Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 10 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області про що складено актовий запис № 388 (свідоцтво серії [NUMBER] від 10.08.2013). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на життя та сімейні цінності. Упродовж останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час вони проживають окремо та їх шлюб існує лише формально. Збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Сторони належним чином повідомлені про місце, дату та час судового розгляду, натомість в судове засідання для розгляду справи не з`явились. Позивач [PERSON] 29.01.2021 року надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] 09.02.2021 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами. У заяві також зазначила, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення. 11.02.2021 відповідач [PERSON] надала суду додаткові пояснення, відповідно до яких вона після розлучення бажає залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступного. У відповідності до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Відповідно до частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 10 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області про що складено актовий запис № 388. Від спільного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , що доводиться свідоцтвом про народження від 16 вересня 2014 року серії [NUMBER] . На даний час шлюб між ними носить формальний характер, оскільки сторони фактично припинили сімейно-шлюбні відносини. Протягом останніх двох років стосунки між ними погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до пропинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. У шлюбі між подружжям часто виникали сварки, свідком яких часто була їх донька, що тяжко впливало на її психічний стан та спричиняло душевні страждання. Зникли почуття взаємної поваги, любові та взаємодопомоги. У них відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння між ними, розходяться погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Між сторонами досягнуто згоди з приводу виховання спільної дитини [PERSON] , яка проживає з відповідачем. Примирення між сторонами стало неможливим, про що вказуює позивач, подавши до суду заяву про підтримання позовних вимог про розірвання шлюбу та відповідач - про визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] у своїй заяві про визнання позовних вимог також зазначає, що вони давно проживають окремо, спільного господарства не ведуть та кожен має своє особисте життя та застосування заходів щодо примирення подружжя у їх ситуації буде суперечити моральним засадам суспільства. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та інтересам їх дитини, а тому відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки, відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 454 гривень. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved