Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна» з участю третьої особи [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, мотивуючи свої вимоги, тим що Вироком Франківського районного суду м.Львова від 22.12.2016 року у справі №465/1630/16-к гр.[PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого с.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень без позбавлення права керування транспортним засобами. Так, вироком встановлено, що обвинувачений [PERSON] 13.03.2015 близько 20:05 год., керуючи автомобілем «Opel Vectra» та рухаючись по вул. Стрийська від вул. Наукова в напрямку центру м.Львова, порушив вимоги ПДР України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Р. 1 п. 1.5, Р. 2 п. 2.3 (б,д), Р. 11 п. 11.4, Р. 12 п. 12.1, 12.3, які виразились в тому, що обвинувачений своїми діями створив небезпеку для руху, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, при виникненні небезпеки для руху, яку об'єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення із автомобілем «Mitsubishi Outlander» під керуванням потерпілого [PERSON], котрий в цей час рухався у зустрічному напрямку. Відтак, внаслідок зіткнення транспортних засобів потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. Вирок Франківського районного суду м.Львова від 22.12.2016 року Так, на момент скоєння ДТП, транспортний засіб «Opel Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням гр.[PERSON] був застрахованим у ПАТ «Страхова компанія «Граве України», що підтверджується інформаційним листом по випадку від 06.04.2015 року. Після набрання вироком Франківського районного суду м.Львова від 22.12.2016 року у справі №465/1630/16-к позивач 17.02.2017 року звернувся на адресу відповідача віз заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн.., що підтверджується копією останньої. Разом з тим, відповідач своєю відповіддю від 01.03.2017 року за вих.№81100 було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, що у свою чергу порушує законні права та інтереси гр.[PERSON] Однак у своїй відповіді від 01.03.2017 року за вих.№81100 відповідач не навів жодної підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування як це передбачено у ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Просить стягнути з відповідача на корись позивача страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн. 15.02.2017 року на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву від представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна», в якому зазначає, що 17 лютого 2017 року Страховик отримав від Позивача заяву про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну (Вх. № 80212 від 17.02.2017 р.) по випадку, що мав місце 13.03.2015 року приблизно о 20:05 год. у м. Львові по вулиці Стрийській від вулиці Наукова в напрямку центру міста, де гр. [PERSON], керуючи автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер [NUMBER], порушивши правила дорожнього руху України здійснив зіткнення з належним Позивачу автомобілем «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер [NUMBER]. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у Страховика згідно Полісу. До даної заяви Позивачем було долучено лише вирок Франківського районного суду м. Львова від 22.12.2016 р. у справі № 465/1630/16-к. Як вбачається з Вироку суду, Позивач визнав той факт, що матеріальна шкода відшкодована йому обвинуваченим [PERSON], про що його представником було скеровано до суду відповідне клопотання. суд, враховуючи факт повного відшкодування шкоди, застосував обставину, що пом'якшує покарання. Оскільки, заподіяна Позивачу матеріальна шкода відшкодована особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у Страховика, відповідно, у Страховика немає підстав для виплати Позивачу страхового відшкодування. Стосовно позиції Позивача про те, що підстав для відмови, передбачених Законом у Відповідача немає, просять звернути увагу суд на те, Позивач подав Відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування тільки 17.02.2017 року, тобто більше ніж 1 рік і 11 місяців з дати ДТП (дата ДТП 13.03.2015 р.), що є прямою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Ухвалою Франківського районного суду м.Льова від 08.11.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечила, покликаючись на свої заперечення від 15.12.2017 року, від 22.06.2018 року. Крім того, звертає увага суду, що лише 17 лютого 2017 року Страховик отримав від Позивача заяву про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну по випадку, що мав місце 13.03.2015 року, тобто після випадку пройшло майже 2 роки. Оскільки ДТП сталася 13.03.2015 року, то саме з цієї дати починається відлік річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, проте із вказаною заявою Позивач звернувся до Відповідача 13 березня 2017 року, тобто після закінчення передбаченого законом річного строку, майже 2 роки після ДТП. Третя особа в судове засідання не з'явилась, причини неявки в судове засідання не відомі. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] 13.03.2015 близько 20:05 год., керуючи автомобілем «Opel Vectra» та рухаючись по вул. Стрийська від вул. Наукова в напрямку центру м.Львова, порушив вимоги ПДР України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Р. 1 п. 1.5, Р. 2 п. 2.3 (б,д), Р. 11 п. 11.4, Р. 12 п. 12.1, 12.3, які виразились в тому, що обвинувачений своїми діями створив небезпеку для руху, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, при виникненні небезпеки для руху, яку об'єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення із автомобілем «Mitsubishi Outlander» під керуванням потерпілого [PERSON], котрий в цей час рухався у зустрічному напрямку. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 22.12.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами. З мотивувальної частини вироку вбачається, що обставинами, які пом'якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, повне відшкодування шкоди потерпілому. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП була застрахована ПАТ «СК «Граве Україна», що підтверджується інформаційним листом по випадку від 06.04.2015 року. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Позивач 17 лютого 2017 року подав заяву про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну (Вх. № 80212 від 17.02.2017 р.) по випадку, що мав місце 13.03.2015 року приблизно о 20:05 год. у м. Львові по вулиці Стрийській від вулиці Наукова в напрямку центру міста, де гр. [PERSON], керуючи автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер [NUMBER], порушивши правила дорожнього руху України здійснив зіткнення з належним Позивачу автомобілем «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер [NUMBER]. 01 березня 2017 року відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль. Згідно із п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст. 6 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 22.1 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що ДТП мала місце 13 березня 2015 року, Позивач подав Відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування тільки 17.02.2017 року, тобто більше ніж через один рік. Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Наведена норма визначає підставу для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків. Аналогічні положення зазначені у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 910/9494/14. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі наявності інших підстав, встановлених законом. Отже, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив страхувальнику у виплаті страхового відшкодування, оскільки його дії узгоджуються з наведеними вище нормами чинного законодавства. Суд критично ставиться до тверджень представника позивача, що підставою для подачі заяви про страхове відшкодування був вирок суду від 22.12.2016 року по справі №465/1630/16-к, оскільки саме цей документ підтверджував право [PERSON] на отримання страхового відшкодування та наголошує, що вищевказаний вирок суду набрав законної сили 22.01.2017 року, а відтак за таких обставин є очевидним, що позивачем з об'єктивних причин було пропущеного строк для подання заяви про страхове відшкодування. Посилання позивача про те, що заява на виплату страхового відшкодування була ним подана ним після вступу вироку суду від 22.12.2016 року в законну силу з поважних причин, суд відхиляє, оскільки дана обставина не є умовою, з якою пов'язується перебіг однорічного строку для подачі заяви на виплату відшкодування, а також не є відкладальною умовою договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів для виплати страхового відшкодування. Таке твердження представника позивача суперечить нормам ст. 37 вказаного Закону, яка чітко визначає початок річного строку - з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Цей строк є присічним і поновленню не підлягає. Крім того, повідомлення про настання ДТП, на яке вказував позивач, як на завчасну заяву про сплату страхового відшкодування, не може бути належним способом на звернення за виплатою такого відшкодування. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно відмовив страхувальнику у виплаті страхового відшкодування, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed