Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним в частині покупця, визнання покупцем за договором, визнання права власності. Вимоги мотивовано тим, що 07.09.2005 року між ним та відповідачем [PERSON] була укладена угода про купівлю-продаж за 4700 доларів США будинку № 53 по вул. Орджонікідзе в м. Каховка Херсонської області, на підтвердження якої [PERSON] написав розписку про отримання грошей. 24.03.2006 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], який є сином позивача, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, ціна у якому зазначена в розмірі 7977 грн. Посилаючись на те, що [PERSON] у цьому договорі зазначений покупцем формально, оскільки коштів на прибання будинку не мав, а вказаний будинок придбаний на кошти позивача, його дружини та тещі [PERSON], просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Каховка Херсонської області, вул. Орджонікізде, 53, розташованого на земельній ділянці 490 кв.м., від 24.03.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №788, удаваним в частині покупця та ціни, визнати [PERSON] покупцем будинку за вказаним договором та визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок. Ухвалою суду від 28.04.2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено дружину [PERSON] - [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі за обставинами, викладеними у позові, просили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, також просили позов задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити, пояснив, що спірний будинок придбаний [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, на спільні кошти подружжя, тому вимоги позивача є безпідставними та спрямованими на позбавлення [PERSON] права власності на частину будинку, яке вона має як дружина відповідача. Крім того, просив застосувати позовну давність. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, також зазначила, що посвідчення договору проводилося із суворим дотриманням чинного на той час законодавства України та згідно волевиявлення сторін. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні зясовано, що 24.03.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок № 53 по вул. Орджонікідзе в м. Каховка Херсонської області (а.с.13). \~Відповідно до п.2, 3 договору продаж вчинено за 7977 грн., що відповідає вартості будинку, та які продавець отримав до підписання договору. \~Відповідно до п.12 даного вищезазначеного договору сторонам розяснено правові наслідки приховування реальної вартості будинку, а також зміст положень законодавства, в тому числі ст. ст. 235, 655 ЦК України. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання вартості предмета договору та обов'язок передати предмет договору новому власнику. Також покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок із наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Разом із тим, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому удаваним може бути як весь правочин, так і його частина. Зокрема, в частині його учасників, якщо буде встановлено, що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти вартість предмета договору, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховування іншої волі учасників угоди. Як вбачається з позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог\~\~\~[PERSON] посилався на правові підстави, передбачені ст. 235 ЦК України, зазначав, що житловий будинок придбано на кошти, отримані від продажу будинку в с. Томарино Бериславського району Херсонської області, худоби, зерна, сіна, а також кошти, що належали тещі позивача, яка перебувала в німецькому полоні, та\~\~просив визнати удаваним правочин в частині покупця. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні позивачем відповідно до вимог\~\~ст..ст. 11, 60 ЦПК України не було надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбавалось за рахунок його особистих коштів та для нього особисто, що саме він погоджував усі істотні умови придбання спірного приміщення з [PERSON] Суд не приймає до уваги пояснення [PERSON] про те, що саме позивач домовлявся з ним про купівлю-продаж будинку № 53 по вул. Орджонікідзе в м. Каховка Херсонської області та сплатив за нього 4700 доларів США в 2005 році, а також не приймає як доказ розписку від 07.09.2005 року про отримання вказаної суми коштів (а.с.4), оскільки, як вбачається з п.1 договору купівлі продажу від 24.03.2006 року (а.с.13), відповідач [PERSON] у 2005 році не був власником зазначеного будинку, а факт передачі грошових коштів особі, яка не є продавцем, сам по собі, не може слугувати доказом узгодження усіх істотних умов договору купівлі-продажу. Крім того, пояснення відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо того, що покупцем будинку був позивач [PERSON], суперечать не тільки змісту договору від 24.03.2006 року, який вони підписали особисто як продавець та покупець, але й заяві третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], яка зазначила, що посвідчення договору проводилося нею згідно з волевиявленням сторін (а.с.61). Пояснення свідка [PERSON] по справі є недопустимим доказом відповідно до вимог ч.2ст.59 ЦПК України, де зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися\~\~іншими засобами доказування, а тому суд не бере їх до уваги, оскільки відповідно до ст.212 ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків\~\~при запереченні факту вчинення або оспорюванні окремих частин правочину, який потребує письмової форми. Суд не приймає як доказ й розписку від 05.09.2005 року про отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 1900 доларів США від [PERSON] за продаж будинку (а.с.62), оскільки позивачем не доведено, що будинок № 53 по вул. Орджонікідзе в м. Каховка Херсонської області був придбаний ним саме за ці кошти. Оцінюючи надані сторонами в судовому засіданні докази в їх сукупності та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що й подальші його дії свідчать про фактичне прийняття ним виконання договору, так як сам по собі факт реєстрації у спірному житловому будинку не створює права власності на вказаний будинок та не доводить обставин, на які він посилається. Крім того, позивач після укладення договору купівлі-продажу від 24.03.2006 року, будучи достовірно обізнаним щодо умов цього договору, не оспорював його як в цілому, так і в частині покупця, до лютого 2015 року, коли відносини між його сином [PERSON] та невісткою [PERSON] погіршилися і остання звернулася до Каховського міськрайонного суду Херсонської області з позовом про поділ майна подружжя. Вказане свідчить про те, що позивач [PERSON] визнавав право власності за [PERSON], який проживав у будинку зі своєю сімєю. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині продавця, ціни та визнання покупцем за договором є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки вимога про визнання права власності на спірний житловий будинок є похідною від вимог про визнання правочину удаваним та визнання покупцем, вона теж не підлягає задоволенню. Заява представника третьої особи про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки третя особа не є стороною у справі.

Outcome: dismissed