Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що у 2014 році він втратив рідного сина, який отримав тяжкі тілесні ушкодження під час ДТП та від яких помер в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. [PERSON], який працює комерційним директором ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» був засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2015 року і визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у тому, що 22.05.2014 року він, керуючи технічно справним автомобілем «Рено», д/н [NUMBER] порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 18.4 ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід [PERSON], що переходив проїзну частину зліва-направо відносно руху автомобіля «Рено» та перед яким зменшив швидкість автомобіль ЗАЗ, що рухався у сусідній смузі зустрічного напрямку, не зменшив швидкість руху свого автомобіля аж до його зупинки, продовжив рух, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких меже бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода [PERSON] Не зважаючи на те, що [PERSON] є заподіювачем шкоди, позивач вважає, що саме ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» повинно відшкодувати йому моральну шкоду, що була йому заподіяна внаслідок смерті його сина, оскільки автомобіль яким керував [PERSON] належить на праві власності згаданому вище товариству. Просив стягнути з відповідача на його користь 2 000 000 грн. моральної шкоди, завданої в зв»язку із смертю рідного сина [PERSON], який помер у віці 39 років в реанімації не приходячи у свідомість від численних травм, отриманих внаслідок ДТП за участі джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Рено» р/н [NUMBER] під керуванням комерційного директора ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» [PERSON], яким володіло на праві власності ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС»; стягнути з ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» на його користь на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого - рідного сина [PERSON] щомісячні платежі у розмірі 2448.94 грн. - довічно. Зазначив, що моральна шкода полягає в його моральних стражданнях, погіршення стану здоров»я, необхідності здійснення витрат на лікування, крім того його було визнано потерпілим в кримінальному провадженні. З 19.01.2015 року по 30.01.2015 року він був вимушений перебувати на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №3. Крім того, він є пенсіонером, непрацездатною особою, перебував на утриманні свого сина і вважає, що відповідач повинен також довічно відшкодовувати йому шкоду в розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого - його сина з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають право на відшкодування шкоди. В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги свого позову та просив про їх задоволення. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову свого довірителя, просив суд про задоволення їх в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» в судовому засіданні заперечувала проти вимог позову в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що її довірителем в повному обсязі відшкодовано моральну шкоду в розмірі 250 000.00 грн. дружині померлого [PERSON] - [PERSON] Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2015 року третя особа по справі [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у тому, що 22.05.2014 року він, керуючи технічно справним автомобілем «Рено», д/н [NUMBER] порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 18.4 ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід [PERSON], що переходив проїзну частину зліва-направо відносно руху автомобіля «Рено» та перед яким зменшив швидкість автомобіль ЗАЗ, що рухався у сусідній смузі зустрічного напрямку, не зменшив швидкість руху свого автомобіля аж до його зупинки, продовжив рух, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких меже бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода [PERSON] В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. Позивач по справі [PERSON] був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, проте цивільний позов на стадії розгляду справи ним не заявлявся. [PERSON] призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Стягнуто з останнього на користь КМКЛШД 3641.71 грн. та на користь потерпілої [PERSON] моральну шкоду в розмірі 250 000.00 грн. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2015 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захиступорушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що не зважаючи що [PERSON] є заподіювачем шкоди, зазначена ним в позові моральна шкода має бути відшкодована згідно частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС», оскільки шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки, а саме внаслідок використання транспортного засобу RENAULT LATITUDE реєстраційний номер [NUMBER], яким керував комерційний директор [PERSON], що належить відповідачу. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.92 року, володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. Згідно вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.5 вищевказаної постанови під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України, суди повинні мати на увазі,що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв»язку з виконанням трудових (службових) обов»язків незалежно від того, постійним, сезонним тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Відповідно до наказу № 17-А, виданого директором ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» від 20.07.2012 року «Про закріплення автомобіля», автомобіль Renault Latitude, державний номер [NUMBER], переданий в оренду третій особі по справі [PERSON] Відповідний договір оренди легкового автомобіля було укладено 20.07.2012 року за №18. Згідно вказаного вище наказу на [PERSON] покладено відповідальність за технічний стан автомобіля, а також йому надано право користуватися та розпоряджатися даним транспортним засобом. Як було встановлено в судовому засіданні, третя особа по справі [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС», працює на посаді комерційного директора з 01.01.2008 року, проте не є водієм даного товариства і керування даним транспортним засобом не входить до кола його трудових (службових) обов'язків. Таким чином, враховуючи норми ст.ст. 1166, 1172, 1187 ЦК України, саме фізична особа, яка на відповідній правовій підставі, в даному випадку договору оренди автомобіля, володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Зважаючи на викладене вище, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» на його користь не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, то судом було встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1)дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2)чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягай пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3)інвалідам - на строк їх інвалідності; 4)одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5)іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з врахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду) та інші аналогічні виплати, які він одержував. Відповідно до ст. 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатним і потребують матеріальної допомоги. Позивачем під час розгляду справи не було надано суду доказів, що він перебував на утриманні свого сина або на день його смерті мав право на одержання від нього утримання. Допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина загиблого [PERSON] зазначила, про те, що батько чоловіка проживав окремо, вони бачилися з ним декілька разів на тиждень. Крім того, позивач в своєму позові зазначав, що досяг пенсійного віку, є пенсіонером, що підтверджується відповідною копією посвідчення, однак ним не було надано суду довідку про розмір призначених йому пенсійних виплат, а також не надано доказів того чи дійсно, в силу норми ст. 202 СК України він потребував матеріальної допомоги. Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами провідшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з нормами ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем в судовому засіданні не було доведено ті обставини на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed