надання повного пакету документів: заява зі згодою всіх повнолітніх співвласників житла, що брати участь у приватизації, копії паспортів співвласників житла, лист з органу внутрішніх справ на заяву про втрату оригіналу свідоцтва про право власності на житло, інформаційну довідку щодо реєстрації права власності на приватизоване житло З КМБТІ, оголошення про втрату свідоцтва в друкованих засобах масової формації (а.с.14-17). Представник позивача вказує на те, що між позивачем та відповідачем наявні спірні відносини, що підтверджується копіями рішень Деснянського районного суду м. Києва, копіями постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, актами про вчиненні перешкод у вселенні [PERSON] та відповідачка категорично відмовляється надати позивачу свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , чим порушуються права позивача як співвласника квартири. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Положенням ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16 висловив правову позицію про те, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (ЄДРСРУ № 91292740). Враховуючи те, що позивачем підтверджено належними доказами наявне у нього права власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яке не визнається відповідачем суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, при цьому доводи представника відповідача суд до уваги не приймає, як такі що не відповідають обставинам справи. Відповідно до положення ст.. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 7454,82 грн. покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved