Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовує тим, що він працював у [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» на посаді завантажувальника-вивантажувальника харчової продукції з 03 березня 2017 року, а наказом №20-к від 13 березня 2017 року його звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України, тобто за появу на роботі в нетверезому стані. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним. Вказує, що 14 березня 2017 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням. Дана заява була прийнята та завізована начальником виробництва, що свідчить про те, що йому не було відомо про існування наказу про звільнення від 13 березня 2017 року. Всі виплати, які належать працівнику при звільненні, були здійснені відповідачем 14 березня 2017 року, трудову книжку він отримав теж 14 березня 2017 року. Крім того, зазначає, що він заперечує факт своє появи на роботі в нетверезому стані, акт, складений працівниками відповідача, є субєктивним, в ньому не зазначено часу складання, що позбавляє його юридичної сили. На підтвердження стану алкогольного спяніння йому не було запропоновано пройти алкотестер чи обстеження в наркодиспансері. В табелі обліку робочого часу дата 13 липня 2017 року ніяким чином не позначена, не зазначено про відсторонення від роботи, прогул, хоча днем звільнення вважається останній день роботи, йому не надали можливості написати пояснення. Вважає своє звільнення наслідком субєктивного ставлення директора до нього, оскільки він неодноразово порушував питання про недоплату простоїв на підприємстві. Звільненням з роботи порушено його право на отримання заробітної плати. З огляду наведене, вказує, що його звільнення здійснено з порушенням поряду та є незаконним, а з розрахунку його середньоденної заробітної плати, яка становить 266,72 грн., вважає, що йому відповідачем має бути компенсовано вимушений прогул. Враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 12 жовтня 2017 року, просить визнати незаконним та скасувати наказ №20-к від 13 березня 2017 року, яким його звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі на попередній посаді з дня звільнення, стягнути з [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» в його користь 37\~340,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнути [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» судові витрати, в тому числі, витрати на правову допомогу. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в ньому, просить позов задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснила, що 13 липня 2017 року від позивача дійсно міг бути характерний запах алкоголю, оскільки він, можливо, вживав спиртне напередодні, але саме 13 липня 2017 року він алкоголь не вживав. Представник відповідача [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, суду пояснив, що вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Вказує, що згідно графіку роботи змін, бригада №1, до якої входив позивач, 13 березня 2017 року працювала в першу зміну з 20 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв. Того дня позивач прибув на прохідну відповідача приблизно о 19 год. 30 хв., де через його хитку ходу, різкий запах алкоголю та нерозбірливу мову був зупинений охороною. Про даний інцидент відразу повідомили директора, якій позивач на місці підтвердив, що напередодні вживав алкоголь, однак їхати в лікарню для проходження освідування відмовився. За даним фактом охоронником [PERSON] за участю директора [PERSON] та свідка [PERSON] було складено акт №20 від 13 березня 2017 року. Також пояснив, що позивач відмовився надавати будь-які письмові пояснення та підписувати акт. Відразу ж, 13 березня 2017 року позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, що підтверджується його підписом. Враховуючи, що позивач в день звільнення не працював, то остаточний розрахунок з ним проведено наступного дня 14 березня 2017 року та видано йому трудову книжку. В звязку з тим, що відповідач не допустив порушень при звільненні позивача, вважає, що підстав для розрахунку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Просить в позові відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено, що згідно наказу [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» №16-к від 02 березня 2017 року позивача [PERSON] прийнято на роботу, посада: завантажувач-вивантажувач харчової продукції з випробувальним терміном 1 місяць (а.с.4). Відповідно до наказу [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» №20-к від 13 березня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи згідно п. 7 ст. 40 КЗпП (поява на роботі в нетверезому стані) (а.с.5). Згідно копії акту №20 від 13 березня 2017 року, складеного працівниками відповідача, а саме: охоронником [PERSON] в присутності директора [PERSON] та охоронника [PERSON], встановлено, що вантажник [PERSON] зявився на роботу та мав хитку ходу, різкий запах алкоголю, нерозбірливу мову (а.с.6). Також з копії даного акту встановлено, що позивач відмовився від його підпису, що засвідчено особами, які брали участь у складанні акту. Допитана в якості свідка [PERSON] підтвердила викладені в акті обставини, додатково суду пояснила, що 13 березня 2017 року позивач зявився на роботу пяним, про що свідчила порушена координація його рухів, різкий запах алкоголю від нього, безглузді балачки. Також вказала, що позивачу пропонувалась поїхати до наркодиспансеру для медичного обстеження, однак на таку пропозицію він не погодився. Додатково повідомила, що це вже не перший випадок появи позивача на роботі в такому стані, з ним неодноразово проводились профілактичні бесіди на цю тему. Свідок [PERSON], яка працює в [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» бухгалтером, суду повідомила, що наказ про звільнення позивача видавався 13 березня 2017 року, однак його «візування» та реєстрація в бухгалтерії проводилось вже 14 березня 2017 року, оскільки її робочий час триває до 17 год. 00 хв., тобто на час появи на роботі позивача 13 березня 2017 року її робочий день вже закінчився. Згідно положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.7 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звiльненi з роботи працiвники за появу на роботi у нетверезому станi, у станi наркотичного або токсичного спянiння в будь-який час робочого дня, незалежно вiд того, чи були вони вiдстороненi вiд роботи, чи продовжували виконувати трудовi обовязки. Для працiвника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботi понад встановлену його загальну тривалiсть вважається робочим. Факт появи на роботі в нетверезому стані чи стані наркотичного спяніння може бути підтверджений, як медичним висновком, так і іншими доказами, передбаченими ст. 27 ЦПК України, яким суд повинен надати належну оцінку. З врахуванням наведених мотивів суд вважає належним та допустимим доказом появи позивача на роботі у нетверезому стані зазначений вище акт від 13 березня 2017 року, згідно якого, стан алкогольного спяніння позивача [PERSON] підтверджувався рядом ознак, а саме: запахом алкоголю, хиткою ходою, нерозбірливою мовою, безглуздими розмовами. Також таким доказом є показ допитаного в ході судового розгляду свідка [PERSON] З огляду на вищевказане, не заслуговують на увагу доводи сторони позивача про те, що за відсутності лікарського підтвердження про стан спяніння [PERSON] 13 березня 2017 року, даний факт не можна вважати встановленим. Крім того, стороною позивача не надано жодного доказу на спростування обставини, що стала підставою для звільнення позивача. Крім того, суд вважає безпідставними посилання сторони позивача на те, що у [PERSON] 13 березня 2017 року не було відібрано письмових пояснень, оскільки свідок [PERSON] ствердила, що позивачу було запропоновано надати письмові пояснення, однак він відмовився та самовільно залишив прохідну [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва». Разом з тим, судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні [PERSON] «Продовольча компанія «Заграва» проведено 14 березня 2017 року, що вбачається з копії розрахункового листа за березень 2017 року (а.с.10), трудову книжку позивачу видано також 14 березня 2017 року, що підтверджується його розпискою на наказі про звільнення (а.с.5). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З пояснень представників сторін та показів свідків встановлено, що позивач 13 березня 2017 року до виконання своїх трудових обовязків не приступав, оскільки після складення акту про його появу на роботу в стані алкогольного спяніння він самовільно залишив прохідну товариства. Крім того, достовірно встановлено, що робоча зміна позивача 13 березня 2017 року починалася о 20 год. 00 хв. та мала тривати до 08 год. 00 хв. ранку наступного дня, тобто в нічний час, коли в працівників кадрової служби та бухгалтерії - неробочий час. З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача не доведено належними доказами обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо відсутності факту появи на роботі в нетверезому стані, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги щодо поновлення на роботі є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. В зв'язку цим також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed