Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], зареєстрованого в Хотіївській сільській раді 20 лютого 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданим Хотіївською сільською радою Корюківського району Чернігівської області 20 лютого 1998 року та печаткою у паспорті громадянина України [NUMBER] виданим Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області 11 червня 1996 року. Від спільного подружнього життя є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 02 липня 2003 року, та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 12 травня 2009 року. Свідоцтва про народження дітей знаходяться у відповідача. У 2011 році між позивачем та відповідачем почалися сварки, відповідач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання двох дітей з позивача [PERSON] Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2011 року і до повноліття кожної дитини. Після вступу рішення суду про стягнення аліментів в законну силу відповідач [PERSON] не звернулася до державної виконавчої служби із заявою про примусове стягнення з позивача [PERSON] аліментів, так як, на думку позивача, сімейне життя налагодилося, сторони продовжували проживати разом у придбаному ними житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як подружжя, перебували в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 2012 року позивач [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААВ №509691 від 03.05.2012 року. В період з 2012 року по 2014 рік позивач мав дохід, на який повністю добровільно утримував свою сім'ю, а саме сплачував комунальні платежі, що підтверджується укладеними на ім'я позивача договорами про надання комунальних послуг, надавав відповідачці кошти на придбання продуктів харчування для сім'ї, для задоволення власних потреб відповідача та дітей. Батьки позивача також допомагали, надавали продукти харчування з власного господарства, діти на канікулах відвідували бабусю і дідуся, гостювали у них. До кінця 2014 року, з тверджень позивача, відносини в сім'ї були нормальні, сторони проживали спільним подружнім життям, але відповідач [PERSON] з дітьми виїхала проживати, як пізніше стало відомо позивачу, зі своїм давнім односельцем до міста Чернігова. Приблизно в той же період позивач [PERSON] отримав з Корюківського районного суду копію позовної заяви відповідача про розірвання шлюбу. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року, яке набрало чинності, шлюб було розірвано. Пізніше позивач [PERSON] отримав з відділу Державної виконавчої служби Корюківського районного управління юстиції постанову від 16 грудня 2014 року про відкриття виконавчого провадження винесену старшим державним виконавцем Кугук А.І., з якої вбачалось, що до відділу державної виконавчої служби відповідачем-стягувачем був наданий на виконання виконавчий лист №2-300/11 виданий 05.08.2014 року Корюківським районним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON], як боржника, аліментів, тому старший державний виконавець постановив відкрити виконавче провадження для виконання рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку позивача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2011 року і до повноліття кожної дитини. В січні місяці 2016 року державний виконавець повідомив позивача [PERSON], що у нього є заборгованість по сплаті аліментів в розмірі близько 33000 гривень. Позивач був здивований таким розміром заборгованості по аліментам, тому звернувся до державного виконавця за роз'ясненнями. Даючи роз'яснення, державний виконавець послався на ч.1 ст. 149 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Як пояснив державний виконавець, в своїх діях він керується даною статтею, тому і нарахував йому, тобто [PERSON], на користь відповідача заборгованість по аліментам за минулі роки, що передували пред'явленню відповідачем [PERSON] виконавчого листа до виконання. Хоча в статті вказано про три роки, але державний виконавець в своїх розрахунках як стверджує позивач, перевищив вказаний термін і нарахував заборгованість за весь період, що передував пред'явленню виконавчого листа, а саме з 22 липня 2011 року по грудень 2014 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів була винесена старшим державним виконавцем 16 грудня 2014 року, отже виходячи з норми ч.1 ст. 194 СК України стягнення аліментів, на думку позивача, мало б початися з 16 грудня 2011 року, а ніяк не з 22 липня 2011 року. Відповідно до ст.. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що і робив позивач поки вони з відповідачем жили спільним подружнім життям, а саме до грудня 2014 року. На даний момент після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, позивач [PERSON], з його тверджень, сплачує аліменти на утримання своїх дітей, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам, виданої відділом державної виконавчої служби. Заборгованості по сплаті аліментів з періоду розірвання шлюбу позивач, з його тверджень, не має. Але позивач [PERSON] не згоден зі сплатою заборгованості за всі роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, так як сторони проживали та вели спільно господарство в розрахований державним виконавцем період заборгованості та позивач добровільно утримував своїх неповнолітніх дітей та дружину. Відповідно до ч.3 ст. 197 Сімейного кодексу України, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Відповідач [PERSON] не пред'явила виконавчий лист до виконання, тому що як вважає позивач, сімейне життя позивача з відповідачем налагодилося, позивач добровільно утримував сім'ю, надавав відповідачу кошти для задоволення її власних потреб та потреб дітей. Враховуючи, що заборгованість по аліментам відповідачу у позивача [PERSON], з його тверджень виникла не з його вини, а внаслідок непред'явлення відповідачем без поважної причини виконавчого листа до виконання, тому позивач [PERSON] вважає, що був вимушений звернутися до суду з даним позовом для звільнення його від сплати відповідачу [PERSON] заборгованості по аліментам у розмірі 27993,69 грн., яка була нарахована державним виконавцем за всі роки, що передували пред'явленню відповідачем виконавчого листа до виконання, тобто, за період з 22.07.2011 року по грудень місяць 2014 року. На час винесення судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку позивача щомісячно, позивач, з його тверджень, працював по найму у приватних осіб без укладення трудового договору. У 2012 році [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем, мав постійних дохід, тому добровільно утримував неповнолітніх дітей, дружину, надавав кошти відповідачу для сплати комунальних послуг. Зараз ситуація, на думку позивача, суттєво змінилась, якщо з 2012 року по 2014 рік позивач [PERSON],з його тверджень, нарощував сукупний (валовий) дохід, то у 2015 році він суттєво зменшився, а в цьому році його майже немає, бо замовників для виконання робіт знайти важко, велика конкуренція. Протягом двох років у позивача та відповідача проходили суди по розподілу майна, які з тверджень позивача також потягли за собою суттєві фінансові затрати. Відповідно до розподілу майна відповідач отримала свою частину. На даний час у позивача вистачає грошей, щоб сплачувати суму аліментів, які позивач сплачує після розірвання шлюбу, заборгованості по аліментам з грудня 2014 року по день подачі позову до суду, позивач з його тверджень не має. Що ж стосується заборгованості по аліментам у розмірі 27993,69 грн., то вони виникли, на думку позивача, із причин, не пов'язаних з винними діями платника аліментів, тобто позивача [PERSON] 23 березня 2016 року та 24 березня 2016 року відділом державної виконавчої служби Корюківського РУЮ був накладений арешт на рухоме майно позивача [PERSON] з подальшою його реалізацією у зв'язку з наявністю заборгованості по аліментам. Відповідно до п.7 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом реалізації арештованого майна. На поштову адресу позивача, з його тверджень, постійно приходять листи-вимоги на ім'я відповідача з фінансових установ щодо погашення заборгованості по кредитам. Під час перебування у шлюбі з відповідачем, остання з тверджень позивача, ніяких кредитних зобов'язань вона не мала, отже, як припускає позивач, що фінансові борги у відповідача виникли вже після розірвання шлюбу. Проживаючи спільним подружнім життям, відповідач не пред'являла виконавчий лист по аліментам до виконання, так як, на думку позивача, її все влаштовувало, позивач, з його тверджень, віддавав всі зароблені кошти відповідачу для забезпечення потреб сім'ї. На даний час позивач зробив висновок із отриманих листів від фінансових установ, що фінансове забезпечення відповідача змінилося і [PERSON] вказує в позові про те, що він не може бути певним, що ті кошти, які він сплачує відповідачу [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей, вона в повній мірі використовує за цільовим призначенням, а не для задоволення кредиторських вимог. У судовому засідання позивач позов підтримав, та просить суд позов задовольнити. Також пояснив, що після винесення рішення про стягнення з нього аліментів, він проживав з відповідачем, надавав їй матеріальну допомогу, але письмових доказів про це представити не може. Відповідач звернулась з виконавчим листом до виконавчої служби про примусове стягнення з нього аліментів не відразу, а в період коли минуло більше трьох років з моменту винесення рішення про стягнення аліментів. Він не бажає відповідачці сплачувати аліменти. