Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації місця проживання. Позов мотивований тим, що позивач є власником спірного житла; відповідач є його братом; у належній позивачу квартирі відповідач має зареєстроване місце проживання, проте фактично не проживає понад один рік, так як з березня 2017 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в ДУ «Житомирська виправна колонія № 4»; однак припинити реєстрацію в квартирі відповідач не бажає. Позивач вважає, що реєстрація відповідача у належному позивачу житлі порушує його права власника щодо розпорядження та користування квартирою. Відтак, просить на підставі ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позов задоволити. Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не подав, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник позивача вимоги та доводи позовної заяви підтримала, просила її задоволити, з мотивів у ній наведених. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , посвідченого 11.06.2014 року державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області Кулініч О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 1-844, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11.06.2014 року № 37595265 та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2014 року № 22827976. У вказаній квартирі мають зареєстроване місце проживання двоє осіб - власник [PERSON] , позивач у справі, та його брат [PERSON] , [INFO] , відповідач у справі, що стверджується довідкою Центру надання адміністративних послуг виконкому Овруцької міської ради Житомирської області № 2377 від 30.06.2020 року, відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області. Як стверджує позивач, відповідач не проживає у належній відповідачу квартирі [ADDRESS] з березня 2017 року, проте надалі залишається зареєстрованим за вказаною адресою, добровільно знятися з реєстрації не бажає, хоча має власне житло, так як успадкував за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] , що стверджується копією нотаріально посвідченого заповіту [PERSON] від 01.06.2012 року. Відповідач засуджений вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 01.02.2018 року за вчинення злочину і йому призначено покарання у вигляді трьох років і одного місяця позбавлення волі, яке він реально відбуває у Державній установі «Житомирська виправна колонія № 4», що стверджується копією вироку та випливає з листів ДУ «ЖВК № 4» від 10.12.2020 року № 5/4/8-3764 та від 06.01.2021 року № 5/4/8-32. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4). Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, хоч і спільним побутом з ним не пов`язаний і на поточний момент спільно не проживає, проте перебуває з позивачем у родинних стосунках і відсутній у належному позивачу житлі понад один рік з причини відбування покарання у вигляді позбавлення волі внаслідок засудження за вироком суду. Як випливає із змісту п.7 ч.3 ст.71 ЖК України, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі є поважними причинами відсутності наймача чи членів його сім`ї в жилому приміщенні; у такому випадку право користування жилим приміщенням зберігається за особою протягом всього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Судом також встановлено, що відповідач вселився, як член сім`ї колишнього власника житла, та проживав у спірному житлі, як член сім`ї власника, і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачем не наведено обставин, які мають істотне значення, для припинення сервітуту та не надано доказів, які спростовують право відповідача на збереження за ним права користування житлом при відсутності за місцем проживання понад рік з поважної причини. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст.3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. Відтак, незалежно від того підлягає чи ні задоволенню вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, правові підстави для задоволення вимоги про зняття особи з реєстрації місця проживання відсутні. Ухвалою суду від 07.08.2020 року позивача звільнено від сплати судового збору. Тому

Outcome: dismissed