Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі договору дарування від 24.12.1997 року, будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить йому. У даному будинку також зареєстрований, але не проживає [PERSON] , який з початку 2019 року не проживає у ньому та участі у його утриманні не бере. За таких обставин, позивач вважає, що [PERSON] , у відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, втратив право користування жилим приміщенням. З реєстраційного обліку у належному позивачу будинку [PERSON] не знімається, місцезнаходження останнього не відоме. В Пирятинському центрі надання адміністративних послуг, у проханні позивача про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] було відмовлено, оскільки згідно із Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється на підставі остаточного рішення. Реєстрація [PERSON] в належному позивачу будинку порушуює його право на володінні та користування власністю, у зв`язку з чим останній вимушений нести додаткові витрати по оплаті за житлово-комунальні послуги та позбавляється можливості здійснити оформлення субсидії. Оскільки відповідач до цього часу не знявся з реєстраційного обліку в добровільному порядку, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом: будинком [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні пояснив, що його знайомий [PERSON] на початку 2018 року попросив зареєструвати його тимчасово у будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідач жодного дня у будинку не проживав та до цього часу не реагує на прохання позивача знятись добровільно з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному вебсайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Судом в порядку ст.ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які суду пояснили, що проживають неподалік від позивача, який є власником будинку [ADDRESS] . Зазначають, що відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає та ніколи не проживав. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 24.12.1997 року (а.с.10). У вказаному будинку, окрім позивача та його дружини, на даний час зареєстрований [PERSON] (а.с.11), який з дати реєстрації - 25.01.2018 року в ньому не проживає. Вказана особа не належить до членів сім`ї позивача, не є колишнім власником спірного житлового будинку. Згідно ст. 150 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач у спірному приміщенні не проживає, витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг не несе, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК. Таким чином, оскільки реєстрація відповідача заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним йому житлом, позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved