Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 11.07.2019 року з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20.03.2016 року у сумі 1 587 000 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 14 218 грн., пені за прострочення виконання зобов`язань - 167 439,37 грн., інфляційного збільшення боргу в сумі 41 616,90 грн., судових витрат у розмірі 9 984,20 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 20.03.2016 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США. Розписка про одержання коштів у борг складена у простій письмовій формі. Відповідач взяв на себе обов`язок повернути грошові кошти в строк до 20.03.2019 року. В разі неповернення грошових коштів, [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти шляхом передачі власного майна, а саме автомобіля Lexus GX 460, державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску. Як стверджує позивач, [PERSON] в порушення умов договору, при настанні строку остаточного повернення позики , свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 60 000 не повернув, на звернення щодо виконання договору позики не реагує, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з вищевказаним позовом. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі, просив стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу за розпискою від 20.03.2016 року у розмірі 1 587 000 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 14 218 грн., пені у сумі 167 439,37 грн., інфляційного збільшення боргу в сумі 41 616,90 грн. та судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, не заперечував проти отримання від [PERSON] 60000 доларів США у борг відповідно до складеної розписки, що долучена до матеріалів справи, але вважав, що на прохання позивача він неодноразово виконував на його користь деякі послуги нематеріального характеру та вважав, що у вигляді компенсації [PERSON] не буде претендувати на поверненні всієї суми. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 15.07.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.12-13). За клопотанням позивача, ухвалою суду від 22.07.2019 року задоволена заява про забезпечення позову. Заборонено відчуження автомобіля Lexus GX 460, державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, який належить [PERSON] на праві власності. Заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] ( а.с.61-62). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. 20.03.2016 року між [PERSON] і [PERSON] укладено в простій письмовій формі договір позики у формі розписки, за умовами якого позикодавець [PERSON] надав позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 60 000 доларів США , а позичальник зобов`язався повернути борг у строк до 20.03.2019 року . У випадку неповернення всієї суми , зобов`язався погасити заборгованість власним майном, у тому числі автомобілем Lexus GX 460, д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску ( а.с.8). Станом на 23.12.2019 року відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 60 000 не повернув і ці обставини не оспорював в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За вимогами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 60 000 доларів США, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором. Але, у зв`язку з тим, що позивач просив суд стягнути суму боргу у грошовому еквіваленті відповідно до національної валюти України, то враховуючи курс долару США на день прострочення зобов`язання (23.291 грн. за 1 долар США), сума боргу складає 1 397 460 грн. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Отже, норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Оскільки між сторонами було укладено договір позики у вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, розрахунок погашення боргу прирівнюється до курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти на час виконання зобов`язань, на чому наполягав позивач та його представник, у задоволенні позовну в частині стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції слід відмовити. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Три відсотка річних розраховуються, виходячи з суми невиконаного зобов`язання - 60 000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення за період з 21.03.2019 року (закінчення строку договору та терміну виконання зобов`язань) по 11.07.2019 року (дата звернення до суду з позовом), що становить 113 днів помноженого на 3, поділеного на 100 та на кількість днів у році і складає 557,26 доларів або в еквіваленті 12 979,14 грн., оскільки відповідач обрав на виконання зобов`язань не валюту, визначену договором, а валюту України. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] пені, суд приходить до наступного. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Укладаючи договір позики сторони не обумовили можливість нарахування пені за прострочення виконання зобов`язань, механізм та порядок її, тому суд в частині вимог [PERSON] про стягнення штрафних санкцій у розмірі 167 439,37 грн. вважає за необхідне відмовити. За правилами ст. ст. 133, 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при пред`явленні позову [PERSON] сплатив держмито 9605 грн., тобто у максимальному розмірі, а також при поданні клопотання про забезпечення позову-384,20 грн. зазначена сума підлягає стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial