Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду зі зміненим позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON],треті особи: приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], у якому просить: визнати недійсним довіреність від його імені [PERSON] від 24 вересня 2002 року, договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2002 року за адресою: [ADDRESS]; договору купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] № 3377, зобов'язати КП «Куп'янське БТІ» анулювати правовстановлюючі документи на ім'я, визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], стягнути з відповідча [PERSON] на його користь збитки у подвійному розмірі-вартість квартири в розмірі 80 000, моральну шкоду в розмірі 80 000 грн. В обґрунтування свох вимог позивач посилається на наступні обставини. Позивач вказує, що він є власником квартири, розташованої в [ADDRESS]. 24 вересня 2002 року він видав відповідачу [PERSON] довіреність, засвідчену нотаріусом, за якою останній 25 вересня 2002 року продав квартиру, яка належала йому на праві власності, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] за договором купівлі- продажу. 2 [PERSON] продала цю квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу № 3377 від 10 грудня 2003 року, який став власником квартири. Позивач вказує, що він вважає, що є підстави для визнання недійсними довіреності та вказаних договорів купівлі-продажу квартири, так як при виданні довіреності відповідачу [PERSON] він був під впливом насильства, обману та всі інші правочини є недійсними, так як майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було викрадене у власника, та якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Також позивач повилається на те, що вироком суду від 05.12.2006 року [PERSON] засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України і встановлено, що відповідач [PERSON] в приміщенні Куп»янської міліції став шляхом фізичного та психологічного тиску требувати , щоб він оформив довіреність на продаж квартири на його ім»я, при цьому погрожував йому, що обвинуватить у насильницьких діях проти неповнолітньої. Позивач зазначає, що він оформив довіреність, бо сприймав погрози як реальні, бо [PERSON] це робив у приміщенні міліції, при цьому був присутній слідчий Кононенко, а позивач був у наручниках. Крім того, в позові вказано, що [PERSON] пообіцяв купити позивачу дім. Але ввечері його речі були насильно вивезені з квартири у гараж, і він був залишений на вулиці без житла та реєстрації. Через два дні він звернувся до нотаріуса про скасування довіреності, але було пізно, 25 .09.2002 року квартира була продана [PERSON], а 10 грудня 2003 року квартира була продана [PERSON] Відповідачем [PERSON] надані заперечення, у яких він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він купив 10.12.2003 р. у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу, він не крав і нікого не вводив в оману. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в Куп'янському БТІ 20.01.2004 р. Угода носить оплатний характер, тому у відповідності до ст. 330, 388, ч. 1 ст. 397 ЦК України, він є добросовісним набувачем. Судами достовірно встановлено, що він і [PERSON] стали власниками квартири на законних підставах. Також з матеріалів справи вбачається, що будь-яких відносин між ним та [PERSON], а також [PERSON] і [PERSON] не було, що підтверджує і сам позивач. Будь-яких доказів, що на час вчинення правочину нерухоме майно було обтяжене, судами не надано.. Факт відсутності заборони відчуження квартири підтверджено довідкою від 10.12.2003 р. за № 305767-4. Це свідчить про те, що позивач в період оформлення довіреності на продаж квартири з 24.09.2002 р. по не мав наміру відзивати довіреність, доки не скінчилися кошти,, отримані за квартиру від [PERSON]. Вирішивши, що з останнього стягти нічого, [PERSON] з адвокатами почав тероризувати його своїми безпідставними позовами, завдаючи йому та його родині моральної та матеріальної шкоди, вводячи суд в оману.Крім того, в запереченнях вказано, що Вищий спеціалізований суд у своїй ухвалі зазначив, що відповідно до п.2 ч. 1 ст. 388 власник має право витребувати майно від набувача у разі викрадення або вибуття з володіння без його згоди. На це опиреється позивач, але безпідставно, адже у своїму позові у Вищий Суд приховує багато фактів, що свідчать не в його користь. Тому Вищий спеціалізований суд вимагає дослідження конкретних обставин та фактів, що спростовують такі доводи [PERSON].. Відповідач посилається також на те, що з показів [PERSON] (мати [PERSON]), а.с.3, позивач неодноразово приходив до неї з проханням знайти покупця на його квартиру. З показань [PERSON], [PERSON] неодноразово підходив з пропозиціями продажу квартири та купівлі будинку. Батько позивача також підтверджував наміри позивача продати квартиру, що говорить про довірительні стосунки між [PERSON] і [PERSON]. 3 Крім того, відповідач посилається на те, що позивач разом з адвокатом вводить суди різних інстанцій в оману, приховуючи факт доборовільного оформлення довіреності на квартиру. Важає необхідним взяти до уваги вирок суду по справі № 1-547, а.с. 4 п.7, де вказано лише про оману та зловживання довірою і ні слова про фізичний та псхихологічний тиск-це непідтверджені видумки [PERSON], не підкриплені жодними доказами. Це свідчить про те, що довіреність позивач оформив добровільно. Нотаріус [PERSON], яка завіряла угоду, не підтверджує факти насилля при складанні договору, Своєю постановою від 5.12.2006 р. суд рекомендував [PERSON] звернутися з позовом до [PERSON], проте він вирішив безпідставно звернутися до нього, [PERSON], оскільки за одержані за угоду з [PERSON] гроші, бажає забрати у еього квартиру, не звертаючи увагу на те, що він добросовісний набувач. Відповідач також вказує, що продавши квартиру, майно [PERSON] було добровільно вивезено його батьком у власний гараж. [PERSON] та його мати [PERSON] пропонувала [PERSON] будинки, але він від них відмовлявся, і вирішив забрати кошти за квартиру, але [PERSON] відмовив, тобто вчинив шахрайство. Проте, в результаті скарг [PERSON], [PERSON] повернув йому гроші в сумі 2/3 вартості квартири (2541 грн), про що свідчать розписки, дані кошти позивач витратив не за призначенням і в теперішній час незаконно вимагає ще й квартиру. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явилися судові повідомлення повернулися до суду з позначкою поштового відділення «За закінченням терміну зберігання». 3-і особи: приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не з'явилися, просять слухати справу без їх участі, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. В матеріалах справи міститься пояснення [PERSON], яке ним було надане під час перебування у місцях позбавлення волі, у якому він вказує, що з позовними вимогами не згоден. Суд не знайшов перешкод щодо розгляду справи у відсутності осіб, які не з'явилися, оскільки справа в провадженні суду знаходиться вже значний час, і многочисельні відкладення справі внаслідок неявки відповідачів та третых осіб можуть погянути за собою порушення строків розгляду справи, встановлених ст. 6 Конвенції, норм цивільно-процесуального закону, а також прав особи, яка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав доводи, викладені у запереченнях, пояснив суду, що він добросовісний набувач, квартиру придбав законним шляхом. Вислухавши сторони, дослідив письмові докази, які є у справі, суд надходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вказано у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та ї нших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60, ч. 4 ст. 61 вказаної норми цивільно-процесуального закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] бу зареєстрований до 25.09.2002 року у квартирі за адресою: [ADDRESS], що 4 підтверджується копією паспорту позивача [PERSON] ( т.1, а.с.9). Вироком Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2006 року, що набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, і призначене покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним строком 2 роки. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 10000 грн., ( т.1, а.с. 3-5). Крім того, вироком суду встановлено, що [PERSON] від [PERSON] отримано 2451 грн від реалізації квартири, про що не заперечував у судовому засіданні позивач ( а. с. 4-5). В судовому засіданні позивач [PERSON], пояснив, що отримані гроші від [PERSON] в сумі 1500 грн. та 951 грн. за продаж квартири, а всього 2451 грн., він використав на побутові потреби, а не для цільового призначення - придбання житла, оскільки на той момент житло вже подорожчало, і за ці гроші він не мав можливості купити собі житло. Треті особи- приватні нотаріуси [PERSON] та [PERSON] пояснили, що при оформленні [PERSON] довіреності на ім'я [PERSON] та договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2002 р. були дотриманні всі норми закону, вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Вказаним вище вироком встановлено, що підсудний, тобто [PERSON], спричинив потерпілому, тобто [PERSON] матеріальну шкоду, залишивши його таким чином без місця мешкання та засобів на придбання іншого житла (т.1, а.с.3). Згідно доручення, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], від 24.09.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2- 460 [PERSON] уповноважує [PERSON] продати належну йому на праві власності кооперативну квартиру [ADDRESS] за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно, виходячи із розумної доцільності. ( т.1, а.с. 76, 127). Як вбачається з тексту договору купівлі - продажу від 25.09.2002 р., кооперативної квартири [ADDRESS], що належала продавцеві, тобто [PERSON], [PERSON] від імені [PERSON], на підставі доручення, посвідченого 24.09.2002 року державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області, в реєстрі за № 2-460 і виданого [PERSON] 25.09.2002 року, продав квартиру [PERSON] за 3300 грн. Виходячи з умов договору, [PERSON] одержав гроші для свого довірителя [PERSON]( а.с. 136, 139). Цей факт також встановлений вищезазначеним вироком суду. Договір купівлі- продажу від 10.12.2003 року свідчить про те, що [PERSON], у свою чергу, продала [PERSON] належну їй на праві власності кооперативну квартиру [ADDRESS] за 2800 грн. ( а. с. 139). Право приватної власності на нерухоме майно, а саме, на кооперативну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] в Куп'янському бюро технічної інвентаризації 20.01.2004 року (/ а.с.169). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевивлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів судом, відповідно до п.2) ч. 1 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Як зазначене у ч. 5 ст. 216, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною. 5 Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно п. 10 вказаної Постанови, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння. Як зазначене вище, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно дослідженого в судовому засіданн вироку Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 5.12.2006 р., [PERSON] засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Як зазначене у ст. 190 КК України - шахрайство- це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шдяхом обману чи зловживання довірою. Суд вважає законними та обгрунтованими доводи позивача стосовно факту вибуття спірної квартири з його володіння під впливом обману з боку [PERSON], який вчинив у відношенні нього шахрайство, оскільки цей факт встановлений вироком суду, що набрав законної сили, і не потребує доказуванню. При таких обставинах суд вважає вимоги позивача щодо недійсності доручення, яким він уповноважує [PERSON] продати належну йому на праві власності кооперативну квартиру [ADDRESS] імені обгрутованими. Оскільки недійсність доручення встановлена, на думку суду, вказана обставина є підставою у відповідності до ст. 215 ЦПК України для визнананя недійсним первісного договору купівлі - продажу квартири від 25.09.2002 р., що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсним подальшого договору купівлі - продажу квартири від 10.12.2003 року. У суда не викликає сумніву, що [PERSON] є добросовісним набувачам. Разом з цим, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що до нього настають наслідки, передбачені п.2 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Суд вважає, що доводи, викладені відповідачем, у запереченнях, не спростовують вказані висновки суду. Вимоги позивача про анулювання правовстановлюючих документів не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вказано у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та ї нших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки і у тексті позову, і в його прохальній частині не вказано, про які саме документи йдеться і на яке конкретно ім'я, суд не має можливості вирішити це питання, Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підствавх, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Суд вважає, що позивачем в порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів 6 наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 328 ЦПК України щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру. Крім того, суд вважає вирішення цього питання передчасним, оскільки на цю квартиру належним чином у відповідності до вимог цивільного закону зареєстроване і не припинене право вланості за іншою особою- [PERSON] Тому суд вважає, що усі вимоги необгунтовані і задоволенню не підлягають. Як вказано у постанові Пленуму Верховного «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що в порушення зазначених вимог, а також вимог ст. 11, 60 ЦПК України позивачем не надано доказів в обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 80 000 грн., яку він просить стягнути з відповідача [PERSON], з чого він виходить, оцінюючи свої моральні страждання, і в чому взагалі вони полягають. Крім того, суд приймає до уваги, що питання про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в сумі 10 000 грн. на користь [PERSON] вже було вирішено вироком суду, вказаним вище. Тому суд вважає, що в цій частині у позові також необхідно відмовити. Стосовно вимоги позивача про стягнення збитків з [PERSON] на його користь у подвійному розмірі-вартість квартири 80 000 грн. суд надходить до висновку , що вони не підлягають задоволенню, оскільки в порушення вимог ст. ст. 11 , 60 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування вартості квартири у вказаній сумі. Виходячи з викладеного, суд вважає, що ці вимоги необгнунтовані та не підлягають задоволенню. При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial