Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач подав на ім'я Голови Служби Безпеки України Наливайченка В.О. скаргу від 22.03.2014 р., в якій умисно вказав недостовірні та неправдиві відомості щодо нього. Посилаючись на існуючі факти, а саме: рішення Антимонопольного комітету України, рішення суду, виступи Героя України [PERSON], діяльність народного депутата України [PERSON], відповідач [PERSON] спотворює, перекручує їх зміст та їх наслідки і у такий спосіб все зводить до опорочення його честі, гідності та ділової репутації. [PERSON] вказав наступні недостовірні та неправдиві відомості щодо нього: «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». Вважає, що така скарга відповідача є результатом неприязних відносин останнього до нього. Такі неправомірні дії відповідача порушують його особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, і завдали йому моральної шкоди. Таким чином, просив: визнати недостовірними відомості та такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію, які викладені в скарзі [PERSON] від 22.03.2014 р. на ім'я Голови СБУ Наливайченка В.О.; зобов'язати відповідача направити Голові СБУ Наливайченку В.О. лист-спростування наступного змісту: «Я, [PERSON], в скарзі від 22.03.2014 р. подав Вам відомості, які є недостовірними та неправдивими та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]. В зв'язку з цим прошу вибачення у [PERSON]»; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що всі дані, викладені в скарзі, відповідають дійсності. У вказаних відомостях він висловив свої думки. Суд, вислухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.03.2014 р. відповідач на адресу Голови СБУ Наливайченка В.О. направив скаргу на дії позивача щодо штрафу за спотворення результатів торгів, несплати податків, невиконання договірних зобов'язань, систематичного порушення соціально-економічних прав громадян (а.с.6-7). Стаття 47 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, а саме: вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростування та доведенню їх правдивості. Вислови відповідача є особистим оціночним судженням критичного характеру щодо протиправних, на його думку, дій позивача, як керівника СФГ «Влад». Вислови, викладені у скарзі на ім'я Голови СБУ, є вилученими з контексту, без якого неможливо з'ясувати її дійсний зміст, а також спрямованість наміру автора. Як випливає із змісту цієї скарги, відповідач виклав в ній не лише загальні оцінювальні судження, а й наводить конкретні обставини, що потребували перевірки і реагування з боку відповідних органів. Така інформація є суб'єктивною оцінкою та особистими поглядами [PERSON] Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. У пункті 16 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що згідно положень ст. 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, під час звернення до Голови СБУ, [PERSON] реалізував своє право на звернення, а тому, факти, викладені в скарзі, не можна вважати недостовірною інформацією у розумінні ст. 277 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача про визнання недостовірними та неправдивими відомостями та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію останнього, викладені в скарзі відповідача та про зобов'язання відповідача направити Голові СБУ лист-спростування, задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Однак, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що в даному вислові відповідача міститься інформація, яка порушує саме його особисті немайнові права. Зазначених обставин позивач в своїй позовній заяві не зазначив та в суді не довів, чим не виконав вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Тому, вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed