Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що з 23 квітня 1999 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ялтинського міського суду АР Крим 12 листопада 2013 року. За період шлюбу у 2004 році було спільно набуте майно, а саме: гараж в гаражному кооперативі №35, що знаходиться за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9. Позивач також зазначив, що після розірвання шлюбу домовленості щодо поділу зазначеного майна між ними не досягнуто та на теперішній час гаражем користується мати відповідача, яка не надає йому можливості користуватися гаражем, в той час як у нього є автомобіль, який він залишає біля будинку. У відповідача рухоме майно відсутнє, за останніми даними вона проживає в АР Крим, де працює, отримала громадянство Росії та повертатися в Україну не збирається. За викладених обставин, посилаючись на ст.ст.60, 70 СК України, позивач вважає, що гаражв гаражному кооперативі №35, що знаходиться за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9, є спільною сумісною власністю його та відповідача, так як він був набутий за період шлюбу та належить кожному з них по 1/2 частині, у звязку з чим просив розділити між ним та відповідачем [PERSON] спільно набуте майно, визнавши за ним право власності на гараж, що знаходиться в гаражному кооперативі №35 за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9, сплативши відповідачу [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину гаражу відповідно до висновку про вартість будівлі гаража. Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 03 червня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] Позивач та в його інтересах представник під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, просили позов задовольнити, визнавши за позивачем право власності на гараж, що знаходиться в гаражному кооперативі №35 за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9, сплативши відповідачу [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину гаражу відповідно до висновку про вартість будівлі гаража, що становить 5 000 грн. Представник відповідача під час судового розгляду справи позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. На обгрунтування заперечень зазначив, що ні позивач, ні відповідач не набули за час шлюбу у власність гараж в гаражному кооперативі №35, що знаходиться за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9 у м.Кіровограді, і дані факти не доведені позивачем. Аналогічна позиція, зазначена представником відповідача щодо заявленого позивачем позову, висловлена і представником третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Заслухавши позивача та в його інтересах представника, представника відповідача та третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. Так, предметом позову позивач [PERSON] визначив розподіл спільного сумісного майна подружжя гаражу №35, який знаходиться в гаражному кооперативі №35 по вул.Хабаровській, 9 у м.Кіровограді. Як на підстави позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя позивач вказував на те, що в період зареєстрованого з відповідачем шлюбу у 2004 році ним спільно з відповідачем було придбано майно гараж у гаражному кооперативі №35, що знаходиться за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9, та, поскільки, після розірвання шлюбу домовленості щодо поділу гаражу не досягнуто, позивач змушений звернутися до суду з позовом про поділ зазначеного майна в судовому порядку. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що з 23 квітня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було укладено в Центральному відділі реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис №162 (свідоцтво про одруження серії І-ОЛ №014236). Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 12 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2013 року, шлюб, зареєстрований 23 квітня 1999 року між [PERSON] та [PERSON], у Центральному відділі реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис №162, було розірвано. Зазначені обставини визнані сторонами та представниками сторін та в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню. Судом також встановлено, що з 22 жовтня 2004 року [PERSON] являється членом гаражного кооперативу «Біанка», що знаходиться за адресоюм.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9. Гараж за №35. Відповідно до довідки №1 від 22 квітня 2015 року гаражного кооперативу «Біанка» та інформації гаражного кооперативу від 26 червня 2015 року, - гараж №35 в гаражному кооперативі «Біанка» 03 жовтня 2014 року на підставі заяви [PERSON], нотаріально посвідченої нотаріусом м.Москва [PERSON] 22 вересня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за №1П-390, було переоформлено на [PERSON] Відповідно до інформації ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 28 квітня 2015 року №293-17/20 право власності на нерухоме майно за адресою м.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9, гараж №35 станом на 01.01.2013 року не зареєстровано. Під час судового розгляду справи позивач зазначив, що гараж є спільною сумісною власністю його та відповідача, так як його було придбано в період шлюбу за усною угодою (домовленістю) у сусіда за 200 доларів США, при цьому будь-які письмові розписки, договори купівлі-продажу не укладалися та нотаріально не посвідчувалися. Крім того, під час судового розглядусправи, в судове засідання 16 жовтня 2015 року позивач також надав розписку, написану [PERSON] 31 липня 2015 року, за змістом якої останній зазначив, що він 22 жовтня 2004 року отримав від [PERSON] суму в розмірі 200 доларів США за проданий ним гараж в кооперативі «Біанка» по вул.Хабаровська, 9 (гараж №35). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. З огляду на зазначене, судом відзначається, що зазначена розписка, написана 31 липня 2015 року, не свідчить про укладений 22 жовтня 2004 року правочин між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.п.1 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Підпунктами 23, 24 зазначеної Постанови Пленум надав розяснення, за якими, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача,обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Отже, на позивача [PERSON] поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тим самим, із зазначених положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач [PERSON] та в його інтересах представник під час судового розгляду справи не довели суду в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України, шляхом подання належних та допустимих доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України), зазначених фактів, зокрема, що гараж №35 в гаражного кооперативі «Біанка», що знаходиться за адресоюм.Кіровоград, вул.Хабаровська, 9 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, який був придбаний в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, не доведеночас та джерела придбання зазначеного майна, при цьому, під час судового розгляду справи, яка розглянута судом відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, які надані сторонами, судом також не встановлено, що в період шлюбу подружжям вносилися пайові внески на гараж в гаражний кооператив, що є підставою для відмови в задоволенні позову позивача [PERSON] за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, серед інших витрат, належать витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду (ст.79 ЦПК України). Відповідно до ст.85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові ( у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» №590 від 27 червня 2006 року, граничний розмір компенсації витрат у цивільній справі, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. В свою чергу, норма відшкодування витрат на відрядження для працівників підприємств усіх форм власності (крім державних службовців та осіб, які направляються у відрядження підприємствами, що повністю або частково утримуються за рахунок коштів бюджетів) (згідно з абз. 4 пп. 140.1.7 Податкового кодексу України ) в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року у межах України становить 243 грн. 60 коп. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано розрахунок витрат відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України , повязаних з переїздом до іншого населеного пункту для участі в судових засіданнях, за яким, витрати представника відповідача для участі в одному судовому засіданні складають 243 грн. 60 коп. (як добові витрати під час відрядження по Україні), при цьому, представник відповідача для участі в судових засіданнях по даній справі здійснював переїзд з м.Долинська, де він зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Долинської міської ради в серпні, 2015 року №1964, до м.Кіровограда 26.01.2015 року, 11.03.2015 року, 22.04.2015 року, 03.06.2015 року, 23.06.2015 року, 20.08.2015 року та 16.10.2015 року, що становить 1 705 грн. 20 коп. (7 х 243 грн. 60 коп. = 1 705 грн. 60 коп.). Разом з тим, виходячи з положень ч.1 ст.88 ЦПК України, за якими стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, враховуючи при цьому, що понесені представником відповідача витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту для участі в судових засіданнях документально будь-якими доказами (квитанціями, чеками, проїзними документами) не підтверджені, суд вважає, що понесені сторонами витрати, повязані з розглядом справи, які полягають у витратах сторони відповідача та в її інтересах представника, що повязані з явкою представника відповідача до суду, слід залишити по фактично понесеним сторонами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed