Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Дельта Банк» про припинення застави за кредитним договором та договором застави мотивуючи тим, що 04 серпня 2005 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Дельта Банк» було укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 197/ПВ-05, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 900,00 грн. Позивач посилається на повне виконання основного зобов`язання, що тягне за собою припинення застави. Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 28 березня 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача, а 04 квітня 2019 року відповідь на відзив позивача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04 серпня 2005 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» було укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 197/ПВ-05, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 900,00 грн. Як зазначено в Договорі, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника надається в заставу автомобіль марки Daewoo, модель Lanos, рік випуску 2005, кузов № [NUMBER] , легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] . 01 липня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, зокрема, але не виключно за кредитним договором № 197/ПВ-05, укладеним 04 серпня 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк». Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Малежик І.М. від 29 березня 2013 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з сплатою боргу у розмірі 12 709,09 грн. закінчено виконавче провадження № 36767496 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1007/12, виданого 08 січня 2013 року Обухівським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 197/ПВ-05 від 04 серпня 2005 року в сумі 12 074,49 грн., судові витрати у розмірі 634,60 грн. Судом встановлено, що [PERSON] виконав належним чином умови кредитного договору та сплатив борг у розмірі 12 709,09 грн. Відповідач не надав доказів, що ним була оскаржена постанова державного виконавця з підстав не повного виконання рішення суду, а тому суд вбачає її належним доказом на підтвердження належного виконання рішення суду в примусовому порядку. Крім того, як вбачається з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, 23 лютого 2014 року було зареєстроване приватне обтяження - застава рухомого майна - марки Daewoo, модель Lanos, рік випуску 2005, кузов № [NUMBER] , легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, 2949, 2950. Як зазначено, розмір основного зобов`язання - 8 180,00 дол. США, строк виконання зобов`язання - 23 лютого 2019 року, термін дії обтяження - 23 лютого 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Системний аналіз ст.ст. 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Підстави припинення застави визначенні у ст. 28 Закону України «Про заставу» відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідач надав виписку з особового рахунку позивача, згідно якої основне заборгованість останнім погашена. Отже, пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося. До схожого за змістом правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Встановивши, що банк використав своє право надане йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Обухівського районного суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками якого суд ухвалив рішення, яке позивач виконав, що підтверджується постановою державного виконавця від 29 березня 2013 року у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суд вважає, що зобов`язання [PERSON] за кредитним договором від 04 серпня 2005 року припинились. Оскільки основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням, суд вважає що наявні правові підстави для припинення застави за кредитним договором № 197/ПВ-05 від 04 серпня 2005 року в частині припинення застави, як похідним від кредитного договору в силу припинення основного зобов`язання. Також варто зауважити, що банк, як кредитор за кредитним договором, відповідно до ст.ст. 6, 627, 1050 ЦК України, реалізуючи своє право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2012 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 197/ПВ-05 від 04 серпня 2005 року із позичальника та поручителя, визначивши заборгованість у валюті України гривні, вказавши, що саме 12 709,09 грн. є повним розміром заборгованості. Будь-яке нарахування курсової різниці не ґрунтується на законі про що неодноразово зазначав Верховний Суд вирішуючи спори в аналогічних правовідносинах. У пунктах 6.28, 6.35 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/27064/15 зазначено, що підставою припинення зобов`язання за кредитним договором є не дата, зазначена в договорі як кінцевий строк сплати коштів, а, наприклад, постанова, винесена відділом державної виконавчої служби, про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у зв`язку з погашенням боргу. Верховний Суд також зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню щодо розуміння повноти розміру заборгованості. У зв`язку з наведеним Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку про припинення іпотеки у зв`язку з повним фактичним виконанням забезпечувального зобов`язання, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження саме з таких підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Згідно п. 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мін`юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до ст.ст. 43 та 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до заставодержателя з проханням направити заяву про припинення обтяження. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Таким чином, позовна вимога в частині внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна інформації про припинення застави транспортного засобу є передчасною, права позивача відповідачем не порушено, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial