Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду, відповідно до уточнених позовних вимог від 21 січня 2016 року, просив стягнути з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на користь [PERSON] суму заборгованості з виплати заробітної плати з урахуванням податків за період з 09 грудня 2014 року до 11 червня 2015 року в розмірі 7\~190,93 гривень. На обґрунтування свого позову посилався на таке. Позивач [PERSON] працював з 04.02.1963 року по 03.06.1997 року в Чорноморському пароплавстві, а з 03.06.1997 року по 11.12.2013 року в Державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство», зокрема, на посаді берегового матроса. Позивача 11.12.2013 року звільнено з вказаної посади на підставі наказу Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» від 11.12.2013 року № 176-Л у зв'язку зі скороченням штату працівників. В день звільнення [PERSON] йому не виплачено належної суми грошових коштів, зокрема, заборгованої заробітної плати за грудень 2013 року, суми вихідної допомоги згідно зі ст. 44 КЗпП України, компенсацію відпустки, додаткову вихідну допомогу за колективним договором двадцятимісячний середній заробіток. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року по справі №522/12988/14-ц частково задоволено позовні вимоги [PERSON], стягнуто на його користь з Державної судноплавної компанії Чорноморське морське пароплавство таке: заробітну плату з урахуванням податків за грудень 2014 року у сумі 2506,83 гривень (яка складається з почасової заробітної плати, нічних, компенсації відпустки, вихідної допомоги, індексації доходів); додаткову вихідну допомогу за колективним договором у сумі 15296,28 гривень, з урахуванням утриманих податків; середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 08 грудня 2014 року у сумі 21\~032,22 гривень з урахуванням утриманих податків; суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 500,00 гривень. Вказане рішення суду в добровільному порядку стороною відповідача не виконувалось, станом на день звернення позивача до суду з цим позовом вказане рішення не виконане Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство», а так само й під час примусового виконання, що відкрито постановою державного виконавця. В судове засідання зявився представник позивача, уточненні позовні вимоги від 21 січня 2016 року підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні 5 квітня 2016 року уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Суд вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, за наслідками чого вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивач [PERSON] працював з 04.02.1963 року по 03.06.1997 року в Чорноморському пароплавстві, а з 03.06.1997 року по 11.12.2013 року в Державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство», зокрема, на посаді берегового матроса. 11.12.2013 року його було звільнено з вказаної посади на підставі наказу Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» від 11.12.2013 року № 176-Л у зв'язку зі скороченням штату працівників. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року по справі №522/12988/14-ц за позовом [PERSON] до Державної судноплавної компанії Чорноморське морське пароплавство про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації відпустки, додаткової вихідної допомоги за колективним договором, заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди встановлено, що при звільненні позивача йому не сплачені всі належні від підприємства платежі, тобто Державна судноплавна компанія «Чорноморське морське пароплавство» порушила положення ст. 116 КЗпП України. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року по справі №522/12988/14-ц частково задоволено позовні вимоги [PERSON], стягнуто на його користь з Державної судноплавної компанії Чорноморське морське пароплавство: заробітну плату з урахуванням податків за грудень 2014 року у сумі 2506,83 гривень (яка складається з почасової заробітної плати, нічних, компенсації відпустки, вихідної допомоги, індексації доходів); додаткову вихідну допомогу за колективним договором у сумі 15296,28 гривень, з урахуванням утриманих податків; середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 08 грудня 2014 року у сумі 21032,22 гривень з урахуванням утриманих податків; моральну шкоду у розмірі 500,00 гривень. Вказане судове рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 19.12.2014 року. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 29 грудня 2014 року 2014 року Приморським районним судом м. Одеси на примусове виконання рішення цього суду від 08.12.2014 року по справі №522/12988/14-ц за позовом [PERSON] до Державної судноплавної компанії Чорноморське морське пароплавство про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації відпустки, додаткової вихідної допомоги за колективним договором, заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Постановою державного виконавця від 22.06.2015 року вказане виконавче провадження закінчено. Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для притягнення до відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, й виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, днем остаточного погашення заборгованості відповідачем перед позивачем з затримки розрахунку при звільненні є день ухвалення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року по справі №522/12988/14-ц за позовом [PERSON] до Державної судноплавної компанії Чорноморське морське пароплавство про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації відпустки, додаткової вихідної допомоги за колективним договором, заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, тобто 22.06.2015 року. З огляду на наведене, судом констатується наявність заборгованості відповідача перед позивачем з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2014 року до 22.06.2015 року. Під час вирішення спору суд обмежений заявленими позовними вимогами, з огляду на що, має стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати середнього заробітку за весь час затримки за період з 09.12.2014 року по 11.06.2015 року. Такого самого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 р. у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіціального тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про порядок застосування судами законодавства про оплату праці №-13 від 24.12.1999 р., суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Як вбачається зі змісту довідки № 88 від 29.09.2014 року про розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON], його середньоденна заробітна плата складала 57,94 гривень, а середньомісячна 1274,69 гривень. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 09.12.2014 року до 11.06.2015 року складає: (57,94*17)+(57,94*20)+(57,94*20)+(57,94*21)+(57,94*21)+(57,94*18)+( 57,94*9) = 7\~300,44 гривень. Проте, Законом «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» № 1621 підрозділ 10 розділу ХХ Перехідних положень Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями доповнено пунктом 16-1, яким тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлено військовий збір. Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року, оподаткування військовим збором подовжено до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України. Обєктом оподаткування військовим збором є доходи, перелік яких визначений пунктом 164.2 статті 164 ПК України, у тому числі доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) а також іноземні доходи. Крім того, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід або сукупний чистий дохід, який отримує відповідно фізична особа підприємець або фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність. При цьому для визначення обєкта оподаткування до вказаних доходів мають бути застосовані норми окремих статей розділу IV ПК України. Таким чином, податковий агент зобов'язаний при нарахуванні доходів, визначених у п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, утримати військовий збір. З огляду на вказане, сума військового збору, що має бути обрахована від загальної суми заборгованості відповідача перед позивачем складає: 7300,44/ 100* 1,5% = 109,51 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем у вказаних правовідносинах між цими сторонами складає 7\~300,44 - 109,51=7\~190,93 гривень. Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги визнання позову стороною відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог позивача й доведеність протиправних дій відповідача з затримки належних виплат позивачу після його звільнення та, як наслідок, необхідності задоволення уточнених позовних вимог позивача у повному обсязі. У звязку з висновком про задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 243,60 гривень з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved