Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 07 серпня 2020 року, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 19 липня 2003 року Відділом реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №270. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 19 липня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №270. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . З липня 2019 року шлюбні стосунки між подружжям припинилися у зв`язку з відсутністю між ними взаєморозуміння, втратою почуттів любові та поваги, різними характерами та поглядами на стосунки подружжя в сім`ї. З січня 2020 року вони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо. Спір про поділ майна та визначення місця проживання дитини між ними відсутній, оскільки за погодженням сторін син залишається проживати з [PERSON] , а позивач добровільно надаватиме аліменти на його утримання. Можливості примирення та подальшого збереження сім`ї позивач не вбачає, оскільки, на його переконання, шлюб розпався остаточно та носить формальний характер. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи без їх участі. Позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, відповідач [PERSON] - визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу, прізвище « [PERSON] » просила залишити без змін. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін з урахуванням поданих ними заяв. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №270 (а.с.4). У період шлюбно-сімейних у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 10 лютого 2004 року (а.с.5). Як вказував позивач, що не оспорювалось відповідачем, малолітній син проживає з [PERSON] , спір про визначення місця проживання дитини між сторонами відсутній. Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з липня 2019 року у зв`язку з відсутністю між ними взаєморозуміння, втратою почуттів любові та поваги, різними характерами та поглядами на стосунки подружжя в сім`ї Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо з січня 2020 року. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач - не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 19 липня 2003 року (а.с.4) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням відповідної заяви відповідача стосовно цього. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.142 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 420 грн. 40 коп., а інші 50% судового збору (420 грн. 40 коп. відповідно) - стягнути з відповідача на його користь.

Outcome: approved