Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Солодкий кошик» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Свої вимоги мотивувала тим, що 10 листопада 2018 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Солодкий кошик» на посаду охоронника. З лютого 2020 року ТОВ «Солодкий кошик» припинило виплату заробітної плати. Загалом заробітну плату він не отримував за період з 01.02.2020 року по 26.09.2020 року. Згідно ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня -5000 гривень. Отже, всього за сім місяців та двадцять шість днів відповідач заборгував йому заробітну плату в розмірі 37 394, 42 грн., з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі, які позивач і прохав стягнути. Крім того, за період з 26 вересня 2019 року по 26 вересня 2020 року він має право на компенсацію йому товариством з обмеженою відповідальністю «Солодкий кошик» грошових коштів за 24 дні щорічної основної відпустки в розмірі 4026, 72 грн. Прохав стягнути з відповідача на його користь вищевказану заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, звернулись до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток поштовим повідомленням з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] з 10.11.2018 року згідно наказу №12К від 09.11.2018 року був прийнятий на посаду охоронника у ТОВ «Солодкий кошик», а 26.09.2020 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.3). Згідно індивідуальної відомості Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу - [PERSON] ( форма ОК-7) вбачається, що за період з 10.11.2018 року по лютий 2020 року [PERSON] нараховувалася заробітна плата та сплачувалися страхові внески. ( а.с.4-5). Як вказує позивач, його останнім робочим днем у ТОВ Солодкий кошик» було 26.09.2020 року, період несплати йому заробітної плати становить з 01.02.2020 року по 26.09.2020 року, тобто за сім місяців та 26 днів. Згідно ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати у розмірі: з 1 січня 2020 року- 4723 гривні, з 1 вересня 2020 року - 5000 гривні. Враховуючи вищенаведене, за сім повних місяці ( лютий, 2020 року, березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року) заборгованість із заробітної плати, яку [PERSON] заборгувало ТОВ «Солодкий кошик» складає 33061 гривню, за 26 днів вересня 2020 року складає 4333,42 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до положень ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1 ст.6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Станом на дату звільнення [PERSON] мав право на щорічну оплачувану основну відпустку 24 календарних дні. Згідно ст.83 КЗпП України ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Оплата відпусток прирівнюється до заробітної плати і обкладається податком на доходи з фізичних осіб і відображається у формі 1 ДФ з ознакою доходу 101. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зi ст.83 КЗпП вона може бути стягнута на вимогу працівника за вci дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку i за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за вci дні невикористаної відпустки, виходячи iз середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до позиції ВС, викладеної в постанові №359/10023/16ц від 18.07.2018р., системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4026,72 грн. (з урахуванням податків і зборів). Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оцінюючи належність, допустимість а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved