Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову [PERSON] суду у своїй позовній заяві зазначив, що 12 липня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, складеної відповідачем, за умовами якої відповідач [PERSON], отримав від нього гроші в сумі 90000,00 (дев'яносто тисяч) гривень 00 коп., які зобов'язався повернути на його першу вимогу, але в будь-якому разі не пізніше 06 лютого 2016 року. В лютому 2016 року він направив на адресу відповідача вимогу про повернення боргу в повному обсязі. Поштове відправлення із вказаною вище вимогою повернулося назад на його фактичну адресу у зв'язку із закінченням терміну зберігання, а отже, вимога не була отримана відповідачем. На телефонні дзвінки відповідач ніяк не реагує. З огляду на вище викладене, враховуючи, що відповідач не отримав його вимогу про повернення боргу, то в такому разі кінцевою датою повернення відповідачем коштів за договором позики є 06 лютого 2016 року. Відповідачем боргові зобов'язання у строки, визначені в розписці, не виконано, тому він просив суд постановити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь його [PERSON] суму позики в розмірі 90000,00 (дев'яносто тисяч) гривень, 00 копійок. В ході розгляду справи плзивачем були збільшені позовні вимоги в частині стягнення пені та 3% відсотків річних за користування позикою та просить стягнути з відповідача суму боргу 90 000,00 грн., пеню у сумі 31 485,25 грн., 3% річних у сумі 2 146,72 грн., всього 123 631,97 грн. та витрати за сплату судового збору в розмірі 1451 гривень 00 копійок. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовільнити. Представник позивача в особі [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовільнити в повному обсязі, наголосила на тому, що відповідачем на підтвердження своїх заперечень, нібито ним погашено 74 596,00 грн., жодним документом який би містив призначення кожного конкретного платежу не підтверджено. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказав на те, що майже повна частина боргу в сумі 74 596,00 грн. ним була погашена в обумовлений розпискою строк, шляхом поповнення банківської карти позивача, емітованої Приватбанком, та готівкою. Таким чином на сьогоднішній день він заборгував позивачу суму в розмірі 15 404,00 грн.та з вищезазначеної суми вважає необхідним і оплатити 3 проценти річних. Представник відповідача в особі [PERSON] позовні вимоги визнав частково, а саме в сумі 15 404,00 грн.. Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Суд встановив що 12 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 90000 гривень 00 коп. зі строком повернення до 06 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою позики від 12 липня 2014 року, та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. В судовому засіданні відповідачем стверджено, що ним погашено 74 596,00 гривень боргу позивачу [PERSON] шляхом видачі готівкою та перерахуванням коштів на картковий рахунок Приватбанку, однак дані доводи не знайшли свого підтвердження як в судовому засіданні так і в матеріалах справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, докази повинні відповідати умові належності. Згідно ч.1-3 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не підтверджено жодним документом, який би містив призначення кожного конкретного платежу, та на яких Відповідач грунтує своє доказування, вони не відповідають умовам належності, тобто, - не мають звязку із предметом доказування. З огляду виписки із карткового рахунку № 5168 7556 0285 3952 Приватбанку, що належить [PERSON] за період 12.02.2014-14.02.2014р.р. та роздруківки виписки із програми Приват24 за карткою № 5168 7556 0285 3952 за період з 01.01.2013-15.08.2016р.р., з даних платежів, враховуючи відсутність призначення платежу, не можна встановити наявність або відсутність їх правового звязку із предметом доказування. Відповідач, фактично, просить суд припустити, що вказані перекази та платежі є частковим поверненням позики, отриманої ним 17 липня 2014 року, про що він видав розписку, яка в свою чергу не передбачала можливості часткового погашення боргу, але містить чітко визначені умови повернення грошової суми. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому належить інтернет-магазин, між сторони мали давні комерційні відносини, відповідач неодноразово придбавав товар у нього, а розрахунок здійснював через картковий рахунок [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, соловими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є . з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. П.1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що Позичальник зобовязаний нути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо е не встановлено законом чи договором. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до ч: в договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконав то воно підлягає негайному виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з п. З ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ІІК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання ( ч. З ст. 549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання ягах на себе зобовязань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобовязання. Приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув позивачу позику, не виконавши тим самим виконання грошового зобов'язання, то позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в розмірі 90 000 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Позивач на підставі\~ст. 625 ЦК України\~здійснив нарахування пені та 3% річних у зв'язку з прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 07.02.2016 року по 23.11.2016 року, що становлять: -\~\~\~\~ 90 000,00 (сума боргу) х 3%/ 366 ?269 = 2146,72 гривень Розрахунок пені за період з 07.02.2016 року по 23.11.2016 року становлять: -\~\~\~\~ 90 000,00 (сума боргу) х 22,00х2) % / 366 х 291 = 31485,25 гривень Перевіривши розрахунок позовних вимог, суд погоджується з сумою пені та нарахованих 3% річних. Виходячи з наведеного, також стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені 31485,25 грн., 3% річних 2146,72 грн., а всього 33 631,97 грн. Крім того, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1451,20 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту.

Outcome: approved