Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів та просив суд стягнути з відповідача - [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч), 00 грн, пеню в сумі 132712,80 грн; індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 96024,00 грн; три проценти річних від суми прострочення в сумі 13391,39 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на наступне. Відповідач по справі [PERSON] - є директором Фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство з 04.10.1991 року. Відповідно до усної домовленості з позивачем, [PERSON] він повинен був укласти договір купівлі продажу частини нежитлової будівлі розміром 61 кв.м. по [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві власності. На підтвердження укладеної в майбутньому угоди він отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 60 000 (шістдесят тисяч) гривень та надав позивачу власноручно написані розписки (копії розписок до позову додаються). Але громадянин [PERSON] не підготував документи для продажу нерухомого майна та, як пізніше з`ясувалося, взагалі не мав жодного права продавати вищевказане нерухоме майно, так як воно перебуває під арештом. Тобто, громадянин [PERSON] не маючи жодних правових підстав для продажу вищевказаного нерухомого майна, через накладення безліч арештів, отримав неправомірну вигоду, шляхом обману та зловживанням довірою. Він позивача запевнив, що майно не перебуває під арештом, а лише потрібно підготувати документи для укладення угоди купівлі-продажу, для цього йому був потрібен деякий час. В діях громадянина [PERSON] вбачаються ознаки кримінального правопорушення шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. З данного приводу позивач звернувся до Іванівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції ГУНП в Одеській області з відповідною заявою про злочин. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 12019160290000027, що посвідчується витягом з ЄРДР, копія якого до позову додається. Вищевказаними розписками не встановлена дата, до якої сторони мають укласти договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, а тому позивач вважає, що попередній договір не був укладений сторонами, оскільки термін виконання зобов`язання є суттєвою умовою договору. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Належну йому частину нежитлової будівлі не продав, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 60 000 грн. не повернув. Відповідачу 24.01.2019 року була направлена вимога цінним листом з вкладенням щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 60 000 грн. Однак лист повернувся з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (копія листа з відміткою додається). Відповідач вважається таким, що порушив зобов`язання повернути безпідставно отриманні кошти в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Ч.1 ст. 1213 ЦК України встановлює, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Несплата відповідачем суми боргу протягом тридцятиденного терміну з моменту пред`явлення вимоги (про що зазначено вище), є простроченням виконання грошового зобов`язання. Отже, оскільки усні та письмові звернення, телефоні дзвінки до відповідача про повернення безпідставно отриманих грошових коштів виявились безрезультатними, позивач вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права. За результатами розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення відповідно до ухвали Іванівського районного суду Одеської області від 02.06.2020 року було скасовано заочне рішення суду від 19.03.2020 року та призначено судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідач надав відзив на позов в якому обґрунтував свою позицію, щодо невизнання позовних вимог та посилався на те, що в матеріалах справи наявні розписки [PERSON] від 24.12.2011 р., 23.06.2012 р., 16.02.2012 р., 27.02.2012 р. Відтак, в першій розписці від 24.12.2011 р. [PERSON] зазначив, що грошові кошти у розмірі 40 000 гри. (сорок тисяч) він отримав в якості завдатку за укладення договору купівлі- продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 61 м2. Також, прописав, що зобов`язується заключити договір купівлі-продажу даної нерухомості після отримання гос акту на землю. Представник відповідача Звертає увагу суду на той факт, що в наступних розписках від 23.06.2012 р.,16.02.2012 р., 27.02.2012 р. присутні посилання на той факт, що грошові кошти отриманні [PERSON] в якості завдатку за укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . З наведеного слідує, що фактично між сторонами було укладено попередній договір у відповідності до положень ст. 635 ЦК України. Представник відповідача посилається на постанови ВСУ від 07 серпня 2019 року у справі № 552/4608/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 30.08.2018 у справі № 334/2517/1 б-ц та вважає що кошти отримані відповідачем як завдаток за укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, набуті за наявності правових підстав для цього, а тому не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно отримані. Поряд з цим зазначає, що необхідність в поверненні виконаного однією із сторін договору виникає у разі дострокового припинення договору (до його повного виконання). Так, в силу приписів ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, у даному випадку позивач мав довести наявність факту припинення договірних відносин з відповідачем за укладеним договором, а також безпідставність отримання відповідачем спірних грошових коштів. Проте, вказані обставини позивачем не доведені. З наведеного, можна дійти до висновку про фактичне укладення сторонами вказаного договору, адже сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення сторонами попереднього договору. Просили в позові відмовити. Щодо твердження позивача про отримання відповідачем неправомірної вигоди, шляхом обману та зловживання довірою, то представник відповідача зазначає, що арешти зазначені у позовній заяві [PERSON] були накладенні після написання [PERSON] розписок, що вже свідчить про той факт, що жодного обману та зловживання довірою не було. Відтак, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданою ВДВС Іванівського районного управління юстиції, якою був накладений арешт на земельну ділянку розташованою за адресою: [ADDRESS] , площею 0,9710 га, датована - 27.07.2012 р., в той час як перша розписка [PERSON] датована 24.12.2011 р. Більш того, навіть після накладення арештів, [PERSON] не припиняв вчиняти дії, направлені на збір відповідних документів та можливість укладення в майбутньому договору купівлі-продажу з позивачем. [PERSON] на протязі тривалого часу здійснював дії, які направлені на належне виконання зобов`язання, щодо оформлення документів для купівлі позивачем нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , тому твердження позивача про те, що останній вводив позивача в оману та зловживав його довірою - не знайшло своє відображення у фактичних діях відповідача. Сторони у судове засідання не з`явились надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свій висновок суд мотивує тим, що відповідно до усної домовленості з позивачем, [PERSON] відповідач [PERSON] повинен був укласти договір купівлі продажу частини нежитлової будівлі розміром 61 кв.м. по [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві власності. На підтвердження укладеної в майбутньому угоди він отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 60 000 (п`ятдесят шість тисяч) гривень та надав позивачу власноручно написані розписки, що підтверджується розписками. Згідно вказаних розписок (а.с.92-95) відповідач [PERSON] отримав вказані кошти в якості завдатку за укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна по [ADDRESS] . Також, зазначив, що зобов`язується укласти договір купівлі-продажу даної нерухомості після отримання держакту на землю. З наведеного слідує, що фактично між сторонами було укладено попередній договір у відповідності до положень ст. 635 ЦК України. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Належну йому частину нежитлової будівлі не продав, отримані грошові кошти у розмірі 60 000 грн. не повернув. Суд даючи оцінку фактам та обставинам на які посилалася позивач , застосовуючи норми матеріального права прийшов до наступного. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, справа № 367/6344/16-ц від 05.12.2018 року, від 07 серпня 2019 року у справі № 552/4608/15-ц, від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з вказаних розписок від 24.12.2011 р. [PERSON] зазначив, що грошові кошти у розмірі 40 000 гри. (сорок тисяч) він отримав в якості завдатку за укладення договору купівлі- продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 61 м2. В наступних розписках від 23.06.2012 р., 16.02.2012 \~ \~ \~ \~р., 27.02.2012 р. присутні посилання на той факт, що грошові кошти отриманні [PERSON] в якості завдатку за укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . тому у сторін виникли договірні правовідносини з приводу попередньої оплати майна за договором купівлі-продажу. Згідно зі статтею 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Оскільки договір купівлі-продажу частини нерухомого майна, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між власником майна та позивачем укладений не був, а вказані розписки свідчать про те, що сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передані [PERSON] [PERSON] грошові кошти є авансом. Установивши у справі, наявність у [PERSON] та [PERSON] договірних правовідносин з приводу (задатку) авансу, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах. Та обставина, що громадянин [PERSON] не маючи жодних правових підстав для продажу вищевказаного нерухомого майна, через накладення безліч арештів, отримав неправомірну вигоду, шляхом обману та зловживанням довірою позивачем в судовому засіданні не доведена. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат з відповідача, в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed