Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, та свої вимоги мотивує тим, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації по відношенню до України, а саме, на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, зазначеними в паспорті громадянина України. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Первомайськ Луганської області та його вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україною території - м. Суми Сумської області. Зазначає, що він звертався до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за якою рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2017 року у цивільній справі №591/7030/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що його вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотної моральної шкоди. Зазначає, що до вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області він вів спокійне життя пенсіонера. При цьому, до початку військових дій і окупації м. Первомайськ разом з частиною Луганської області Російською Федерацією, він відкрито засуджував російську агресію в Криму і активно відстоював свою проукраїнську громадянську позицію. Як встановлено зазначеним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2017 року у цивільній справі № 591 /7030/16-ц, після захоплення м. Первомайськ проросійськими і найманцями, почала діяти жорстка російська пропаганда, противників якої піддавали фізичному примусу, через що він, як активний прихильник соборності України, постійно почував себе у небезпеці. З весни 2014 року в місті Первомайськ відбувалися проросійськи мітинги, на яких агітували громадян до приєднання Луганської області до Російської Федерації. Місто заповнили невідомі агресивно налаштовані особи, які погрожували та залякували, патріотично налаштованих мешканців міста. Одночасно з цим активно поширювалась російська пропаганда, яка розповсюджувала чутки про важку військову техніку, яка рухалась в напрямку Первомайська та про те, що незабаром місто буде окуповане російськими військами. Влітку 2014 року Первомайськ зазнав руйнувань внаслідок обстрілів проросійських найманців та російськими регулярними військами. Складною була і гуманітарна ситуація - припинилося електропостачання, водопостачання, не було зв`язку. В місті продовжувались безлади, спричинені проросійськими найманцями та представниками силових відомств Російської федерації. Окрім зовнішніх факторів, сильно впливала на позивача складна ситуація в родині, адже рідний брат не поділяв його проукраїнську патріотичну громадянську позицію, в результаті, чого їхні стосунки ускладнились. До того ж, він мав опікуватись своїми батьками похилого віку. Зрештою, 10 жовтня 2014 року, не витримавши сильного психологічного тиску та відчуття страху, він був змушений зібрати речі та виїхати з рідного Первомайська та переїхати до міста Суми. Його батьки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , через свій похилий вік та стан здоров`я, не змогли поїхати з ним. Зважаючи на критичну ситуацію в окупованому Первомайську, він не мав змоги приїхати на їх похорони. Зазначає, що представниками окупаційної адміністрації російської Федерації на тимчасово окупованій території Луганської області України була створена реальна загроза його життю, здоров`ю, а також життю і здоров`ю членів його родини. У зв`язку з цим, він зазнав значних душевних страждань. Моральні страждання були обумовлені ще й тим, що він був змушений покинути рідне місто, близьких йому людей, друзів та знайомих. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 1 128 965,67 грн. (один мільйон сто двадцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 67 коп.), що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 21 листопада 2018 року позивач подав до суду документи на виконання ухвали про залишення без руху від 12 листопада 2018 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 19 лютого 2019 року о 10 год. 00 хв. 19 лютого 2019 року у зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, підготовче засідання відкладено до 15 квітня 2019 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу для розгляду по суті на 10 липня 2019 року о 15 год. 00 хв. 10 липня 2019 року у зв`язку з зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. в розгляді кримінальної справи, слухання справи відкладено до 09 жовтня 2019 року о 16 год. 00 хв. 09 жовтня 2019 року у зв`язку із незабезпеченням проведення відеоконференції по даній справі, розгляд справи відкладено до 06 грудня 2019 року. 06 грудня 2019 року для необхідності з`ясування обставин, на які посилається представник позивача, та наданням письмових пояснень по справі оголошено перерву до 23 грудня 2019 року о 09 год. 20 хв. 16 грудня 2019 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення (а.с.192-196). 23 грудня 2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по кримінальній справі, розгляд справи відкладено до 31 січня 2020 року. В зазначене судове засідання позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, відзиву на позов подано не було. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до довідки від 10 жовтня 2014 року №5924000007 позивача [PERSON] взято на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. В довідці зазначено, що позивач дійсно проживав за адресою: [ADDRESS] і перемістився з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] (а.с.10). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2017 року у справі №591/7030/16-ц, провадження №2-о/591/49/17 встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] 10 жовтня 2014 року з окупованої території міста Первомайськ, Луганської області, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Рішення набрало законної сили 21 квітня 2017 року (а.с.81-86). Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, позивач змушений покинути рідне місто, близьких йому людей, друзів та знайомих. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 р., ІV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст..2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 35000 Євро, позивача довів в судовому, що внаслідок його вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області внаслідок саме збройної агресії РФ проти України він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він жив до збройної агресії РФ проти України, а тому наявні підстави для задоволення його вимог в повному обсязі.. На підставі вищевказаного, ст. 8 Конституції України, ст..ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 р., Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст..ст. 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved