Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] , Василівської міської ради Запорізької області, третя особа - Головний сервісний центр МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Територіальний сервісний центр МВС №2347, про визнання права власності на автомобіль марки ЗАЗ-110307, 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач вказав, що 30 грудня 2014 року [PERSON] за домовленістю з [PERSON] , [INFO] , придбав у останнього автомобіль марки ЗАЗ-110307, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1200 куб.м., кузов № [NUMBER] , зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , який знаходився на обліку Василівського МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області, за грошові кошти в еквіваленті 3000 доларів США. Після отримання грошових коштів [PERSON] передав [PERSON] вказаний транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та ключі від нього. Під час розрахунку між [PERSON] і [PERSON] була усна домовленість, що згодом вказаний автомобіль буде юридично переоформлений та укладений договір купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, з 30.12.2014 року транспортний засіб перебуває у відкритому, безперервному володінні позивача, який за власний рахунок утримує в технічно справному стані, але належним чином документи оформлені не були і перехід права власності до покупця не відбувся. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про переоформлення автомобіля, але останній ігнорував його вимоги. У подальшому зв`язок з [PERSON] було втрачено. В 2020 році позивач вирішив продати транспортний засіб, з цією метою приїхав за місцем проживання [PERSON] , де дізнався, що останній помер у 2015 році. Позивач вважає, що відповідно до ст.344 ЦК України, він набув право власності на автомобіль, оскільки добросовісно в 2014 року заволодів ним та понад п`ять років безперервно ним володіє, проте позбавлений можливості оформити право власності на автомобіль, тому вимушений звернутися до суду. З урахуванням викладеного, позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на автомобіль марки ЗАЗ-110307, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1200 куб.м., кузов № [NUMBER] , зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 24 червня 2003 року, який помер [INFO] . Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 28.12.2020 року було відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 28 січня 2021 року закрито підготовче судове засідання та цивільну справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Луценко С.М. не з`явилися, представник позивача надав заяву, у якій просив проводити судове засідання без участі позивача та представника позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове не з`явилася, надала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача - Василівської міської ради Запорізької області в судове не з`явився, надав суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника міської ради, вимоги позовної заяви залишає на розсуд суду, просять прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України. Представник третьої особи - Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Територіального сервісного центру МВС №2347 в судове засідання не прибув, надав письмові пояснення, які просив врахувати при прийнятті рішення по справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що автомобіль марки ЗАЗ-110307, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1200 куб.м., кузов № [NUMBER] , зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданому 24 червня 2003 року, належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач [PERSON] стверджує, що 30 грудня 2014 року він за домовленістю з [PERSON] , придбав у останнього автомобіль марки ЗАЗ-110307, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1200 куб.м., кузов № [NUMBER] , зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , за грошові кошти в еквіваленті 3000 доларів США. Після отримання грошових коштів [PERSON] передав [PERSON] вказаний транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та ключі від нього. Позивач стверджує, що користується цим автомобілем, використовує його для своїх власних потреб, витрачає кошти на його утримання, підтримує в належному стані, проте не може здійснити перереєстрацію автомобіля, оскільки власник автомобіля помер. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просить на підставі ст.344 ЦК України просить визнати за ним право власності на вищевказаний автомобіль, посилаючись на те, що починаючи з 30 грудня 2014 року він правомірно, законно, безперервно володіє зазначеним майном. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У свою чергу глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. В п.66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст.344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Як визначено в п.46 зазначеної постанови ВП ВС, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17). При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За змістом ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник (п. 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17). Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. Оскільки встановлено, що позивач [PERSON] володіє спірним майном на підставі договору купівлі продажу автомобіля, виключається можливість застосування до спірних правовідносин норми ст.344 ЦК України. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється, крім положень ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Судове рішення не може замінювати ці процедури. Позивачу по справі було достовірно відомо про вищевказаний порядок оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів, відомо про відсутність у нього, на момент передачі коштів та отримання автомобіля з технічним паспортом у фактичне користування, законних підстав для набуття права власності на спірний автомобіль. Отже, володіння позивачем [PERSON] спірним автомобілем не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, у цьому випадку не може бути застосований.

Outcome: dismissed