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що вона заперечує в задоволенні позову. Також пояснила, що вона відразу не звернулась з виконавчим листом до виконавчої служби, так як отриманого нею виконавчого листа знищив відповідач, і це бачив її син. Вона не знала про те, що відразу могла отримати повторно виконавчий лист. При цьому коли в рішенні суду про стягнення з позивача [PERSON] аліментів було виявлено нею описку в 2014 році, то вона звернулась до суду про виправлення описки і тільки після цього отримала в суді новий виконавчий лист, який надала до виканавчої служби для примусового виконання. Представник Корюківського районного відділу державної виконавчої служби Баглай в судовому засіданні пояснила, що вона підтримує заяву позивача в частині зменшення розміру заборгованості по аліментам у зв'язку з невірним прорахунком старшим державним виконавцем періоду, що передував пред'явленню [PERSON] виконавчого листа до виконання, зменшивши суму заборгованості у розмірі 27993,69 грн. на 3375 (три тисячі триста сімдесят п'ять) гривень 78 копійок, так саме ця сума нарахована з 22 липня 2011 року по 16 грудня 2011 року є неправомірною. Вирішення решти позову залишає на росуд суду. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір»ю позивача і може підтвердити те, що дійсно в 2011 році відповідачка [PERSON] звернулась з позовом до суду на аліменти, через те, що була дорожньо транспортна пригода і відповідачка боялась за те, що позивач буде відшкодовувати збитки завдані при ДТП і не стане спачувати аліменти відповідачці. На даний час з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини за рішенням суду стягуються аліменти. При цьому [PERSON] не було відразу після винесення рішення суду подано до виконавчої служби виконавчого листа, якби було подано відразу виконавчий лист до виконання, то позивач сплачував би аліменти, але виконачого листа відповідачкою було подано до виконання, більше ніж через 3 роки. При цьому [PERSON] та [PERSON] проживали разом до 2014 року, а чи платив добровільно [PERSON] аліменти [PERSON] їй не відомо. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем, раніше працював разом з позивачем і може підтвердити про те, що позивач та відповідачка проживали разом з 2011 року по 2014 рік, при цьому у них були сімейні конфлікти, через те, що позивач приходив додому в стані алкогольного сп»яніння. Відомо про те, що відповідачка подавала в суд на стягнення з позивача аліментів. Йому нічого не відомо про те чи сплачував позивач відповідачці аліменти і чи є в нього яка заборгованість по аліментах. Суд,вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити частково за наступних підстав. По справі встановлено, що позивач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], зареєстрованого в Хотіївській сільській раді 20 лютого 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданим Хотіївською сільською радою Корюківського району Чернігівської області 20 лютого 1998 року та печаткою у паспорті громадянина України [NUMBER] виданим Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області 11 червня 1996 року. Від спільного подружнього життя є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 02 липня 2003 року, та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 12 травня 2009 року. Свідоцтва про народження дітей знаходяться у відповідача. У 2011 році між позивачем та відповідачем почалися сварки, відповідач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання двох дітей з позивача [PERSON] Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2011 року і до повноліття кожної дитини. Після вступу рішення суду про стягнення аліментів в законну силу відповідач [PERSON] дійсно відразу не зернулася до державної виконавчої служби із заявою про примусове стягнення з позивача [PERSON] аліментів. Як стверджує позивач у сторін сімейне життя налагодилося, сторони продовжували проживати разом у придбаному ними житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як подружжя, перебували в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 2012 року позивач [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААВ №509691 від 03.05.2012 року. В період з 2012 року по 2014 рік позивач мав дохід, на який повністю добровільно утримував свою сім'ю, а саме сплачував комунальні платежі, що підтверджується укладеними на ім'я позивача договорами про надання комунальних послуг, надавав відповідачці кошти на придбання продуктів харчування для сім'ї, для задоволення власних потреб відповідача та дітей. Батьки позивача також допомагали, надавали продукти харчування з власного господарства, діти на канікулах відвідували бабусю і дідуся, гостювали у них. До кінця 2014 року відносини в сім'ї, з тверджень позивача, були нормальні, сторони проживали спільним подружнім життям, але відповідач [PERSON] з дітьми виїхала проживати, як пізніше стало відомо позивачу, зі своїм давнім односельцем до міста Чернігова. Приблизно в той же період позивач [PERSON] отримав з Корюківського районного суду копію позовної заяви відповідача про розірвання шлюбу. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року, яке набрало чинності, шлюб було розірвано. Пізніше позивач [PERSON] отримав з відділу Державної виконавчої служби Корюківського районного управління юстиції постанову від 16 грудня 2014 року про відкриття виконавчого провадження винесену старшим державним виконавцем Кугук А.І., з якої вбачалось, що до відділу державної виконавчої служби відповідачем-стягувачем був наданий на виконання виконавчий лист №2-300/11 виданий 05.08.2014 року Корюківським районним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON], як боржника, аліментів, тому старший державний виконавець постановив відкрити виконавче провадження для виконання рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку позивача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2011 року і до повноліття кожної дитини. В січні місяці 2016 року державний виконавець повідомив позивача [PERSON], що у нього є заборгованість по сплаті аліментів в розмірі близько 33000 гривень. Позивач з його тверджень, був здивований таким розміром заборгованості по аліментам, тому звернувся до державного виконавця за роз'ясненнями. Даючи роз'яснення, державний виконавець послався на ч.1 ст. 149 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Як пояснив державний виконавець, в своїх діях він керується даною статтею, тому і нарахував йому, тобто [PERSON], на користь відповідача заборгованість по аліментам за минулі роки, що передували пред'явленню відповідачем [PERSON] виконавчого листа до виконання. Хоча в статті вказано про три роки, але державний виконавець в своїх розрахунках перевищив вказаний термін і нарахував заборгованість за весь період, що передував пред'явленню виконавчого листа, а саме з 22 липня 2011 року по грудень 2014 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів була винесена старшим державним виконавцем 16 грудня 2014 року, отже виходячи з норми ч.1 ст. 194 СК України стягнення аліментів мало б початися з 16 грудня 2011 року, а ніяк не з 22 липня 2011 року. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що і робив позивач поки вони з відповідачем жили спільним подружнім життям, а саме до грудня 2014 року. На даний момент після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, позивач [PERSON] сплачує аліменти на утримання своїх дітей,але не в повному обсязі, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам, виданої відділом державної виконавчої служби. Позивач має незначну суму заборгованості по сплаті аліментів з періоду розірвання його шлюбу з відповідачем. Але позивач [PERSON] не згоден зі сплатою заборгованості за всі роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, так як, з тверджень позивача, сторони проживали та вели спільно господарство в розрахований державним виконавцем період заборгованості та позивач, з його тверджень, добровільно утримував своїх неповнолітніх дітей та дружину. Відповідно до ч.3 ст. 197 Сімейного кодексу України, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Відповідач [PERSON], з тверджень позивача, не пред'явила виконавчий лист до виконання, тому що сімейне життя позивача з відповідачем налагодилося, позивач добровільно утримував сім'ю, надавав відповідачу кошти для задоволення її власних потреб та потреб дітей. Враховуючи, що заборгованість по аліментам відповідачу у позивача [PERSON] виникла не з його вини, за період з 22 липня 2011 року по 16 грудня 2011 року, а внаслідок непред'явлення відповідачем без поважної причини виконавчого листа до виконання, тому на думку суду слід зменшити розмір заборгованості по аліментам у зв'язку з невірним прорахунком старшим державним виконавцем періоду, що передував пред'явленню [PERSON] виконавчого листа до виконання, зменшивши суму заборгованості у розмірі 27993,69 грн. на 3375 (три тисячі триста сімдесят п'ять) гривень 78 копійок, так саме ця сума нарахована з 22 липня 2011 року по 16 грудня 2011 року є неправомірною. Вказане не заперечується і представником Корюківського районного відділу ДВС. На час винесення судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку позивача щомісячно, позивач працював по найму у приватних осіб без укладення трудового договору. У 2012 році [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем, мав постійних дохід, та з його тверджень добровільно утримував неповнолітніх дітей, дружину, надавав кошти відповідачу для сплати комунальних послуг. З тверджень позивача, зараз у нього ситуація суттєво змінилась, через те якщо з 2012 року по 2014 рік позивач [PERSON] нарощував сукупний (валовий) дохід, то у 2015 році він з тверджень позивача суттєво зменшився, а в цьому році його майже немає, бо замовників для виконання робіт знайти важко, велика конкуренція. Протягом двох років у позивача та відповідача проходили суди по розподілу майна, які також потягли за собою суттєві фінансові затрати, що на думку позивача є підставою в повному задоволенні позову. Відповідно до розподілу майна відповідач , отримала свою частину. На даний час у позивача, з його тверджень, вистачає грошей, щоб сплачувати суму аліментів, які позивач сплачує після розірвання шлюбу, заборгованості по аліментам з грудня 2014 року по день подачі позову до суду позивач, з його тверджень, не має. Вказане не повній мірі відповідає дійсності, так як відповідно даних Корюківського районного відділу ДВС позивач має також заборгованість зі сплати аліментів нарахованих в період з 2014 року в сумі біля 2000 грн.. Заборгованості по аліментам у розмірі 27993,69 грн., виникла із причин, на думку позивача, не пов'язаних з винними діями платника аліментів, тобто позивача [PERSON] З вказаним суд не погоджується, так як до відділу державної виконавчої служби відповідачем-стягувачем був наданий на виконання виконавчий лист №2-300/11 виданий 05.08.2014 року Корюківським районним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON], як боржника, аліментів, тому старший державний виконавець постановив відкрити виконавче провадження для виконання рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку позивача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2011 року і до повноліття кожної дитини. Позивач зобов»язаний був виконувати рішення суду і сплачувати аліменти в повній мірі, як це вимагала від нього за рішенням суду відповідач-стягувач. Позивач цього не зробив, не надав до суду достовірних даних про повне виконання ним рішення суду. Позивач в позові зазначив про те, що 23 березня 2016 року та 24 березня 2016 року відділом державної виконавчої служби Корюківського РУЮ був накладений арешт на рухоме майно позивача [PERSON] з подальшою його реалізацією у зв'язку з наявністю заборгованості по аліментам. Позивач в позові зазначав, про те, що відповідно до п.7 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом реалізації арештованого майна. З тверджень позивача на поштову адресу позивача постійно приходять листи-вимоги на ім'я відповідача з фінансових установ щодо погашення заборгованості по кредитам. Під час перебування у шлюбі з відповідачем ніяких кредитних зобов'язань вона не мала, тому позивач припускає, що фінансові борги у відповідача виникли вже після розірвання шлюбу. З тверджень позивача проживаючи спільним подружнім життям, відповідач не пред'являла виконавчий лист по аліментам до виконання, так як її все влаштовувало, позивач віддавав всі зароблені кошти відповідачу для забезпечення потреб сім'ї. На даний час позивач вважає, що фінансове забезпечення відповідача змінилося і він, тобто [PERSON] не може бути певним, що ті кошти, які він сплачує відповідачу [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей, вона в повній мірі використовує за цільовим призначенням, а не для задоволення кредиторських вимог. На обгрунтування вказаних тверджень позивачем не було надано до суду жодних доказів. На підставі викладеного позов позивача доведено тільки частково, тому підлягає тільки частковому задоволенню в частині зменшення розміру заборгованості по аліментам у зв'язку з невірним прорахунком старшим державним виконавцем періоду, що передував пред'явленню [PERSON] виконавчого листа до виконання, зменшивши суму заборгованості у розмірі 27993,69 грн. на 3375 (три тисячі триста сімдесят п'ять) гривень 78 копійок, так як саме ця сума нарахована з 22 липня 2011 року по 16 грудня 2011 року є неправомірною. В решті позову слід відмовити. Так як позов позивача підлягає частковому задоволенню, тому з врахуванням часткового задоволення позовних вимог слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі - 66 гривень 96 копійок.

Outcome: partial