Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні ним права власності в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS]; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 квітня 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, який укладено між [PERSON] та ним, до нього перейшло право власності на квартиру [ADDRESS]. 22 листопада 2006 року між ним та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS], з визначенням строку дії з 31 березня 2006 року по 31 березня 2007 року. Після закінчення строку дії договору оренди, відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити квартиру. У 2010 році, він вже звертався до суду про вселення [PERSON], однак останні повторно заселився в квартиру разом з іншими відповідачами. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом було закрито, оскільки [PERSON], [INFO], померла [INFO]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. 24 червня 2014 року до суду надійшло повідомлення Київської територіальної організації УТОГ про те, що відповідач [PERSON] захворів, у зв`язку з чим просять суд відкласти розгляд справи. В той же час, незважаючи на те, що відповідач [PERSON] повідомив суд про причини своєї неявки в судове засідання, суд вважає за необхідне продовжувати розгляд справи за відсутності відповідачів, оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON], суд про причини не явки не повідомили, а за клопотанням відповідача [PERSON] в судовому засіданні вже оголошувались перерви з метою забезпечення явки в судове засідання уповноваженого представника відповідача [PERSON] В той же час, відповідачем [PERSON] не забезпечено явку в судове засідання свого представника. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] передала, належну їй на праві власності, а [PERSON] прийняв у власність квартиру під номером [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за суму 342550 гривень, які [PERSON] отримала повністю від [PERSON] до підписання цього договору. Згідно ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. 22 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди, відповідно до умов якого [PERSON] здає, а [PERSON] приймає в оренду житлове приміщення, належне [PERSON] - трьохкімнатну квартиру, на п'ятому поверсі, загальною площею 65 кв.м. по [ADDRESS] в кооперативі «Локомотив-2» (а.с.8). Згідно п. п. ІУ договору оренди, в квартирі має право проживати: чотири особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 158 Житлового кодексу УРСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Статтею 169 Житлового кодексу УРСР передбачено, що уразі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користування житловим приміщенням. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року, вказаний позов [PERSON] було задоволено, зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS]. Так, вказаним рішенням суду було встановлено, що термін дії договору оренди квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] закінчився, у визначеному цивільним законодавством порядку, [PERSON] попередив [PERSON] про припинення дії договору, у зв'язку з його закінченням, направивши [PERSON] письмове попередження датоване 25 лютого 2008 року, відповідач наміру продовжувати дію договору (пролонгувати договір) не висловив, по теперішній час користується житловим приміщенням без належних правових підстав, доказів, які мали підтвердити належне виконання умов договору, відповідач суду не надав. Судом встановлено, що право власника [PERSON] порушені, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В подальшому, [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права на спадщину. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року, в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права на спадщину було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2014 року, апеляційну скаргу представника [PERSON] було відхилено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року було залишено без змін. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року було, зокрема, встановлено, що позивач, [PERSON], набувши повноліття [INFO], фактично вступивши у володіння спадковим майном, після набуття чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року), повинен був звернутися до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом та здійснити державну реєстрацію нерухомого майна. Позивач, як до набрання чинності Цивільним кодексом України так і після, з відповідними заявами про виділ на ім'я померлого батька його частки в спільному майні подружжя та про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не звертався. Крім того, твердження представника позивача та обґрунтування наведені у позовній заяві щодо часу з якого позивач дізнався про оспорювані ним договори - 22 листопада 2006 року, спростовуються поясненнями самого позивача в судовому засіданні. Як зазначено вище, про договір дарування квартири та про те, що квартира не є власністю сім`ї [PERSON] позивач дізнався саме у 2003 році. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на те, що договір дарування спірної квартири мав тимчасовий характер, не може бути прийнято судом як підстава для визнання договору дарування та купівлі-продажу спірної квартири не дійсним. Вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування квартири [ADDRESS], укладених між [PERSON] та [PERSON] 07 вересня 2001 року, та купівлі-продажу вказаної квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 квітня 2005 року, обґрунтовуються позивачем лише наявністю, на його думку, порушення права власності на ? частину вказаної квартири, яку на його думку він автоматично успадкував після смерті батька, при цьому інших підстав для визнання вказаних договорів позивачем не наводиться. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Таким чином, рішеннями судів вже були встановлені факти правомірності права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року у цивільній справі № 2-3052/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, Дніпровським районним судом м. Києва 15 квітня 2011 року було видано виконавчий лист про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в здійсненні права власності [PERSON] в користуванні та розпорядження квартирою [ADDRESS]. В подальшому, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 25 липня 2011 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на виконання виконавчого листа № 2-3052/2010 на підставі акту державного виконавця та заяви № 10533 від 21 липня 2011 року боржник [PERSON] самостійно звільнив квартиру [ADDRESS], але не повідомив відділ ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. В той же час, відповідно до листа відповіді від 15 травня 2014 року, наданої на запит суду Житлово-будівельним кооперативом «Локомотив-2», в квартирі [ADDRESS] проживають та користуються квартирою без документів на право власності або оренди: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка є дружиною [PERSON] та зареєстрована в [ADDRESS]. 12 червня 2014 року позивачем на адресу проживання відповідачів було направлено лист щодо негайного звільнення та виселення з квартири [ADDRESS]. В той же час, даний лист був залишений поза увагою відповідачів. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, судом було встановлено, що рішенням суду відповідача [PERSON] було зобов'язано усунути перешкоди в користуванні спірної квартирою позивачу та виселитися з неї. Натомість, дане рішення суду відповідачем не виконується, крім того, в квартирі також проживають й інші члени сім'ї [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], що є порушенням прав позивача, як власника, що має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Як вбачається з ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналізуючи вищевикладені обставини, враховуючи наявність порушення права власності позивача на спірну квартиру з боку відповідачів, суд вважає за можливе зобов'язати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] та виселити відповідачів із займаної спірної квартири. На підставі викладеного та

Outcome: approved