Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини та зміну розміру аліментів на утримання дитини. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який надалі було розірвано. Від даного шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Питання про утримання дитини було врегульовано між сторонами на основі усних домовленостей. Всього за період з травня 2017 по травень 2020 позивачем було сплачено відповідачі на утримання доньки 3 001, 000 грн. Таким чином, дбаючи про інтереси дитини, позивач перераховував значно більші суми, ніж вимагали встановлені з відповідачкою домовленості, в свою чергу відповідачка неодноразово ініціювала конфлікти з приводу недостатньої кількості коштів. Від спільних знайомих позивач дізнався, що відповідачка витрачає згадані кошти не за призначенням, а на організацію відпочинку в ресторанах та нічних клубах, придбання предметів розкоші, тощо. Також, крім нецільового використання відповідачкою коштів, підставою звернення до суду з вимогою про зміну розміру аліментів слугувало те, що позивач має проблеми з власним здоров`ям, на його утриманні знаходиться непрацездатний батько, а також позивач допомогає матері своєї дружини, яка є інвалідок третьої групи. Що стосується вирішення питання про визначення місця проживання дитини, позивач посилається на те, що відповідачка постійно без будь-яких попереджень привозила дитину до теперішнього помешкання позивача з вимогами забрати дитину на певний період часу, в той час нехтуючи розкладом дня дитини, її потребами, шкільному навчанні та ментальному комфорті. Дитина постійно скаржилась на те, що відчуває психологічний дискомфорт та проблеми з настроєм, складнощі у плануванні навчання, оскільки фактично не знає де і коли їй доведеться ночувати. Отже, позивач просить суд, визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] з її матір`ю - [PERSON] ; змінити розмір аліментів на утримання дитини - [PERSON] , раніше встановлений домовленістю між [PERSON] та [PERSON] , встановивши новий розмір аліментів в твердій грошовій сумі 6 000,00 (шість тисяч) гривень. Ухвалою судді від 18.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні. Відповідно до ухвали судді, внесеної до протоколу судового засідання від 14.01.2021 року було закрито підготовчий розгляд та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в поданому позові. У судовому засіданні представник відповідачки заперечувала в частині заявлених вимог про зміну розміру аліментів, посилаючись на те, що відповідачка з самого народження дитини займається її доглядом та вихованням, піклується про її фізичний, інтелектуальний розвиток, створює умови, необхідні для всебічного розвитку дитини, тощо. Також, копії квитанцій, долучені позивачем до позову не свідчать про наявність встановленої домовленості між сторонами. У судове засідання представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином. В ході розгляду справи від Начальника Служби надійшла заява, згідно якої сторона третьої особи просить розглядати справу у їх відсутності, на підставі зібраних доказів, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, відповідно до чинного законодавства та з якнайкращим урахуванням інтересів малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2017 року. Від даного шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а/з № 81) Питання щодо визначення розміру сплати аліментів на утримання дитини сторони в судовому порядку не вирішували. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як вбачається з Висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини №102/02/37-8471 від 10.12.2020 року, наданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 03.12.2020 року № 24) вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням ttps://hudoc.echr.coe.int/eng#\«languageisocode»:[«ENG»], « respondent »:[« UKR »], « documentcollectionid2 »:[« GRANDCHAMBER », « CHAMBER »], «itemid»:[«001-175140»]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, судом враховано статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Зважаючи на те, що дитина проживає разом з матір`ю, останньою створені належні умови проживання та виховання для малолітньої дитини, а тому в інтересах дитини, суд, приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої, [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Одночасно, що стосується вимоги про зміну розміру аліментів, раніше встановлений домовленістю між позивачем та відповідачем, встановивши новий розмір аліментів в твердій грошові сумі - 6 000, 00 грн., слід врахувати наступні обставини. Так, законодавцем, положенням ч.2 ст.51 Конституції України, закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження домовленості між ним та відповідачкою про сплату аліментів долучено копії квитанцій, з яких вбачається, що позивач періодично перераховував на ім`я відповідачки кошти на утримання їх спільної неповнолітньої дитини. Разом з тим, з вказаних квитанцій судом встановлено, що розмір платежів ізницька, не має сталої визначеної суми, відповідачка та її представник домовленість про сплату аліментів у зазначеному позивачем розмірі заперечують, а відтак суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підствердження домовленості з відповідачкою щодо визначеного розміру аліментів, які він сплачував на утримання спільної дитини, а відтак суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про зменшення розміру аліментів. Крім того, в ході розгляду справи судом, відповідачка звернулась до Деснянського районного суду з вимогою простягнення з позивача аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини та за наслідками розгляду даної позовної заяви, судом ухвалено 17.03.2021 заочне рішення про стягнення з позивача на утримання дитини аліментів у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.10.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, питання щодо зменшення розміру стягнутих з позивача аліментів має вирішуватись саме у межах вищевказаної справи. В ході розгляду справи, на електронну адресу суду від 10.11.2020 року, від представника відповідачки - [PERSON] надійшла заява про уточнення розміру судових витрат, зі змісту якої відповідачка просить суд стягнути на її користь з позивача понесені нею судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. На підтвердження суми понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача надано додаток № 3 до Договору № 24-09/20 про надання правової допомоги від 24.09.2020; акт виконаних робіт № 3 До додатку № 1 від 24.09.2020 до Договору № 24-09/20 про надання правової допомоги від 24.09.2020; розрахунок понесених витрат та прибутковий касовий ордер № 24-09/20 від 10.11.2020 на суму 30 000 грн. Отже, з урахуванням часткового задоволення позову з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню частина понесених витрат на правничу допомогу у сумі 15 000, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 848 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial