Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач- [PERSON] звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області 14.06.2017 року з позовною заявою до відповідача - [PERSON] в якій зазначив, що 10.05.2017 року з відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у нього грошові кошти в розмірі 2000 гривень, які він передав відповідачу на строк до 20.05.2017 року, про що було власноручно відповідачем написано розписку. Однак, по закінченню строку дії договору, відповідач своїх зобов'язань щодо повернення позивачу грошових коштів в розмірі 20000 гривень не виконала не зважаючи на неодноразові прохання зі сторони позивача. Посилаючись на законодавство України просить суд: -стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на свою користь заборгованість за договором позики від 10.05.2017 року в розмірі 20000 гривень; -стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на свою користь розмір судового збору в умі 640 гривень У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення, які фактично відповідають змісту позовної заяви зазначивши на те, що він працює на Відокремленому підрозділі «Запорізька атомна електростанція (надалі - ВП «ЗАЕС») та відповідач є його колегою по роботі. Письмову претензію щодо повернення грошових коштів за розпискою, відповідач отримала від нього на руки перебуваючи на робочому місці в ВП «ЗАЕС», однак її проігнорувала та до теперішнього часу грошові кошти не повернула. Та надав суду оригінали розписки та претензії. Просить суд вимоги позовної заяви задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явилась, про причину неявки суд не повідомила, будь-яких заяв або клопотань до суду не надала. Повідомлялася судом рекомендованою поштовою кореспонденцією за адресою місця проживання зазначену позивачем в позовній заяві (а.с.2), яка співпадає з зареєстрованою адресою місця проживання/перебування відповідача, зареєстрованої у встановленому законом порядку, згідно інформаційної довідки з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.11). Однак на адресу суду повернулися поштові конверти на ім'я відповідача з відміткою пошти (а.с. 14, 18). Відповідно до ч.1ст.77 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. Крім того, відповідач повідомлялась про місце та час розгляду справи в суді через оголошення у пресі, а саме: газеті «Запорізька правда» № 29 від 20.07.2017 року (а.с.19) Згідно ч.9 ст.74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Враховуючи, що відповідач повідомлена про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд, за згодою позивача, відповідно до вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача за останньою відомою адресою місця його проживання на підставі наявних у праві доказів, в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку: Згідно ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 2, 3, 4 статті 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, судом встановлено, що 10.05.2017 року [PERSON] (відповідачем по справі) було написано розписку про те, що нею у [PERSON] (позивача по справі) було взято грошові кошти в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень 00 копійок з зазначенням дати повернення позивачу позичених грошових коштів - 20.05.2017 рік (а.с.5). Надана позивачем, на підтвердження факту виникнення між ним та відповідачем грошового зобов'язання, розписка в оригіналі, є письмовим доказом, завірена копія якої долучена до матеріалів справи, що відповідає положенням ст.57 ЦПК України. Згідно письмової Претензії від 25.05.2017 року від позивача на ім'я відповідача, яку відповідач отримала 26.05.2017 року, про що свідчить відмітка на Претензії, станом на 26.05.2017 рік позичені грошові кошти в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень 00 копійок позивачу не були повернуті відповідачем у строк передбачений у розписці - тобто до 20.05.2017 року (а.с.6). Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно було укладено договір позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково повернута. З наявних у суду доказів вбачається, що відповідачем не виконано зобов'язань за договором позики яким, в даному випадку, є боргова розписка, у строк та порядок нею передбачений, а отже, суду позивачем доведено, належними та допустимими доказами, факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь позивача заборгованості за договором позики від 10.05.2017 року в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень 00 копійок є обґрунтованими, підтверджені наданими доказами, не спростовані відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача розміру судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, суд дійшов наступного: Згідно ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції від 14.06.2017 року (а.с.1) позивачем було сплачено в Енергодарському відділенні Запорізького РУ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 640 (шестиста сорока) гривень 00 копійок Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в їх основній частині - щодо стягнення суми боргу за позикою, з відповідача також підлягають стягнення витрати позивача за звернення до суду у вигляді суми сплаченого удового збору, яка становить розмір 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved