Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , яким просить здійснити поділ спільного сумісного майна 1/4 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] . В обгрунтування заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що з 12.01.2001 року до 29.03.2011 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу подружжям було набуте нерухоме майно, а саме 1/4 частина квартири [ADDRESS] згідно договору № 1109/9 про залучення інвестицій в будівництво житла. Згідно свідоцтва про право власності від 26.03.2004 року виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) наказ № 552-С/КІ від 25.03.2004 року, квартира належить [PERSON] та трьом донькам, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках по 1/4 частині кожній. Після розірвання шлюбу [PERSON] було подано до Святошинського районного суду м. Києва позов про поділ майна подружжя. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 року, позов було задоволено частково, та визнано в тому числі особистою приватною власністю [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31.01.2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 року в частині визнання права власності за [PERSON] 1/4 частини квартири [ADDRESS] було скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] в цій частині відмовлено. Так як, судом не було визнано 1/4 частини квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] то ця частина квартири досі залишається не розподіленою та перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] . Вказуючи на обставини викладені в позовній заяві просить заявлені позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 31.08.2020 р. відповідачем подано відзив на заявлені позовні вимоги, в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. 19.10.2020 р. до суду надійшли пояснення третіх осіб з приводу заявлених позовних вимог. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 25.11.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, направив до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями. Тому є можливим розгляд справив відсутності позивача. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні роти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала, вказуючи на обставини справи викладені в відзиві. Третя особи в судові засідання не з`явились, тому є можливим розглянути справу в їх відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідка [PERSON] , вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 12.01.2001 року до 29.03.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу подружжям було набуте нерухоме майно, а саме 1/4 частина квартири [ADDRESS] згідно договору № 1109/9 про залучення інвестицій в будівництво житла (а.с. 124-125). Згідно свідоцтва про право власності від 26.03.2004 року виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) наказ № 552-С/КІ від 25.03.2004 року, спірна квартира належить відповідачу по справі [PERSON] та трьом донькам, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках по 1/4 частині кожному (а.с. 128). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 року в порядку поділу майна подружжя у цивільній справі № 2/759/101/13, позов [PERSON] було задоволено частко, в тому числі було визнано за [PERSON] право особистої власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 54-59). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва та постановлено нове, яким [PERSON] в задоволенні позову в частині визнання за нею права особистої власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] було відмовлено, з посиланням на те, що відсутні докази того що нею за особисті кошти було придбано спірну 1/4 частину квартиру (а.с.60-68). Рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 року в частині відмові [PERSON] в задоволенні позову про визнання за нею права особистої власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] сторонами не оскаржувалось, про що свідчить ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року ( а.с. 69-74). Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна 1/4 частина квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за позовом є такими, що підлягають задоволенню . Питання перерозподілу судових витрат позивачем не заявлялось. На підставі викладеного та

Outcome: approved