Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що йому, як члену ЖБК «Восход-4», та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , дочці - [PERSON] та сину [PERSON] на підставі ордера [NUMBER] від 24 червня 1975 року на жиле приміщення на сім`ю у складі 4-х осіб була надана квартира [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру Серія [NUMBER] від 11 жовтня 2001 року вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності (одноособово). [INFO] померла дружина позивача, [PERSON] . На даний момент у вказаній квартирі зареєстровані 5 осіб, а саме: сам позивач, [PERSON] , його син, [PERSON] , його дочка, [PERSON] , та онуки позивача, [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі у справі були зареєстровані у вказаній квартирі як члени сім`ї позивача. У 2005 році відповідачі добровільно залишили квартиру і виїхали на постійне місце проживання у сільську місцевість, де дочка позивача придбала будинок. Адреса місця проживання відповідачів позивачу не відома. У квартирі, де зареєстровані відповідачі, не залишилось будь-якого їх майна та особистих речей. З моменту добровільного залишення відповідачами минуло 15 років і за цей час позивач не чинив жодних перешкод відповідач у користуванні житлом. Перед від`їздом відповідачі обіцяли добровільно знятися з реєстрації у квартирі, однак цього так і не зробили. Через реєстрацію відповідачів у квартирі позивач, який є пенсіонером, змушений нести зайві та невиправдані матеріальні витрати за нараховані на відповідачів платежі по утриманню квартири і прибудинкових територій та надані комунальні послуги. Крім того, протягом останніх десяти років на адресу позивача з різних банківських установ, судів та виконавчої служби надходить кореспонденція щодо боргових зобов`язань дочки позивача - відповідача [PERSON] та онука позивача - відповідача [PERSON] , що додає йому небажаних психологічних навантажень і переживань за його майно, хоча особисто він сам не має будь-яких боргових зобов`язань. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки, призначено перше судове засідання, в яке постановлено викликати учасників справи та свідків. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами та третьою особою не було отримано, а конверти разом з даними документами повернулись до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання». Представник позивача - [PERSON] підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому, та просив повністю задовольнити. Зазначив, що не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Також, відмовився від клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] , які за станом здоров`я не змогли прибути у судове засідання. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідачами не використано право подання відзиву на позовну заяву, третьою особою письмових пояснень не подано. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, інтереси якого представляє його представник, а також відповідача і третьої особи та, за згодою представника позивача, ухвалити заочне рішення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є невісткою позивача та разом із її чоловіком, сином позивача - [PERSON] , здійснює догляд за позивачем, [PERSON] , який хворіє. Свідок засвідчила, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають з 2005 року. Зі слів позивача, з яким вона постійно спілкується, їй відомо, що відповідачі добровільно залишили квартиру. У квартирі немає речей відповідачів, вони не цікавляться квартирою та не надають коштів на її утримання. Позивач не чинив перешкод відповідачам у користуванні житлом. Як відомо свідку, відповідач [PERSON] придбала будинок в сільській місцевості і там проживає з дітьми, однак адреса їх проживання не відома. Відповідач [PERSON] не підтримує будь-які зв`язки з батьком, в тому числі за допомогою телефону, станом його здоров`я та життям не цікавиться. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, вислухавши пояснення представника позивача, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на підставі рішення № 653 від 14 липня 1975 року [PERSON] було видано ордер № [NUMBER] на житлове приміщення на родину з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - син, на право заняття трьох кімнат у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру Серія [NUMBER] від 11 жовтня 2001 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання № 11761135 від 20.02.2020 за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою [ADDRESS] . Крім того, у вказаному житловому приміщенні, згідно з витягом № 11761107 від 20.02.2020 з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 20.02.2020 зареєстровані ще три особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Відповідно до акту, складеного Житлово-будівельним кооперативом «Восход-4», [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , не проживають за даною адресою з 2005 року, майна та власних речей зазначених осіб в квартирі немає. За матеріалами справи убачається, що за адресою належної позивачу на праві приватної власності квартири надходить кореспонденція на ім`я відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в тому числі щодо їх боргових зобов`язань. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідачі у строк понад один рік не проживають в житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності. Відповідно до ч. 1, 3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідачі понад один рік без поважних причин не проживають у квартирі [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Житлово-будівельний кооператив «ВОСХОД-4» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю відповідачів у житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи наведене та

Outcome: approved