Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], вказавши третьою особою без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру у Київській області, в якому посилався на те, що [INFO] помер його батько [PERSON], після чого відкрилась спадщина житловий будинок та земельну ділянку площею 0,084 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] Він, як спадкоємець за заповітом спадщину після смерті батька прийняв своєчасно. Проте, державний нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину на згаданий житловий будинок та земельну ділянку, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач просить: - визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 76.6 кв. м., житловою 51.6 кв.м.(літ.А), прибудову (літ.а.), веранду (літ.а1), ганок (без літ.), ганок (без літ.), ганок (без літ.), сарай (літ.Б), погріб (літ. підБ), убиральню (літ.В), гараж (літ.Г) та огорожу (літ. №1-4); - визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] право на отримання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,084 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS], та яка згідно рішення Виконавчого комітету Макарівської селищної ради за №18 від 28.02.1997 року була передана у приватну власність [PERSON] відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно поданого клопотання позивач [PERSON] просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] згідно поданої заяви просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, будучи належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0800100420828, до суду не з'явивсь, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у свою відсутність не надав. Дослідивши письмові матеріали справи та матеріали спадкової справи №301 за 2016 рік до майна померлого [INFO] [PERSON], заведеної Макарівською районною державною нотаріальною конторою, суд встановив наступне. Згідно свідоцтву про смерть [NUMBER], виданого 02.08.2016 року Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, [PERSON] помер [INFO] у віці 87 років, про що 02.08.2016 року Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зроблено відповідний актовий запис №111 (а.с.9). Згідно заповіту, посвідченого 20.03.2001 року державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори Лисенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1036, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів [PERSON] (а.с.10). Як вбачається із спадкової справи №301 за 2016 рік до майна померлого [INFO] [PERSON], заведеної Макарівською районною державною нотаріальною конторою, позивач [PERSON], як спадкоємець за заповітом спадщину після смерті [PERSON] прийняв своєчасно. Дружина померлого [PERSON] та його син [PERSON], які за законом мають право на обов'язкову частку, у визначений шестимісячний строк відмовились від обов'язкової частки у спадщині та не заперечують проти оформлення спадщини згідно волі заповідача. Дружина померлого також зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя не претендує, оскільки майно яке значиться за померли є його особистою приватною власністю. Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] судом не встановлені, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Проте, позивач позбавлений можливості юридично оформити свої спадкові права на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,084 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Так, згідно рішення виконкому Макарівської селищної ради Київської області №18 від 28.02.1997 року у приватну власність [PERSON] була передана земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,084 га, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.11). Згідно Акту від 10.10.1996 року погоджено межі земельної ділянки, яка належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS], із суміжними землекористувачами (а.с.12). Проте, за життя [PERSON] не встиг виготовити та отримати відповідний державний акт на право власності на землю. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються вимогами ст.ст.1216, 1218, 1223, 1268, 1270, 1297 ЦК України. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: 1) ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; 2) виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; 3) погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; 4) одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; 5) реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Так, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то до спадкоємців переходить право на завершення приватизації та одержання відповідного правовстановлюючого документу на землю на ім'я спадкоємців, а не право власності на земельну ділянку. Факт того, що домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS], належало [PERSON], підтверджується копією будинкової книги (а.с.32-45), де останній зазначений головою двору. Окрім того, як вбачається, з матеріалів будинкової книги за [PERSON] вказане домоволодіння 26.07.1979 року зареєстроване на праві приватної власності на підставі договору на право будівництва від 09.12.1960 року, і записано в реєстрову книгу за №1744, інвентарна справа №1448 (а.с.41). Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, в графі «Рік побудови» зазначено: 1975 (а.с.20). Порядок реєстрації права власності на домоволодіння та житлові будинки в той час було врегульовано Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995р). В той же час відповідно до пункту 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Відповідно до пункту 4 Інструкції реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Відповідно до частини другої пункту 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Зі змісту вказаних норм можна дійти висновку, що дія вказаної Інструкції не поширювалась на сільські населені пункти, а тому домоволодіння, власником якого був померлий [PERSON] не підлягало реєстрації відповідно до норм діючого на той час законодавства. Як зазначено в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З огляду на вказані обставини вищезгадана копія будинкової книги є доказом належності вказаного вище домоволодіння на праві власності [PERSON] Відповідно до технічного паспорту, виданого ТОВ «Мбудтехексперт2, до складу домоволодіння за адресою [ADDRESS], входить: житловий будинок загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м. - під літерою «А», прибудову (літ.а.), веранду (літ.аІ), ганок (без літ.), ганок (без літ.), ганок (без літ.), сарай (літ.Б), погріб (літ. підБ), убиральню (літ.В), гараж (літ.Г) та огорожу №1-4), вартістю 174470,00 грн. (а.с.17-20, 23). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач-спадкоємиць прийняв спадщину, до якої увійшли: житловий будинок та земельна ділянка, правовстановлюючий документ на яку на ім'я померлого не оформлений належним чином, а саме не проведено його державну реєстрацію.

Outcome: approved