Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В якій прохав : визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, тим самим усунувши перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2019 виданого ПН Полтавського МНО Гризуновою О.В. на праві особистої приватної власності належить житлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї виданої КП ПТФ «Мрія» від 17.12.2019 № 34 в [ADDRESS] крім власника зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] ; син, [PERSON] , [INFO] . Відповідачі зареєстровані та проживають в даній квартирі, але ані попередній власник, ані позивач, згоди на їх вселення не давали, відповідних документів (договір оренди, ордер, посвідчення, тимчасовий дозвіл) відповідачам ніколи не видавалось, тобто таке проживання відповідачів на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України. В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16., а також ВС/КЦС, № 638/13030/13-ц, від 25 липня 2018 року. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщенняє належним способом захисту порушених прав [PERSON] , через що звертається до суду (а.с.1-6). 07 лютого 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 18 березня 2020 року на 10 год. 00 хв. (а.с.34, 35). 13 квітня 2020 року один відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив до позовної заяви. В якому зазначила, що вона категорично заперечує проти позовних вимог, з наступних підстав. Починаючи з 21,07.1986 до 04.05.2000 вона, [PERSON] працювала на підприємстві Полтавська Трикотажна фабрика «Мрія» та перебувала на обліку на отримання житла. На початку 90-х років, працівники фабрики самі будували будинок сімейного гуртожитку, який був розташований на [ADDRESS] . Рішенням профспілкового комітету і адміністрації підприємства їй, [PERSON] була виділена квартира [ADDRESS] , для неї і її родини, тоді в складі 2-х чоловік. Зараз окрім неї і її сина в квартирі проживає родина сина. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21.08.1997 відповідачі були знову вселені в кімнату [ADDRESS]. Адміністрація трикотажного об`єднання «Мрія» намагалась її, [PERSON] виселити із кімнати [NUMBER] і переселити в кімнату [NUMBER] , але суд визнав такі дії протиправними і знову вселив відповідача в квартиру під номером [NUMBER]. Враховуючи інформацію, надану установою відповідача ТВТО «Мрія», вона, [PERSON] проживає і прописана в квартирі [ADDRESS] починаючи з 09.01.1997 , разом із своїм сином, [PERSON] та є квартиронаймачем. Рішенням № 76 від 14.04.2004 , Виконавчого комітету Полтавської міської ради, було змінено статус будинку [ADDRESS] з гуртожитку для малих сімей на житловий будинок. Установа відповідача визнала за собою право власності на державний гуртожиток, змінений на житловий будинок, відповідно до рішення Господарського суду. Вона, [PERSON] та члени родини не є вселеними самоправно, оскільки всі зареєстровані у гуртожитку, тепер будинку і нею укладено договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, який не розірвано та не визнано недійсним. Таким чином, положення статті 116 ЖК Українидо спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Вважає, що позовні вимоги безпідставні і прохає суд відмовити в їх задоволенні (а.с.65-68). Представник позивача[PERSON] адвокат Якуненко О.В. в судове засідання не з`явився, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі. В якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та прохає їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.105). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] до суду 18.03.2020 та 14.04.2020 не з`явилися, будучи повідомлені на останню відому судові адресу, через що судова повістка вважається доставленою, навіть якщо учасники судового процесу за цією адресою більше не проживають або не знаходяться (ст. 131 ЦПК України) (а.с.50, 64). При цьому другий відповідач [PERSON] не надав суду відзив. Третя особа КП Полтавська трикотажна фабрика «Мрія» до суду свого представника не направили, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлені про судове засідання (а.с.44, 62). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , що підтверджується копіями : договору купівлі-продажу від 03.12.2019 виданого ПН Полтавського МНО Гризуновою О.В.; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2019 року (а.с.20-22). Таким чином, спірна квартира є приватною та належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Як слідує із довідки про склад сім`ї виданої КП ПТФ «Мрія» від 17.12.2019 № 34 в [ADDRESS] зареєстровані : квартиронаймач, [PERSON] , [INFO] ; син, [PERSON] , [INFO] (а.с.26). Відповідно копії паспорту на ім`я [PERSON] , [INFO] , вона зареєстрована за спірною адресою з 09 жовтня 1996 року (а.с.100, 101). Відповідно копії паспорту на ім`я [PERSON] , [INFO] , він зареєстрований за спірною адресою з 31 березня 2005 року (а.с.103). Таким чином, відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі, з 09 жовтня 1996 року [PERSON] , як квартиронаймач, з 31 березня 2005 року [PERSON] , як син квартиронаймача. Згідно довідки департаменту з питань реєстрації управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 12.02.2020 №01-12-03.1-09/3603 [PERSON] за адресою [ADDRESS] не зареєстрований. Таким чином, відповідачі [PERSON] станом на 12.02.2020 у спірній квартирі не зареєстрований. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до статті 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . Статтею 263 ЦК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16). За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 у справі №6-709цс16., а також ВС/КЦС, № 638/13030/13-ц, від 25 липня 2018 року. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщенняє належним способом захисту порушених прав позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Оскільки відповідач [PERSON] зареєстрована, проживає, а відповідач [PERSON] проживає в спірній квартирі, але позивач, згоди на їх вселення не давав, тобто таке проживання відповідачів на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України. Враховуючи, що відповідачі проживаючі в вказаній квартирі чинять перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпоряджанні своїм майном, в добровільному порядку відмовляючись покидати житло позов підлягає задоволенню повністю. Судовий збір у справі сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду складає 1 681 грн. 60 коп. (а.с.32, 33). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Також стягнути з [PERSON] , [PERSON] судові витрати сплачені позивачем при подачі позову.

Outcome: approved