Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, посилаючись на те, що йому на праві власності належить по 1/11 частини квартири [ADDRESS], відповідачу - 10/11 частин зазначеної квартири. Відповідач фактично користується квартирою одноособово, його до квартири не пускає, ключі від вхідних дверей не надає. Іншого житла у позивача немає. З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просить суд зобов'язати відповідача не перешкоджати йому у здійсненні належних прав власника 1/11 частини квартири [ADDRESS] та вселити його до вказаної квартири. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та суду пояснили, що належна позивачу частка у квартирі є незначною, спільне користування квартирою є неможливим, адже жилі кімнати не ізольовані, а позивач та відповідач не є членами однієї сім'ї. Окрім цього, з [PERSON] мешкає її дочка, яка є інвалідом та потребує окремої кімнати. [PERSON] схильний до вчинення протиправних дій до інших осіб, не мешкає у спірній квартирі з початку 90-х років, має інше житло за адресою: [ADDRESS]. Також у своїх показах у судових засіданнях [PERSON] наголошувала, що вона дійсно не пускає [PERSON] у квартиру. Заслухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] належить: 1/11 частина - [PERSON], 10/11 частин - [PERSON] (а.с.43-45, 63). Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні позовних вимог позивача щодо зобов'язання відповідача не перешкоджати йому у здійсненні належних прав власника 1/11 частини квартири [ADDRESS], суд виходить з такого. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В порушення зазначених вимог, позивач не визначив спосіб захисту своїх прав. Позивачем заявлено вимогу про зобов'язання не перешкоджати у здійсненні належних йому прав власника частини квартири. При цьому позивач не конкретизує, яку саме перешкоду необхідно усунути, та які його права власника потребують захисту. Крім того, позивачем конкретно не вказано, що необхідно зобов'язати відповідача вчинити, або від вчинення яких саме дій його належить зобов'язати утриматися. Таким чином, суд дійшов висновку, що в цій частині позов пред'явлений з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав, який не може призвести до поновлення порушених прав. З огляду на зазначене, вимоги щодо зобов'язання відповідача не перешкоджати йому у здійсненні належних прав власника 1/11 частини квартири [ADDRESS] є такими, що не підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог щодо вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS], суд враховує наступне. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.ст.16, 386 Цивільного кодексу України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст.150 Житлового кодексу України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить ст.383 Цивільного кодексу України. Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном та на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Факт чинення перешкод відповідачем у потраплянні [PERSON] до квартири [ADDRESS] визнається сторонами, отже не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Окрім цього, заперечення відповідача проти вселення позивача та неможливість останнього самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від приміщення, вчинення скандалів тощо) при відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст.391 Цивільного кодексу України, ст.150 Житлового кодексу України може захистити своє порушене право шляхом вселення, що відповідає ст.16 Цивільного кодексу України і є способом, що відповідає встановленому порушенню. Враховуючи те, що [PERSON] належить на праві власності частина квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо вселення є законною та обґрунтованою, а отже підлягає задоволенню. Заперечення відповідача та його представника щодо неможливості з різних причин спільного проживання з позивачем в силу вищевикладених обставин не спростовують висновки суду. Факт наявності у [PERSON] іншого житла не доведений належними та допустимими доказами. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути присуджені відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial