Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Енергодарського міського суду 28.12.2016 року з позовною заявою до відповідачів ВП Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» та ДП «НАЕК «Енергоатом», відповідно до якої, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він перебував у трудових відносинах з підрозділом (мовою оригіналу російською) «Малое ремонтно-строительное предприятие» підприємства підрозділом (мовою оригіналу російською) «Запорожская атомная электростанция» у період з 01.03.1991 року по 02.05.1993 рік. 01.07.1992 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. Позивач стверджує, що через виробничу травму були порушені його нормальні життєві звязки, він не має можливості самостійно триматися на ногах, не може вести повноцінний образ життя, відчуває страждання та психологічний дискомфорт. Просить стягнути моральну шкоду, оцінюючи її у 100000,00 грн.. В судове засідання позивач не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, на позовнних вимогах наполягає (а.с.63). Представник відповідачів [PERSON], яка діє на підставі нотаріальної довіреності (а.с.64) у судовому засідання позовні вимоги не визнала, посилаючись на доводи викладені у запереченні, просить у задовленні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі (а.с.34-37). Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з підрозділом «Ремонтно-будівельне підприємство» підприємства «Запорізька атомна еклектична станція» в період з 01.03.1991 року по 02.05.1993 рік, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.9-10). 01.07.1992 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, який зафіксований у Акті № І від 03.07.1992 року (а.с.11-14). Згідно з довідкою МСЕК від 08.02.2011 року, [PERSON] встановлена ІІІ група інвалідності безстроково (а.с.8). Позивач у своєму позові посилається на статті 23, 268, 1167 Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Предметом позову є стягнення моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком на виробництві, який стався 01 липня 1992 року. Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто дії правових норм все ж таки обмежені певними часовими рамками, тобто норми, наведені позивачем в якості обґрунтування своїх позовних вимог, не діяли на момент нещасного випадку, який позивач зазначає в якості матеріального обґрунтування виникнення моральних страждань, та не можуть, на думку суду бути підставою для обґрунтування позовних вимог. Крім того, можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом заподіяної працівникові моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП, яка є спеціальною відносно норм Цивільного кодексу. Наявність у Кодексі законів про працю ст. 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст. 1167, 1168 Цивільного Кодексу України. Це має суттєве значення, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов'язку відшкодування шкоди. Неможливість застосування ст.1167 - 1168 Цивільного кодексу виключає застосування до відносин, які при цьому виникають, й інших норм цивільного права. Статтею 237-1 Кодекс законів про працю України був доповнений згідно з Законом України № 1356-ХІV від 24 грудня 1999 року, який набув чинності з 13 січня 2000 р.. Враховуючи те, що дана правова норма зворотної сили не має, відсутні підстави для її застосування стосовно правовідносин, які виникли в 1992 році (Ухвала Судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 12 квітня 2000 року) На час, коли з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, а саме 1 липня 1992 року, діяли «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені [PERSON] Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690 (втратили силу 1 липня 1993 року в звязку з прийняттям [PERSON] Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків»). Згідно з п. 2 «Правил возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей» 1984 року, відшкодування шкоди складається з виплати потерпілому грошових сум в розмірі заробітку (або відповідної його частини), якого він позбавлений внаслідок втрати працездатності або зниження її, з відрахуванням пенсії по інвалідності в звязку з трудовим каліцтвом, а також в компенсації додаткових витрат, викликаних ушкодженням здоровя. Відшкодування моральної шкоди «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені [PERSON] Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690, не передбачали. Виходячи зі змісту позовної заяви, предметом розгляду даної справи є трудовий спір. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 15 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»), на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Позивач зазначає, що в період отримання виробничої травми, він працював в «Ремонтно-будівельному підприємстві», яке було підрозділом підприємства «Запорізька атомна еклектична станція», проте судом встановлено наступне. 15 грудня 1990 року був виданий наказ по Запорізькій АЕС № 1356 «Об организации государственного ремонтно-строительного предприятия Запорожской АЭС» (а.с.38). Згідно з вказаним наказом, було засноване Державне ремонтно-будівельне підприємство Запорізької АЕС з власним статутом, розрахунковим рахунком в банківській установі, майном та коштами. 26 березня 1991 року Запорізькою АЕС був виданий наказ № 53ЛС, згідно з яким був звільнений в звязку з переведенням в Ремонтно-будівельне підприємство персонал ремонтно-будівельного управління ЗАЕС, в тому числі [PERSON] (а.с.39) В подальшому, вже маючи статус Виробничого обєднання, Запорізька АЕС видає накази № 6 від 09.02.1993 року та № 13 від 31.03.1993 року «Про припинення засновництва» (а.с.40,41). Згідно з п.3 наказу №13 було створене з 01.04.1993 року на базі Ремонтно-будівельного підприємства в складі Обєднання структурне госпроз-рахункове підприємство без права юридичної особи, з виконанням функцій аналогічних тим, які воно виконує в даний час, зі своїм розрахунковим рахунком та збереженням назви Ремонтно-будівельне підприємство ВО «Запорізька АЕС». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Таким чином, в період з 15 грудня 1990 року по 1 квітня 1993 року Ремонтно-будівельне підприємство було самостійною юридичною особою. Враховуючи те, що нещасний випадок на виробництві стався з Позивачем 1 липня 1992 року, у ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» відсутня вина в заподіяному ушкодженні здоровя та не виникає зобовязань щодо відшкодування моральної шкоди, яку Позивач вважає наслідком виробничої травми, що сталась з ним на іншому підприємстві з правами самостійної юридичної особи, що не входила в зазначений час до складу Запорізької АЕС. Вислухавши пояснення, дослідивши всебічно, повно та обєктивно докази у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки не підтверджуються наданими доказами.

Outcome: dismissed