Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Ігнатенко Олександра Володимировича про визнання незаконними дій приватного нотаріуса та скасування постанови приватного нотаріуса. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 23 червня 2020 року він звернувся до приватного нотаріуса Ігнатенко О.В. для укладення договору дарування належної позивачу квартири [ADDRESS] . Постановою від 23 червня 2020 року №111/01-16 відповідач відмовив [PERSON] у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, згідно з якою під час купування зазначеної квартири 03 червня 1999 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена. Позивач вважає. Що зазначені у спірній постанові підстави відмови у вчиненні нотаріальної дії є немотивованими, необґрунтованими, а постанова є незаконною та такою, що порушує право [PERSON] на вільне розпорядження належним йому майном. Так, між позивачем та [PERSON] 05 лютого 1999 року було зареєстровано шлюб, а 15 квітня 2004 року шлюб між останніми було розірвано. Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 квітня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та визнано за позивачем право власності на зазначену квартиру. Отже, рішенням суду встановлено, що зазначений договір купівлі-продажу квартири від 03 червня 1999 року, зареєстрований в Регіональний товарній біржі, нотаріально посвідчений не був, що сталось у зв`язку з неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст.. 227 ЦК УРСР 1963 року. На сьогодні, відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] виникло на підставі ст. 334 ЦК України, після дати ухвалення рішення суду про визнання права власності - 17 квітня 2007 року, після розірвання шлюбу з [PERSON] . Тому, позивач просить суд визнати незаконними дії приватного нотаріуса Ігнатенко О.В. щодо винесення постанови про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 23 липня 2020 року, щодо посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] , та скасувати дану постанову. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 22 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 30 вересня 2020 року (а.с. 15). Від відповідача на адресу суду 27 серпня 2020 року надійшов відзив на позов, в межах строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 22 липня 2020 року, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, утому числі в судовому порядку. Так в постанові приватного нотаріуса, яка оскаржується позивачем, зазначено, що останній звернувся до нотаріуса для укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , якою він володіє на підставі Біржового контракту №46, зареєстрованого 03 червня 1999 року Регіональною товарною біржею «ВРЕМЯ» та рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 17.04.2007 року, що зареєстровані 02.06.2020 року у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2098393014148. Під час купівлі вищез зазначеної квартири [PERSON] перебував у зареєстрованому 05.02.1999 року шлюбі з [PERSON] . Оскільки позивач не надав письмової згоди на укладення договору дарування від колишньої дружини (співвласника квартири) - не можливо укласти договір дарування вищевказаної квартири. Відсутність згоди одного зі співвласників - колишнього члена подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми й відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України дає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Отже, позивач на час придбання квартири перебував в зареєстрованому шлюбі, а тому з урахуванням вищезазначених положень СК України та правових висновків Верховного Суду, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя тому повинна бути нотаріально згода колишньої дружини для її відчуження. Окрім того, відповідач зазначає, що вирішенню даного спору має передувати з`ясування питання про законність її вибуття з власності колишнього подружжя та можливе лише за участі даній справі колишньої дружини позивача, тому приватний нотаріус Ігнатенко О.В. просить суд долучити до участі у даній справі колишню дружину позивача - [PERSON] , а на підставі доводів, що викладені у відзиві, відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 18-19). На адресу суду від [PERSON] надійшла письмова заява, згідно з якою остання визначена як представник позивача та яка просить суд судове засідання з розгляду справи проводити без її участі та участі її довірителя [PERSON] , позовні вимоги підтримали. Однак, до даної заяви не додано документів щодо отримання [PERSON] свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України, тому суд не має можливості пересвідчитись, що остання, у відповідності до ст. 131-2 Конституції України, ч. 1 ст. 60, ч. 4 ст. 62 ЦПК України, має повноваження на здійснення представництва [PERSON] в суді, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для прийняття даної заяви [PERSON] до судового розгляду в межах даної цивільної справи. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 30 вересня 2020 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] (а.с. 25). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно біржового контракту (договору купівлі-продажу) № 46 від 03 червня 1999 року, зареєстрованого у Регіональній товарній біржі «ВРЕМЯ», укладеного між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбав однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Як вбачається з реєстраційного напису квартира [ADDRESS] , зареєстрована ДКП «Архітектурно-планувальне, земельно-кадастрове бюро» м. Вугледара, зареєстрована за [PERSON] та належить останньому на праві приватної власності, що записано в реєстраційну книгу №2/3 ДК (21) за реєстраційним номером 1205 від 10 червня 1999 року (а.с. 10). Згідно копії паспорту позивача серії ВВ №656309, виданого 23 лютого 1999 року Вугледарським МВ УМВС України в Донецькій області, останній з 11 червня 1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05 травня 2004 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 15 квітня 2004 року зроблено запис №25 (а.с. 8). Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 квітня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Регіональній товарній біржі «Время» 03 червня 1999 року під №46, визнано за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212210272 від 11 червня 2020 року квартира [ADDRESS] на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 17 квітня 2007 року, інформаційної довідки на житлову квартиру №68/20 від 20.05.2020 року, виданої ТОВ «Бюро технічної інвентаризації 2015», договору купівлі-продажу Регіональної товарної біржі «Время» від 03 червня 1999 року, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11). Постановою приватного нотаріуса Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ігнатенко О.В. №111/01-16 від 23 червня 2020 року відмовлено [PERSON] в укладенні і посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] , у звязку з не наданням письмової згоди на укладення договору дарування від колишньої дружини позивача (співвласника квартири) (а.с. 7). Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції від 16.02.1993 року) Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 27.12.1996 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 у справі №654/5243/14-ц. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Згідно статті 49 Закону нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; в інших випадках, передбачених законом. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до ст. 50 Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Так, біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №46 від 03 червня 1999 року, було зареєстровано у Регіональній товарній біржі «ВРЕМЯ», однак в порушення вимог статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 27.12.1996 року) не посвідчено нотаріально, що тягне за собою його недійсність. У зв`язку з зазначеним рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 квітня 2007 року даний біржовий контракт (договір купівлі-продажу) № 46 від 03 червня 1999 року було визнано дійсним. Виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зважаючи, що квартира [ADDRESS] була придбана 03 червня 1999 року за час перебування позивача у шлюбі з [PERSON] , при цьому [PERSON] не спростована дана презумпція жодними доказами, зазначене дає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на зазначену квартиру, кошти на придбання якої витрачені саме у період шлюбу останніх. Більш того, як вбачається з наданих до суду біржового контракту (договору купівлі-продажу) від 03 червня 1999 року, копії паспорту позивача, а також показів останнього, наданих у судовому засіданні з розгляду цивільної справи №2-642-2007, що підтверджується рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 квітня 2007 року, [PERSON] майже одразу після укладення зазначеного договору почав користуватись квартирою [ADDRESS] , а отже зазначена квартира з часу укладення договору купівлі-продажу №46 від 03 червня 1999 року перейшла у володіння подружжя [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що при зверненні позивача, як одного зі співаників нерухомого майна, а саме вищезазначеної квартири, до нотаріуса з метою укладення договору дарування такого нерухомого майна, у відповідності до вимог ст. 369 ЦК України, [PERSON] та/або безпосередньо [PERSON] мала бути надана письмово і нотаріально посвідчена згода останньої, як другого співвласника даного нерухомого майна, на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. Однак, як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №111/01-16 від 23 червня 2020 року приватного нотаріуса Ігнатенко О.В. Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області, відповідної письмової і нотаріально посвідченої згоди на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном не було надано, у зв`язку з чим позивачеві було відмовлено в укладенні і посвідченні договору дарування, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дії приватного нотаріуса Ігнатенко Олександра Володимировича щодо винесення постанови про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 23 липня 2020 року, щодо посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим вважає необхідним в задоволенні вимог позову відмовити. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed