Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 липня 2005 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №1063. Під час перебування в шлюбі у них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На протязі останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких був навіть старший син, що негативно впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання. Сторони неодноразово намагались дійти згоди та врятувати шлюб, але всі спроби були марними. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося самопочуття позивача, вона перебуває в стані стресу. У позивачки порушився сон та працездатність. Між сторонами втрачені всі фізичні та духовні звязки. Збереження шлюбу не можливо і суперечить їх інтересам. Шлюб розривають вперше. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сімї, він не хоче підтримувати нормальну моральну атмосферу в сімї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу, - немає. Спору про поділ майна, що є їх спільною власністю, немає, так як вони мають в приватній власності дві квартири. В одній з яких проживає чоловік, а в іншій проживає вона. Між сторонами досягнуто згоди про виховання та утримання дітей. Усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоровя, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх дітей. З питання щодо утримання та виховання сина [PERSON], [INFO] спору немає, оскільки він буде проживати з його батьком за адресою [ADDRESS]. З питання щодо утримання та виховання сина [PERSON], [INFO] спору немає так як сторони дійшли згоди про те, що він буде проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обовязку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Сторони дійшли згоди, що кожен з них не має наміру перешкоджати в здійсненні його прав та обовязків щодо спільних дітей. Таким чином, позивач просить суд розірвати укладений між сторонами шлюб, а також, визначити місце проживання: сина [PERSON], [INFO] з позивачем за адресою: [ADDRESS], а сина [PERSON], [INFO] залишити проживати з його батьком за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану та стягнути з відповідача на її користь судові витрати та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що з лютого 2015 року вони з відповідачем проживають окремо, спільного бюджету та спільного господарства не ведуть. Подальше перебування у шлюбі неможливе, а тому строк для примирення просила не надавати. Крім того, пояснила, що відповідач для дітей є хорошим батьком, а тому вона не хоче, щоб звязок між ними втратився. Таким чином, сторони прийшли до згоди щодо проживання сина - [PERSON] з батьком, а сина [PERSON] з матірю. Адам і на даний час проживає разом з батьком. Зазначає, що вона не відмовляється від сина, а лише довіряє його батькові, оскільки той приймає повну участь у вихованні та утриманні [PERSON]. За місцем його проживання наявні всі умови для проживання дитини. Молодший син [PERSON] буде проживати з нею, оскільки він більше потребує опіки та піклування. Також позивач уточнила позовні вимоги та просила виключити вимогу про стягнення з відповідача державного мита, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану; стягнення з відповідача на її користь судових витрати та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю. Додатково пояснив, що з дружиною не проживає з лютого 2015 року. Не заперечував проти розірвання шлюбу та строк для примирення просив не надавати. Щодо визначення заявленого позивачем місця проживання дітей погодився у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши докази в їх сукупності на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: в судовому засіданні встановлено, що 30 липня 2005 року, згідно даних свідоцтва про шлюб ([PERSON] 1-СР №004420), - сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1063. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження ([PERSON] 1-СР №038933) та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження ([PERSON] І-СР №165539). Батьком дітей записаний відповідач. Спору про поділ спільного майна між сторонами немає. Крім того, встановлено, що у приватній власності [PERSON], [INFO] перебуває ? частка квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частка квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними Витягу про державну реєстрацію прав за №792884 від 02.04.2012, №981306 від 14.09.2011 та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №308798. У приватній власності [PERSON], [INFO] перебуває ? частка квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними Витягу про державну реєстрацію прав за №792884 від 02.04.2012, №246513 від 13.10.2011 та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №308798. Даний факт підтверджує можливість як батька, так і матері забезпечити право кожної дитини на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та забезпечити дітей всім необхідним для їхнього благополуччя. Також, при прийнятті рішення по справі, суд враховує думку відповідача [PERSON], який в судовому засіданні повністю погодився із заявленими уточненими позовними вимогами. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Зясувавши обставини справи, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують понад шість місяців, вони не повязані спільним побутом та бюджетом, взаємні почуття між ними втрачені і примирення між сторонами неможливе. Крім того, на думку суду, подальше перебування їх у шлюбі буде шкодити їхнім інтересам, а тому підстав щодо надання терміну для примирення, не вбачається. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частиною 2 ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинним законодавством встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Частинами 1, 2 ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 ч.ч. 1, 2 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року зі змінами та доповненнями № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Слід зазначити, що місцем проживання є комплекс факторів, що оточують дитину на даний час, звичний для нього, який дає йому можливість бути належно забезпеченим на даний час матеріально, духовно і захищеним в соціальному та правовому плані. Частинами 1, 2 ст. 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сімї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сімї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ст. 9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Стаття 8 Закону України Про охорону дитинства передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи,які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 11 Закону України Про охорону дитинства батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із частинами 1 і 2 ст. 15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Як передбачено ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоровя дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує факт визнання відповідачем позову, поведінку кожного з батьків щодо дітей; відповідальне ставлення та бажання батьків спілкуватися з дітьми, утримувати їх, виховувати; відсутність будь-яких даних, які б вказували про їх негативну поведінку щодо дітей; наявність місця проживання дітей, як місце, яке облаштоване індивідуально для дітей предметами побуту, речами для навчання та відпочинку, як середовище, до якого діти адаптовані. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та,

Outcome: approved