Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Запорізького районного суду з позовною заявою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на частину, яка знаходиться в спільній власності житлового будинку з господарськими спорудами та на частину, яка знаходиться в спільній власності земельних ділянок: площею 0,2500 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами та площею 0,0800 га. - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в [ADDRESS]. [INFO] помер батько позивача - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на частину, яка знаходиться в спільній власності житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані в [ADDRESS] та частину, яка знаходиться в спільній власності земельних ділянок: площею 0,2500 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами та площею 0,0800 га. - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в [ADDRESS]. Іще при житті, а саме, 19.07.2004 року, батько позивача - [PERSON], склав заповіт, в якому він зробив заповідальне розпорядження: все належне йому на час смерті майно він заповідав позивачу та його братові - [PERSON]. Позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в зв'язку з чим була відкрита спадкова справа. Його брат - [PERSON] від спадщини відмовився в нотаріальному порядку. Спадкоємці на обов'язкову частку відсутні. Після спливу строку на прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріуса з проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, однак йому було відмовлено в цьому в зв'язку з тим, що відсутнє нотаріальне посвідчення правоустановчого документу - Біржового договору купівлі-продажу на спадковий будинок, про що 18.06.2014 року була видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому позивач повинен був звернутися до суду з позовною заявою. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача за довіреністю надала заяву суду, в якій від імені позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просить суд розглядати справу без її участі, без фіксування судового процесу. Відповідач - представник Територіальної громади в особі Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з'явився, надали суду заяву про визнання позовних вимог та відсутність будь-яких заперечень, просять розглянути справу в відсутність їх представника. Представники третіх осіб - Запорізької районної державної нотаріальної контори та Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження спадкодавця на випадок його смерті. Згідно зі ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджений наданим суду свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER], виданим 16.06.2011 року Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області. Судом встановлено, що спадщину, відкриту після смерті [PERSON] прийняв її чоловік - [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як мешкаючий і спадкодавницею на час відкриття спадщини за однією адресою, що підтверджено довідкою №261 від 19.06.2014 року, виданою Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджений наданим суду свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER], виданим 10.12.2013 року Відділом РАЦСу Запорізького РУЮ у Запорізькій області. Судом встановлено, що, іще за життя, а саме,19. 07.2014 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, реєстровий №119, в якому він зробив заповідальне розпорядження: все належне йому на час смерті майно він заповідав позивачу - [PERSON] та [PERSON]. Вищевказаний заповіт не змінений та не відмінений. Однак, в законодавчо встановлений строк прийняв спадщину за заповітом, відкриту після смерті [PERSON] лише позивач, про що ним своєчасно була надана до Запорізької районної державної нотаріальної контори відповідна заява, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи № 41/2014 року, наданої суду Запорізькою районною державною нотаріальною конторою. В матеріалах спадкової справи знаходиться заява [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом. Таким чином, суд встановив, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Померлого [INFO] є позивач. Відповідно до п.п. 14.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої Запорізькою районною нотаріальною конторою вбачається, що нотаріусом відмовлено позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв'язку з наданням ним правовстановлюючого документа на спадковий будинок - Договір купівлі-продажу, який був зареєстрований на товарній біржі, а не в нотаріальному порядку. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 28.05.1996 року Запорізькою Товарною біржею «Титан-Інвест», реєстраційний № Н-1228. Оскільки, при укладенні договору усі вимоги, передбачені ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» між сторонами були виконані, з часу укладення до теперішнього часу Договір ніким не оспорювався, право власності померлої бабусі було зареєстроване належним чином в ЗМБТІ, тому суд вважає, що у спадкодавців існувало право власності на цю нерухомість. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до правовідносин щодо виникнення права власності на спадкове майно у спадкодавців поширюються дії норми ЦК УРСР 1963 року, чинних на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Зі змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди,які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація ЗМБТІ за спадкодавцями права спільної сумісної власності на будинок не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно зі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить спадкоємцям на загальних підставах зі збереженням його цільового призначення. Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року встановлює, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Право спільної власності [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки: площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (кадастровий №2322184600:08:002:0689), площею 0,08 га. для ведення особистого селянського господарства (кадастровий №2322184600:08:002:0690), що розташовані в [ADDRESS] підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії 11-ЗП №017930, виданим 09.02.2001 року Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області та Витягами ДЗК від 12.07.2014 року. Згідно ст. 370 ч. 2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, суд вважає, що частки [PERSON] та [PERSON] в спадковому житловому будинку та спадкових земельних ділянках, що розташовані в [ADDRESS] є рівними, а саме, ? частина та ? частина. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Згідно п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 17.10.2011 року №868 правовстановлюючими документами на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення його позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved