Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, зазначивши, що перебуваючи в трудових відносинах з комунальним підприємством «Міський тролейбус» на посаді водія тролейбуса, 01 квітня 2016 року близько 05.30 год., з вини відповідача, знаходячись в районі депо № 1 дільниці «ПівнГЗК», внаслідок нещасного випадку, отримав тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується актами форми Н-1, Н-5 розслідування нещасного випадку. Вина відповідача підтверджується рішенням засідання комісії з питань вирішення спорів у справах потерпілих по відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 31.10.2016 року ( протокол № 8 від 31.10.2016 року ), відповідно до якого, прийнято рішення про зменшення одноразової допомоги позивачу на 5 %, що в свою чергу вказує на ступінь вини потерпілого на зазначений відсоток, тим самим встановлено ступінь вини відповідача, який становить - 95 %. Внаслідок зазначеного нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, він 27.07.2016 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65 % та встановлена друга група інвалідності, внаслідок трудового каліцтва. 26.07.2017 року, він повторно пройшов огляд МСЕК, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 30 % та встановлена третя група інвалідності, внаслідок трудового каліцтва. В зв'язку з отриманими ушкодженнями він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. Тривалий процес лікування позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Тому виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 липня 2018 року, оцінює моральну шкоду в 65 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 119665,00 грн., просить стягнути з відповідача вказану суму в якості відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження його здоров'я. У судове засідання сторони не з'явилися, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені. Представник позивача адвокат Гузєв І.Г. до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та й відсутність позивача, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача до суду надав відзив, в обґрунтування відзиву зазначено, що відповідач не спростовує того факту, що нещасний випадок з позивачем стався під час виконання трудових обов'язків, і це підтверджується відповідними актами розслідування нещасного випадку форми Н-5, та Н-1. Проте з заявленим розміром компенсації за заподіяну моральну шкоду, вважає не співмірним з тими доводами та обставинами, які викладені в позові. Оскільки докази, на які посилається позивач можуть підтвердити лише наявність фізичного болю та страждання. При цьому, позивачем не доводиться того, які саме втрати нормальних життєвих зв'язків у нього відбулися, та чим підтверджується вжиття ним додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Як встановлено судом, згідно записів, що містяться в копії трудовій книжці, позивач [PERSON] працював в період з 19 вересня 2006 року по 25.07.2016 рік в Комунальному підприємстві «Міський тролейбус» (а.с. 45-48). 01 квітня 2016 року близько 05.30 год., з вини відповідача, знаходячись в районі депо № 1 дільниці «ПівнГЗК», внаслідок нещасного випадку, [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: Тяжка сполучена травма. Синдром здавлення тазу і нижніх кінцівок. Закрттий перелом лонних і сідничних кісток тазу з задовільним розташуванням уламків та без пошкодження органів малого тазу. Внутрішньотазова гематома. Гематоми імбібуючі в ділянку проміжності. Відкритий 2-Б тип уламковий перелом на кордоні нижньої третини і середньої третини лівого стегна зі зміщенням уламків. Обширна гематома, садна правого стегна. Гематома правої гомілки. Гематома в ділянці правої ступні. Рвана рана другого пальця правої ступні. Травматична десквамація нігтьової пластинки 1 пальця правої ступні. Респіраторний дістрессидром. Травматичний шок ІІ-ІІІ ступеню. Статтею 171 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 22 Закону України «Про охорону праці», роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об'єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов'язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. Пунктом 24 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року за №1232 встановлено, що нещасний випадок, що стався на підприємстві з працівником іншого підприємства під час виконання ним завдання в інтересах свого підприємства, розслідується комісією, утвореною підприємством, на якому стався нещасний випадок, за участю представників підприємства, працівником якого є потерпілий. Такий нещасний випадок береться на облік підприємством, працівником якого є потерпілий. Нещасний випадок на виробництві стався внаслідок наїзду на позивача тролейбусу ЗІУ-9, інв.. № 573, 1989 року випуску, від чого позивачу спричинено вищезазначені травми. Зазначений тролейбус є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу. Відповідно до п. 10 Акту форми Н-1, нещасний випадок стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку посадових осіб відповідача Комісія з розслідування нещасного випадку, ознайомившись з матеріалами розслідування, висновками медичних закладів, визнала нещасний випадок з [PERSON] таким, що пов'язаний з виробництвом, про що складається акт за формою Н-1 ( а.с. 14-37). Відповідно до акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом у відношенні рішенням засідання комісії з питань вирішення спорів у справах потерпілих по відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 31.10.2016 року ( протокол № 8 від 31.10.2016 року ), відповідно до якого, прийнято рішення про зменшення одноразової допомоги позивачу на 5 %, що в свою чергу вказує на ступінь вини потерпілого на зазначений відсоток, тим самим встановлено ступінь вини відповідача, який становить - 95 %. Внаслідок зазначеного нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, [PERSON] 27.07.2016 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65 % та встановлена друга група інвалідності, внаслідок трудового каліцтва. 26.07.2017 року, [PERSON] повторно пройшов огляд МСЕК, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 30 % та встановлена третя група інвалідності, внаслідок трудового каліцтва ( а.с. 8-13). У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я. Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина друга статті 153 КЗпП України). Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяно працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання від підприємства грошової суми за моральну шкоду залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України). За змістом статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, враховуючи те, що нещасний випадок стався під час перебування у трудових відносинах [PERSON] з КП «Міський тролейбус» а отже, наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу, з урахуванням глибини та тривалості її моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок трудового каліцтва, (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 212/7907/16-ц) та при визначенні суми моральної шкоди суд застосовує принцип розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги характер ушкоджень потерпілого, ступінь вини потерпілого в нещасному випадку (особиста необережність), об'єктивну оцінку нещасного випадку згідно обставин, встановлених в актах за формою Н-1 та Н-5, що зазначені судом, та тяжкість страждань [PERSON] Тому враховуючи викладене та роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, глибину та ступінь моральних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає в результаті трудового каліцтва, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, встановлення йому втрати професійної працездатності, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Оскільки позивач при зверненні до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1762,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial