Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.06.2005 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 090501-16/23 за умовами якого відповідач надав йому, як фізичній особі, під проценти кредит у розмірі 267461,00 доларів США, зі строком повернення до 22.06.2020, а він зобов`язався кредитні кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Довготривалий час зобов`язання за кредитним договором ним, як позичальником, виконувалися належним чином, однак через зростання курсу національної валюти України порівняно до долару США, за ним утворилася заборгованість розмір якої, як стверджував відповідач, станом на 17.03.2017 становив 27655,78 доларів США та яка складалася з: заборгованості за кредитом у розмірі 27059,84 доларів США., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 518,07 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 59,50 доларів США та пені у розмірі 18,37 доларів США. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська із позовом у якому просив суд стягнути вказану заборгованість. За наслідками судового розгляду справи заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2017 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені у повному обсязі. Цим рішенням з нього на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором № 090501-16/23 від 22.06.2005р. у сумі 27 059,84 доларів США (двадцять сім тисяч п`ятдесят дев`ять доларів 84 цента), а також судовий збір у розмірі 10947,06 грн. Рішення суду набрало законної сили 07.11.2017 та було звернуто до примусового виконання (виконавче провадження № 58391883, Новокодацький відділі ДВС у місті Дніпрі). Державним виконавцем сума боргу була розрахована у 746039,79 грн. Під час виконавчого провадження державним виконавцем було описане та заарештоване належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме паркувальне місце поз. 10 у приміщенні № 106 підвалу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв.м. Вартість цього об`єкту під час виконавчого провадження, станом на 26 березня 2020 року, була розрахована у 318100 грн. Вказаний об`єкт нерухомості був реалізований на корить [PERSON] , а кошти в сумі 318100 грн. були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом. Посилаючись на виписки по банківським рахункам, на які здійснювалося погашення боргу за кредитом, позивач стверджує, що за період з липня 2005 року по квітень 2020 року ним на користь банку були сплачені кошти у загальній сумі 412846,58 доларів США, що більш ніж у півтора рази перевищує суму отриманого ним кредиту. При цьому, 14320,79 доларів США зі сплачених ним коштів були списані банком на погашення комісії (винагороди банку). Вважає, що укладений між ним та відповідачем крединий договір підлягає визнанняю недійсним частково, оскільки містить несправедливі умови (п. 1.1, п. 2.2.9, п. 2.3.1, п. 3.1, п. 3.7, п. 3.11, п. 4.3) згідно із якими до обов`язків позичальника включені витрати, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, комісії, винагороди та можливості банку в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки за кредитом. Також, позивач у позові стверджує, що умови кредитного договору, які відповідають вимогам закону, були виконані ним у повному обсязі, заборгованість за кредитом погашена, у зв`язку з чим зобов`язання припинилося його виконанням, у зв`язку із викладеним просить визнати недійсними, зокрема, п. 1.1, п. 2.2.9, п. 3.1, п. 3,7, п. 3.11 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23, який був укладений 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору № 3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язку позичальника щодо сплати комісій (винагород) на користь банку; визнати недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23 укладеного 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення розміру процентної ставки; визнати кредитний договір № 090501-16/23 укладений 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» припиненим. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 22 грудня 2020 року від представника третьої особи - Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшли пояснення на позовну заяву у яких він просив суд ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до вимог чинного законодавства та розглядати справи за відсутності представника відділу виконавчої служби, а також долучено належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 58391883. 05 січня 2021 року представник відповідача [PERSON] на електронну адресу суду надіслав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності. У підготовчому судовому засіданні 04 березня 2021 року представник позивача адвокат Шклярук Д.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, зазначив, що строк дії кредитного договору, який був укладений між сторонами, встановлено до 22.06.2020, у зв`язку з чим, позовну давність слід обраховувати після закінчення строку дії кредитного договору. 04 березня 2021 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська постановлено, без виходу до нарадчьої кімнати, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Представник позивача письмово підтримав вимоги позовної заяви, просив позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Від представника відповідача надійшла заява в якій він просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22 червня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 090501-16/23 за умовами якого банк надав позивачу у кредит готівкою грошові кошти в іноземній валюті в загальному розмірі 267461,0 дол. США зі сплатою 11 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, 0,18 % щомісячної комісії (винагороди банку) від суми виданого кредиту, а також комісії за дострокове повернення кредиту у відповідності до п. 3.11 кредитного договору. Кредит було видано позичальникові на строк до 22 червня 2020 року для придбання житлової нерухомості. 18 лютого 2011 року між сторонами було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, яким сторони узгодили зміни, зокрема, щодо процентної ставки за користування кредитом, визначивши її у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Також судом встановлено, що сума кредиту була отримана [PERSON] у повному обсязі, що підтверджено банківськими виписками по рахункам, на які [PERSON] здійснювалося погашення боргу, оригінали яких містяться в матеріалах іншої цивільної справи № 205/1925/17 (пров. № 6/205/101/20) та які досліджувалися судом. Юридичний факт отримання позичальником на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором, суми кредиту, також не оспорювався стороною позивача. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, розмір якої станом на 17.03.2017 становив 27655,78 доларів США та яка складалася з: заборгованості за кредитом у розмірі 27059,84доларів США., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 518,07 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 59,50 доларів США та пені у розмірі 18,37 доларів США. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2016 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені у повному обсязі. З позивача на користь банку була стягнута заборгованість за кредитом у сумі 27 059,84 доларів США, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 07.11.2017. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд згаданого заочного рішення було залишено без задоволення. 30 січня 2018 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська був виданий виконавчий лист на виконання заочного рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2016 по справі № 205/1925/17-ц. Постановою Новокодацького відділу ДВС м. Дніпра від 14.02.2019 було відкрито виконавче провадження № 58391883, яке станом на 19.04.2021, не завершено. Як вбачається із постанови про відкриття виконавчого провадження під час виконавчого провадження державним виконавцем сума боргу була визначена у національній валюті України гривні та розрахована у загальному розмірі 746039,79 грн. Під час виконавчого провадження, в порядку виконання судового рішення, державним виконавцем було описане та арештоване належне позивачеві нерухоме майно - паркувальне місце поз. 10 у приміщенні № 106 підвалу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв.м. Згідно із наявним у матеріалах виконавчого провадження № 58391883 звітом про оцінку майна вартість паркувального місця була розрахована у сумі 318100 грн. Цей об`єкт нерухомого майна був в порядку примусового виконання рішення відчужений на корить покупця [PERSON] , а виручені від продажу кошти в сумі 318100 грн. були спрямовані виконавцем по погашення суми боргу [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, після продажу, в порядку примусового виконання судового рішення, належного позивачеві нерухомого майна розмір боргу позивача становив 427939,79 грн. Пунктом 1.1 (після внесення змін і доповнень п. 7.1) кредитного договору передбачений обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитора щомісячну комісію (винагороду) у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за користування кредитом, а також комісію за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11. Умови щодо наявності у позичальника обов`язків щодо сплати комісій також закріплені у п. п. 2.2.3, п. п. 2.2.8, п. 3.1, п. 3.7, які, за своїм змістом є відсилочними до п. 1.1 кредитного договору (після внесення змін і доповнень п. 7.1) та п. 3.11, які у цій частині є основними та які по-суті передбачають наявність відповідних обов`язків у позичальника. Окрім того, пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість банку в односторонньому порядку, без погодження із позичальником, збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. Як вбачається із виписок по банківським рахункам на які [PERSON] здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором № 090501-16/23, та які були досліджені судом із матеріалів справи № 205/1925/17 (пров. № 6/205/101/20), за період дії кредитного договору позичальником на користь банку в порядку погашення заборгованості було сплачено загалом 412846,58 доларів США. З коштів, які [PERSON] сплачував щомісячно на користь відповідача в рахунок погашення боргу, позивачем самостійно, за період з липня 2005 року по квітень 2020 року були утримані в якості комісії (винагороди за користування кредитом) грошові кошти в сумі 36\~059,46 дол. США, що беззаперечно підтверджується виписками по рахункам, які були досліджені судом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.\~ Згідно із ст. ст. 3, 627 ЦК України договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Стаття 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Проаналізувавши зміст кожного пункту оспорюваного договору, суд дійшов висновку, що в частині, яка стосується обов`язку позичальника щодо сплати комісійних винагород, оспорюваний договір слід визнати недійсним, з таких підстав. Оскільки відповідно до умов кредитного договору, який укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання житлової нерухомості, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Національний банк України в листі від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» звернув увагу на наступне. При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України (відповідно до яких об`єктом зобов`язання є дії однієї сторони на користь другої), а також вимогами частини 17 статті 1 Закону «Про захист прав споживачів», частини 5 статті 1 розділу 1 та статті 4 розділу ІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У зобов`язанні мають бути чітко визначені його суб`єкти та конкретизований його об`єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов`язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов`язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов`язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, в тому числі оплатою винагород за надання кредиту. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Зі змісту кредитного договору із змінами та доповненнями встановлено, що, п. 1.1 (із змінами та доповненнями), а також п. 2.2.3, п. 2.2.8, п. 3.1, п. 3.7, п. 3.11 передбачена комісійна винагорода за користування кредитом, а також комісійна винагорода за дострокове повернення кредиту. Наявність вказаних умов суперечить п. 3.6 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. ч. 3, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору у частині цих умов недійсним. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та за його користування, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно з вимогами цього Закону банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк учиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, комісія (винагорода) за видачу/обслуговування/користування кредитом, комісія за дострокове повернення кредиту та інші комісійні витрати є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». До таких\~висновків дійшов\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~в постанові\~від 12.12.2018\~р.\~за наслідками\~розгляду справи № 444/484/15-ц. Від таких висновків Верховний Суд в порядку, передбаченому ст.ст. 403-404 ЦПК України, не відступав. Таким чином, сплата позичальником [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» щомісячної винагороди (комісії) за користування кредитом, як і інших, передбачених договором комісійних винагород, не кореспонудється із наведеними нормами цивільного законодавства. Також, не можуть вважатися такими, що відповідають згаданим нормам Закону і положення п. 2.3.1 кредитного договору (щодо можливості банку самостійно, без погодження із позичальником змінювати розмір процентної ставки), оскільки такі умови договору дають право банку змінювати відсоткову ставку на власний розсуд, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін кредитного договору на шкоду споживачу. За змістом п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення правовідношення віднесено до способів захисту цивільних прав та інтересів. Статтею 598 ЦК України передбачені підстави припинення зобов`язання. Зокрема,\~ зобов`язання\~припиняється частково\~або у\~повному обсязі\~на підставах,\~встановлених договором\~або законом. Припинення зобов`язання\~на вимогу\~однієї із\~сторін допускається\~лише у\~випадках,\~встановлених договором\~або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, зважаючи, що розмір залишкової заборгованості [PERSON] перед АТ «КБ «ПриватБанк», розрахований у виконавчому провадженні № 58391883, є значно меншим від суми сплаченої позичальником на користь банку в якості заборгованості за кредитом комісійної винагороди, яка повернута споживачеві не була, у відповідності до положень п. 7 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 598, 599 ЦК України правовідношення за кредитним договором № 090501-16/23 слід визнати припиненими. Як убачається із виписок по рахункам, усі кошти, що сплачувалися [PERSON] на користь відповідача (412846,58 доларів США), цілком були спрямовані на погашення заборгованості, що утворилася. Позовні вимоги у частині визнання недійсними вимог п. 4.3 кредитного договору задоволенню не підлягають, оскільки вимоги цього пункту фактично зводяться до обов`язку компенсації витрат на правничу допомогу, що можуть виникнути у випадку вирішення будь-яких спорів щодо кредитного договору в судовому порядку. Доводи представника відповідача щодо застосування до вимог позивача позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на наступні обставини. На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦКУ, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач звернувся до суду з цим позовом 09.12.2020. Вимоги позову, зокрема, стосуються визнання недійсним окремих частин кредитного договору, та визнання зобов`язань за ним припиненими, строк дії якого встановлено до 22.06.2020, в зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованим твердження представника позивача про те, що позовна давність починає спливати після закінчення строку дії кредитного договору. Тому, враховуючи встановлені обставини, позов підлягає задоволенню і як встановлено судом строк позовної давності позивачем для звернення з такими позовними вимогами не пропущено. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, оскільки заявлені позивачем вимоги є частково обґрунтованими.

Outcome: partial