Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: розірвати шлюб укладений 19 серпня 2008 року між ним та відповідачем у Виконавчому комітеті Ясеневопільнівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис за № 22; [PERSON] , [INFO] залишити проживати з ним, [PERSON] , [INFO] залишити проживати з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.08.2008 сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Ясеневопільнівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис за № 22. Від спільного проживання мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] залишити проживати з ним, [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне життя сторін не склалося, оскільки у них різні характери та погляди на сім`ю. Позивач та відповідач неодноразово робили спроби налагодити сімейні відносини, однак виявилося, що подальше проживання однією сім`єю є неможливим. Між сторонами продовжують виникати сварки, протиріччя в питаннях побуту та ведення домашнього господарства, вони втратили почуття поваги один до одного В даний час позивач та відповідач, як подружжя, не проживають, не підтримують будь яких стосунків, їх шлюб існує формально. Подальше спільне проживання і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Калинюк О.П. від 25.06.2020, дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 17.08.2020 відповідач подала до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області відзив на позов, в якому просила визнати позов [PERSON] в частині встановлення місця проживання з ним неповнолітнього [PERSON] безпредметним та безпідставним. Згідно Ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.08.2020 цивільну справу за позовом[PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, направлено за підсудністю до Городенківського району Івано-Франківської області, на підставі п.1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області Федів Л.М від 27 жовтня 2020 року дану справу прийнято до свого провадження; поставлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року до участі в даній справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року, з метою збереження сім`ї, сторонам надано строк для примирення один місяць, провадження в справі зупинено до закінчення визначеного судом строку для примирення сторін. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року провадження в справі поновлено. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Лесюк А.В. подав до суду заяву, в якій просив позовну заяву задоволити та розглядати справу без участі позивача та його представника. Також просив суд спільних дітей залишити проживати з матір`ю [PERSON] . Відповідач подала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги не визнає. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служби у справах дітей Городенківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області до суду поступив висновок органу опіки та піклування Городенківської РДА про визначення місця проживання малолітніх дітей та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування Служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано 19 серпня 2008 року у виконавчому комітеті Ясеневопільнівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, відповідний актовий запис № 22, що стверджується свідоцтвом про шлюб (повторно) серії [NUMBER] , виданим 27.05.2020. Від шлюбу в сторін [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтв про народження (повторно), відповідно серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , виданими 27 травня 2020 року Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, визначає ч.1 ст. 36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За наданий судом строк для примирення сторони не помирилися. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому позов слід задовольнити. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Що стосується вимог позивача щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із матір`ю [PERSON] , суд приходить до наступного. При зверненні із позовом до суду позивач [PERSON] просив у позовній заяві [PERSON] , [INFO] залишити проживати з ним, а [PERSON] , [INFO] залишити проживати з матір`ю [PERSON] . 23.04.2021 року на електронну адресу суду від представника позивача - адвоката Лесюк А.В. надійшла заява, в якій просилось спільних дітей залишити проживати з матір`ю [PERSON] . У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом . Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Висновком органу опіки та піклування районної державної адміністрації № 01-29/430 від 31.12.2020 стверджено, що з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування районної державної адміністрації, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] біля матері [PERSON] , [INFO] . Однак, суд звертає увагу на те, що відповідач у дній справі [PERSON] не зверталась до суду із зустрічною позовною заявою із вимогами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із нею - матір`ю [PERSON] . А тільки 17.08.2020 відповідач подала до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області відзив на позов, в якому просила визнати позов [PERSON] в частині встановлення місця проживання з ним неповнолітнього [PERSON] безпредметним та безпідставним. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні вимог позивача щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із матір`ю [PERSON] (заява представника позивача - адвоката Лесюк А.В. від 23.04.2021) слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених позовних вимог. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 104, 112, 114, 160 Сімейного Кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: partial