Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг, посилаючись на те, шо він та відповідач є власниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності. Майже весь час він сам сплачує комунальні послуги за квартиру, відповідач не відшкодовує йому понесені витрати. Просить стягнути з відповідача 11769,85 грн. за оплачені ним житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2017 року по 01.02.2019 року. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач надала відзив на позовну заяву, де зазначила, що відповідач з 2014 року проживала у м. Горішні Плавні та доглядала хвору матір, сплачуючи комунальні послуги за вказану квартиру. Після смерті матері, проживала там же, займалась оформленням спадщини. Неодноразово пропонувала за спільною згодою оформити окремі особові рахунки на оплату комунальних послуг, проте позивач категорично відмовився від її пропозиції. У спірній квартирі встановлені прилади обліку на електроенергію, водопостачання та газопостачання, тобто під час її відсутності саме позивач користувався наданими послугами і відповідно сплачував за всі витрати. Крім того, згідно листа ОПТЕ «Полтаватеплоенерго» від 18.12.2019 року № 29-17/2438 вказано, що житловий будинок [ADDRESS] оснащено вузлом комерційного обліку теплової енергії, який прийнято підприємством на комерційний облік 17.09.2016 року. На даний час в квартирі проживає їхня спільна донька [PERSON] з дітьми, яка неодноразово пропонувала позивачу кошти на сплату комунальних коштів, від яких позивач відмовлявся. У судовому засіданні позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, а саме просив стягнути з відповідача Ѕ частину виплат по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 13092,5 грн. за період з 01.01.2017 року по 01.05.2019 року та судові витрати. При цьому підтвердив, що відповідач не проживала у квартирі, а проживала донька. Вимоги про стягнення витрат на комунальні послуги з доньки він не висував. Позивач пояснив, що дійсно квартира оснащена лічильниками на електроенергію, воду та газ. Теплова енергія облікована будинковим лічильником тепла. Представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі та стягнути судові витрати з відповідача. Представник відповідача та відповідач просили відмовити у позові, посилаючись на те, що остання не була споживачем комунальних послуг. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд встановив таке. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . За договором купівлі-продажу від 28.08.1996 року [PERSON] придбав в [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 5-8). Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2013 року, яке набрало чинності 08.07.2013 року, за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). Відповідно до договору дарування від 21.05.2019 року [PERSON] передала у власність доньці [PERSON] Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а. с. 140-143). Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані крім позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] , їх донька [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2016 р.н.(а.с.72), [PERSON] (знята з реєстрації у серпні 2018 року). Як вбачається із наданих позивачем квитанцій за період з 01.01.2017 року по 01.02.2019 року позивач за житлово-комунальні послуги сплатив: за послуги централізованого опалення та послуги з централізованого водопостачання гарячої води 17962,64 грн.; за послуги з надання електроенергії - 250 грн.; за послуги зі споживання природного газу - 2974,38 грн.; за послуги з водопостачання та водовідведення 2352,69 грн., а всього 23539,71 грн. ( а.с.16-17). Згідно копії довідки Абонентської служби «Полтаватеплоенерго» №7516 від 12.02.2019 за адресою: [ADDRESS] заборгованість за опалення та гаряче постачання станом на 01.02.2019 року становить 1939,17 грн. (а.с.14), копії довідки КП «ЖЕО-2» від 11.02.2019 року заборгованість за оплату по квартплаті та комунальним послугам станом на 01.02.2019 року становить 695,44 грн. (а.с.15). Крім того, позивачем надані рахунки на оплату послуг теплопостачання за лютий 2019 р. на суму 1268,62 грн, за березень 2019 р. - 1054,29 грн., за квітень 2019 р. - 322,38 грн. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Надання цих послуг здійснюється на підставі договору. При цьому, у разі коли об`єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка у договорі. Згідно ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, споживач це - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири у разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Згідно з цими Правилами мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: - за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; - за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Між тим, покладення обов`язку по сплаті комунальних послуг на співвласника, споживачем яких він не є, нормами чинного законодавства не передбачено. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, кожний має по Ѕ частині квартири [ADDRESS] Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2014 року фактично проживає за іншою адресою, що не заперечувалось позивачем. Водночас позивачем підтверджено, що у вказаній квартирі проживали його спільні з відповідачем доньки [PERSON] , [PERSON] та її діти. Позивачем суду не було надано жодного доказу, що відповідач проживала у відповідний період у квартирі [ADDRESS] та була споживачем комунальних послуг, позивач посилався лише на ст. 322 ЦК України, яка передбачає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та ст. 360 ЦК України, згідно якої співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, будинку. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження будинку, що перебуває в спільній частковій власності. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи та їх представників, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed