Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] з квартири №12, яка розташована за адресою: м.Львів, вул.Медова, 7; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою; стягнути з [PERSON] 1577,58 грн. боргу за комунальні послуги; стягнути з [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Зазначив, що у вказаній квартирі проживає [PERSON], який мав право проживати у даній квартирі до часу зняття з реєстрації місця проживання, тобто право користуватися цією квартирою. Стверджує, що відповідач порушує право власності на дану квартиру, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати обєкт права власності. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Додатково зазначив, що виселення відповідача потрібне у звязку з необхідністю проведення капітального ремонту у вищевказаній квартирі. Просив задоволити позовні вимоги. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов заперечили, просили у такому відмовити. Зокрема представник відповідача зазначив, що договір оренди квартири від 22.09.2008 року був укладений з власником квартири [PERSON], яка померла 09.03.2013 року. Даний договір ніким не оспорювався та вважається укладеним на 5 років, відтак є дійсним, оскільки позивач не звертався до відповідача про розірвання такого або визнання його недійсним. Договір вважається пролонгованим в силу конклюдентних дій, оскільки позивач не заперечував проти того, що цей договір є дійсним. Щодо стягнення боргу за комунальні послуги зазначив, що такі мають право стягувати лише виконавці наданих послуг. Крім того, вважає, що позивач не обґрунтував, у чому саме полягає завдана моральна шкода. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір на здачу житлової площі у винайм на постійно, а саме квартири [ADDRESS]. За даною адресою був зареєстрований [PERSON], [INFO] та його син [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки №3958 від 06.10.2015 року. Згідно довідки №5576 від 06.01.2016 року [PERSON] та його син зняті з обліку у вищевказаній квартирі, однак зазначено, що [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою як піднаймачі з 02.10.2008 року по 22.12.2015 року, а його син [PERSON] з 06.03.2009 року по 22.12.2015 року. [PERSON]. 09.03.2013 року померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2015 року серії НАС №569301 спадкоємцем [PERSON] є її чоловік [PERSON] Спадщина складається з квартири №12 в будинку №7 на вул.Медовій у м.Львові. Частиною першою ст.821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Договір відповідно до п.4 договору на здачу житлової площі у найм від 22.09.2008 року укладено між [PERSON] та [PERSON] на постійній основі (безтерміново). Таким чином, оскільки договір було укладено на невизначений строк, відтак до даних правовідносин будуть застосовуватись положення ст.821 ЦК України. Суд зазначає, що до позивача, який успадкував вищевказану квартиру, перейшли права та обовязки наймодавця по договору на здачу житлової площі у винайм. Договір винайму житла від 22.09.2008 року не припиняв своєї чинності, не є розірваним або визнаним недійсним, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Частини друга та третя ст.386 Цивільного кодексу України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Згідно ч.3 ст.815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Стаття 777 ЦК України передбачає, що наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, що стосуються стягнення боргу за комунальні послуги, оскільки відповідно до п.4 ч.1 ст.22 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виробник має право, зокрема, вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг від виконавців, тобто право на стягнення такого боргу має лише виконавець. Суд зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів сплати такого боргу. Окрім того, позивач просить стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн. Суд зазначає, що відповідно до ч.3\~ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із ч.1\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналогічна правова позиція міститься у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом5 якої передбачено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Пунктом 11.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4, зазначається, що відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами не підтверджується. При недотриманні позивачем даних вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК України. Однак, вищевказана вимога постанови Пленуму Верховного суду дотримана не була і позивач жодним чином не обґрунтував свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є похідними від позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та позбавлення права користуватися житловим приміщенням, стягнення боргу, а як зазначено вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість цих позовних вимог. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5000 грн., оскільки позивачем не обгрунтовано, у чому саме полягає така шкода, з яких міркувань останній виходив, нараховуючи саме 5000 грн., а також суду не надано жодних належних та допустимих доказів спричинення такої моральної шкоди позивачем. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.10\~та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем не було подано до відповідача вимоги про дострокове розірвання договору винайму, вказаний договір ніким не оспорювався та не визнавався недійсним, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed