Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл. Свій позов мотивував тим, що у 1976 році рішенням Солоницької сільської ради Лубенського району його батькові [PERSON] було надано дозвіл на забудову житлового будинку та господарських споруд в с.Засулля по вул.Криворотька,25-а Лубенського району Полтавської області, відповідно до вказаного рішення було виготовлено проект і в тому ж році будинок та частина господарських будівель були побудовані та здані в експлуатацію. 25.05.1985 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON], а 08.07.1993 року, коли вони ще перебували у шлюбі, між відповідачкою та його батьком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного домоволодіння в с.Засулля по вул..Криворотька,25-а Лубенського району. Сімейні стосунки у них з відповідачкою не склались і у 2004 році шлюб між ними було розірвано. Він залишився проживати у будинку в с.Засулля по вул..Криворотька,25-а Лубенського району, а відповідачка переїхала проживати в інше місце. За час його проживання у будинку він сплачував комунальні послуги, проводив поточні ремонти, взагалі доглядав за будинком, хоча зареєстрований був в іншому місці. Вважаючи, що вищевказаний будинок належить особисто їй, відповідачка звернулась із відповідними заявами до ПАТ «Лубнигаз», Лубенської філії «Полтаваобленерго» щодо відключення будинку від газу та електроенергії. Його перемовини з відповідачкою про розподіл будинку, оскільки він придбаний у шлюбі, ні до чого не привели, тому він вимушений був звернутись до суду. Позивач [PERSON] прохає суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого в с.Засулля по вул..Криворотька,25-а Лубенського району Полтавської області, яке було придбано у шлюбі з відповідачкою [PERSON] і яке є у спільній сумісній власності подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги збільшив та уточнив: прохає суд визнати житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, площею 0,2 га, що відповідно до Державного акту про право власності на землю серії І-ПЛ №006083, що належить [PERSON] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою : Полтавська область, Лубенський район, с.Засулля, вул..Криворотька,25-а обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Визнати за ним [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині кожному житлового будинку і господарських будівель та земельної ділянки, площею 0,2 га, що відповідно до Державного акту про право власності на землю серії І-ПЛ №006083 належить [PERSON] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с.Засулля, вул.Криворотька,25-а. Також прохає розподілити між сторонами судові витрати порівну. Відповідачка [PERSON] щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи Засульської сільської ради в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, щодо позовних вимог покладається на рішення суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ст..60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі і частки майна є рівними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб 25.05.1985 року (а.с.9). 08.07.1993 року, під час перебування у шлюбі сторін, між відповідачкою [PERSON] та батьком позивача [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами в с.Засулля по вул..Криворотька,25-а Лубенського району Полтавської області (а.с.5-6). Вищевказане домоволодіння, згідно виписки з погосподарської книги №16 по Засульській сільській раді (а.с.44), належало голові домогосподарства [PERSON] і побудовано воно було на підставі рішення виконавчого комітету Солоницької сільської Ради народних депутатів від 16.01.1985 року щодо наділення земельної ділянки під забудову та дозволу забудови жилого будинку. З урахуванням вищенаведеного, а також те, що судом не здобуто доказів тих обставин, передбачених ч.2 ст.70 СК України, при наявності яких суд може присудити одному з подружжя меншу частку, суд приходить до висновку, що вищевказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і є підстави визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, оскільки, воно було придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Крім цього, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №006083, виданого 21.07.2003 року, на підставі рішення Засульської сільської Ради народних депутатів від 13.08.2001 року (а.с.7), відповідачці передано у приватну власність земельну ділянку, розміром 0,20 га, що розташована в с.Засулля по вул..Криворотька,25-а Лубенського району Полтавської області для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (а.с.7). Позивач [PERSON] прохає визнати спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та поділити земельну ділянку наступним чином: визнати за ним та відповідачкою по 1/2 частині земельної ділянки кожному. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, яка кореспондується зі ст.377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України. Таким чином, частина земельної ділянки, одержана одним із подружжя у порядку приватизації, відходить у власність іншого із подружжя разом із частиною житлового будинку, який поділений між подружжям. Така правова позиція викладена в ухвалах ВССУ від 11.12.2013 року, від 25.02.2015 № 6- 47408св14 року, від 08.07.2015 року № 6-14279св 15. Суд також зазначає, що ст. 377 ЦК України передбачає, що земля є приналежністю обєктів нерухомості і повинна «слідувати» за ними як головною річчю (обєктом) нерухомості, а право власності на земельну ділянку при цьому стає похідним (вторинним) від права власності на нерухомість. Так, позивач не оспорює законність приватизації відповідачем земельної ділянки, проте вважає, що в звязку з визнанням будинку спільною частковою власністю подружжя та поділу його між сторонами до нього також перейшло право власності на частину земельної ділянки, приватизованої відповідачем. Така позиція узгоджується з приписами Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7. Згідно з ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Системний аналіз цих статей з урахуванням вказаного висновку ВС України дає підстави для висновку, що поділ будинку з визначенням конкретної частки позивача 1/2, є достатньою підставою виникнення у нього права частину земельної ділянки в розмірі 1/2. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Враховуючи вищевикладені обставини, а також зважаючи на відсутність спору, суд вважає, що позов слід задовольнити у повному обсязі. Позивач прохає розподілити судові витрати між сторонами порівну, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 851, 28 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved