Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з комунального підприємства «Бродиводоканал» на його користь середній заробіток за час не проведення повного розрахунку при звільненні в розмірі 67 249 грн. 98 коп.; стягнути з Комунального підприємства «Бродиводоканал» на його користь суму компенсаційних втрат частини заробітної плати (інфляційні збитки) в розмірі 10 470 грн. 67 коп.; стягнути з Комунального підприємства «Бродиводоканал» на його користь витрати, понесені ним на отримання правової допомоги. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача підтримав та просить їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Окрім того, судом отримано письмове заперечення проти позову представника позивача. Врахувавши усні та письмові пояснення учасників провадження, дослідивши представлені суду документи, зясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 11 жовтня 1995 року по 31.05.2016 року [PERSON] працював в Комунальному підприємстві «Бродиводоканал»: з 06.06.2005 року на посаді начальника відділу збуту підприємства, з 02.02.2015 року переведений на посаду майстра обліково-розрахункової дільниці в звязку з реорганізацією відділу збуту. На момент звільнення позивачу не було виплачено заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2012 року по 31.05.2016 року в загальному розмірі 104 343, 25 грн. 27.01.2017 року Бродівським районним судом Львівської області у справі № 439/1228/16-ц вирішено стягнути з Комунального підприємства «Бродиводоканал» на користь позивача не виплачену заробітну плату в розмірі 104 343 (сто чотири тисячі триста сорок три) гривні 25 коп. (а.с.7-13). 09.08.2017 року головним державним виконавцем Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області [PERSON] винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. З вказаної постанови вбачається, що не виплачена заробітна плата в розмірі 104 343 (сто чотири тисячі триста сорок три) гривні 25 коп. була виплачена в повному обсязі 04.08.2017 року (а.с. 14,15). Згідно викладених роз'яснень в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто саме на роботодавця покладається обов'язок провести в день звільнення з працівником повний розрахунок. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за і цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Такий висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-2807цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування. Як вбачається з рішення Бродівського районного суду Львівської області від 27.01.2017 року у справі №439/1228/16-ц заробітна плата позивача за два останні місяці, що передували звільненню (березень, квітень 2016 року) становила по 4901 грн. 27 коп. При цьому, кількість робочих днів у березні 2016 року складала 22 дні, а в квітні 2016 року - 21 день. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить: 4 901 грн. 27 коп. / 21,5 днів = 227 грн. 97 коп. З огляду на це, середній заробіток за час не проведення повного розрахунку при звільненні позивача (період з 01.06.2016 по 04.08.2017 рр.) становить: 295 робочих днів X 277 грн. 97 коп. (середньоденний заробіток) = 67 249 грн. 98 коп. Відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Затримка виконання розрахунку складає більше ніж тринадцять місяців, а індекс інфляції за цей період складав більше ніж один відсоток. Тому інфляційні витрати складають 10 470 грн. 67 коп. Окрім того судом встановлено, що 28.08.2017 року укладено договір про надання правової допомоги № 45 між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON], який має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 16-18). Частиною 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до акту виконаних робіт від 30.09.2017 року на правову допомогу [PERSON] витратив 4660 грн., це також підтверджується меморіальним ордером від 05.10.2017 року № @2PL669073, претензій до свого довірителя немає.

Outcome: approved