Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська М. М., Нотаріус 11 державної нотаріальної контори Оболонського району міста Києва Іванець О.О. про визнання заповіту частково недійсним повторно. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка являлась матір`ю позивача. [INFO] померла склала заповіт, згідно якого заповіла відповідачці 1/3 частину квартири [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0541 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт», а позивачу - [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0507 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт». Позивач вважає, складений заповіт частково недійсним, оскільки відповідач під тиском шантажу змусила померлу частково оформити земельну ділянку на неї, волевиявлення матері не було вільним, позаяк, з січня 2015 року по день смерті, матір дуже хворіла, чим і скористалась відповідачка, вчинивши на неї тиск, примусила скласти заповіт на своє ім`я. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] , згідно якого на користь відповідача нібито заповідано майно, а саме 1/3 житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , частково недійсним. Ухвалою судді від 27.12.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 17.11.2020 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали, просили задовольнити, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо вимог позовної заяви посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів, що [PERSON] склала заповіт проти своєї волі внаслідок застосування до неї тиску. Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна, Нотаріус 11 державної нотаріальної контори Оболонського району міста Києва Іванець Олена Олександрівна у судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщені належним чином, в ході розгляду справи направляли заяви про здійснення розгляду справи без їх участі. Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 3772) Померла [PERSON] являлась матір`ю позивача та відповідачки. [INFO] померла [PERSON] склала заповіт, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською М.М., згідно якого заповіла відповідачці [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0541 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт», а позивачу - [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0507 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт». Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 7 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Статтею 1234 ЦК України врегульовано, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання ; заповіту частково недійсним, позивач у силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). В ході розгляду справи клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи від позивача та відповідача не надходило. Так, як на підставу визнання заповіту недійсним позивач посилається на ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Така підстава для визнання заповіту недійсним полягає в тому, що складання оскарженого заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , а волевиявлення останньої не було вільним, а було вчинене ніби то під дією тиску та примусу з боку відповідачки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В той же час, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, позивачем не доведено. Зі змісту оскарженого заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською М.М. 17 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 2897, дієздатність заповідача нотаріусом була перевірена. Текст заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердив, що заповіт записаний з його слів і ним вголос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті. Зі змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача передати відповідачці [PERSON] в порядку спадкування 1/3 частину квартири. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог, що волевиявлення заповідача не було вільним на не відповідало його волі. Судом було досліджено медичну карту амбулаторного хворого - померлої [PERSON] , з якої вбачається наявність у особи ряду хронічних захворювань, з приводу яких остання спостерігалась та отримувала відповідне лікування. Разом з тим, вказана інформація носить інформативний характер стану здоров`я померлої та не є належним доказом в обгрунтуванням заявлених позовних вимог. Сумніви позивача щодо відсутності вільного волевиявлення заповідача і щодо того, що посвідчення заповіту на його думку не відповідало дійсній волі померлої (як підстава для визнання заповіту недійсним, передбачена у частині 2 статті 1257 ЦК України), не підтверджені належними доказами. Твердження позивача, є лише припущеннями, які нічим не доведені. За таких обставин, правові підстави для визнання заповіту частково недійсним відсутні, а відтак, позов є таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed