Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: визнати суму заборгованості за договором позики від 03.04.2014 року, визначену рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2015 року, частково погашеною станом на 26.09.2015 року та зменшити розмір заборгованості за договором позики від 03.04.2014 року, який на підставі вищевказаного судового рішення підлягає поверненню [PERSON] , до 20 536 (двадцяти тисяч п`ятсот тридцяти шести) гривень 10 (десяти) копійок, а також покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після винесення 17.09.2015 року рішення у справі № 461/7655/15-ц щодо стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 03.04.2014 року в сумі 64 104 грн. 00 коп. та судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. (разом 67758 грн. 00 коп.), частина вказаного боргу в сумі еквівалентній 2200 доларам США, що за курсом НБУ на той час становило 47222 грн. 90 коп., 26.09.2015 року в добровільному порядку була ним погашена через його дружину [PERSON] , якій [PERSON] після передачі йому вказаних коштів особисто надав написану власноручно в її присутності розписку про повернення [PERSON] 2200 доларів США, яку підписав та поставив дату 26.09.2015 року, як доказ повернення йому в добровільному порядку цієї грошової суми. Оскільки ці кошти надав її чоловік та за його вказівкою вона їх повернула [PERSON] на виконання судового рішення від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц, цю розписку вона передала чоловікові. Враховуючи цю добровільно повернуту суму грошових коштів, вищевказаний борг за судовим рішенням зменшився до 20536 грн. 10 коп. (67758 грн. 00 коп. - 47222 грн. 90 коп.), то за наявності такого боргу позивача відповідно до вимог п. 7 ст. 48 діючого на той час Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий орган не мав права звертати стягнення на належну йому частку житла - Ѕ ідеальної частки квартири [ADDRESS] та реалізовувати її 30.05.2017 року на електронних торгах з метою погашення боргу перед [PERSON] в сумі 64 104 грн. 00 коп. та стягнення судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. за заявою останнього від 26.08.2016 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, який прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом, де просить: стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 03.04.2014 року, а саме заборгованість за процентами за період з 03.05.2015 року по 14.07.2016 року в сумі 146806 грн. 21 коп. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за договором позики від 03.04.2014 року [PERSON] зобов`язався повернути йому до 03.04.2015 року щомісячними платежами у гривнях суму, що становитиме на день повернення еквівалент 29600 доларів США, які своєчасно не повернув. Рішенням Галицького районного суду м. Львова по справі № 461/7655/15-ц від 17.09.2015 року, яке вступило в законну силу 14.07.2016 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності належної [PERSON] квартири [ADDRESS] в рахунок часткового погашення заборгованості у сумі 444 096 грн. 00 коп. за договором позики від 03.04.2014 року, а також стягнуто на його користь із [PERSON] заборгованість за вказаним договором позики від 03.04.2014 року в сумі 64 104 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп. Вважає що за несвоєчасне погашення вказаної суми боргу за договором позики від 03.04.2014 року відповідно до норм ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України слід стягнути із [PERSON] проценти в наведеному вище розмірі за період з часу завершення строку повернення боргу до часу вступу в законну силу рішення щодо його стягнення. У судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом первісний позов підтримали з викладених у ньому підстав та надали пояснення аналогічні наведеним вище, а зустрічний позов заперечили, зазначивши що підстави для стягнення процентів за договором позики від 03.04.2014 року відсутні, оскільки п. 1 цього договору передбачено, що позика є безвідсотковою. Зміни чи доповнення до даного договору в цій частині сторонами додатково не вносились, тому підстав для стягнення процентів відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України відсутні. Просять первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судові засідання не з`явився. Його представник [PERSON] в судовому засіданні 13.09.2019 первісний позов заперечив, зустрічний підтримав з підстав, викладених в ньому, та просить такий задовольнити. Пояснив, що оскільки [PERSON] заборгованість за договором позики від 03.04.2014 року в сумі 444 096 грн. 00 коп. в період з 03.05.2015 року по 14.07.2016 року [PERSON] не повертав, то за вказаний період з боржника слід стягнути процентами в сумі 146806 грн. 21 коп. Факт передачі [PERSON] 26.09.2015 року [PERSON] 2200 доларів США та видачі ним розписки про повернення цієї суми коштів спочатку заперечував, однак після заявлення у справі клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо встановлення у розписці достовірності почерку та підпису [PERSON] даний факт підтвердив, зазначивши, що останній згадав про передачу йому 26.09.2015 року 2200 доларів США та написання ним про це розписки, однак що це за кошти і чому вони передавались не пояснив. Вважає позовні вимоги за зустрічним позовом правомірними, просить його задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Допитана в якості свідка у справі третя особа - [PERSON] показала, що на прохання чоловіка, оскільки той був зайнятий у справах, 26.09.2015 року передала [PERSON] 2200 доларів США, які чоловік був винен за рішенням суду від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц. Після передачі цих коштів [PERSON] особисто в її присутності на невеличкому листку паперу, який у неї знайшовся на той час, власноручно написав « [PERSON] повернула мені 2200 $» та поставив дату - 26.09.2015 року і розписався у цьому документі, після цього передав їй дану розписку як доказ повернення йому в добровільному порядку 2200 доларів США. Вказану розписку вона передала своєму чоловікові і саме ця розписка була надана суду як доказ добровільного повернення 26.09.2015 року [PERSON] боргу в сумі еквівалентній 2200 (дві тисячі двісті) доларів США на виконання судового рішення від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц. Вважає, що з урахуванням вказаних нею обставин первісний позов слід задовольнити, а в зустрічному позові відмовити, оскільки в договорі позики від 03.04.2014 року зазначено, що він є безвідсотковим. [PERSON] під час допиту його у даній справі як свідка вказані обставини підтвердив, надав суду ксерокопію вище вказаної розписки для долучення до матеріалів справи, а її оригінал для огляду в судовому засіданні. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] надав письмові та усні пояснення, вказавши, що позивач за первісним позовом неправильно обрав спосіб захисту. На його думку, погашення заборгованості на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц слід було доказувати в межах виконавчого провадження за цим судовим рішенням, а не доводити зменшення даної заборгованості в окремому судовому провадженні. Також зазначає, що розписка про часткове погашення заборгованості не відповідає вимогам закону щодо форми і змісту боргової розписки та у ній не вказано, яке вона має відношення до договору позики від 03.04.2014 року. Вважає, що повернуті кошти могли бути оплатою передбачених ст.ст. 549, 625 ЦК України пені, інфляційних витрат і трьох відсотків річних від простроченої суми. Вважає позовні вимоги за первісним позовом такими, що не підлягають задоволенню, щодо задоволення позовних вимог за зустрічним позовом покликається на розсуд суду. Представник третьої особи Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, надав клопотання про розгляд справи без його участі, а тому суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності. Також на вимогу суду ним надані матеріали виконавчого провадження № 52049441, з якими ознайомились сторони у справі та які досліджені судом. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у зустрічному позові слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.04.2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 332 704 грн. 00 коп., що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ на день укладення договору було еквівалентно 29 600, 00 доларів США та зобов`язався повернути суму в гривнях, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ, становитиме еквівалент 29 600, 00 доларів США до 03.04.2015 року включно. На забезпечення належного виконання умов зазначеного договору позики сторони 03.04.2014 року уклали договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] передав в іпотеку [PERSON] До листопада 2014 року позичальник належним чином виконував свої обов`язки по поверненню сум позики і сплатив 5400 доларів США, що визнається позикодавцем. Однак, оскільки надалі своєчасного погашення боргу не відбувалося, останній звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на вищевказане житло. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2015 року, яке набрало законної сили, його позовні вимоги задоволено: звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок часткового погашення заборгованості у сумі 444 096 грн. 00 коп. за вищевказаним договором позики від 03.04.2014 року, а також стягнуто з [PERSON] на користь позикодавця заборгованість за цим договором у сумі 64 104 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп. 26.09.2015 року [PERSON] за вказівкою чоловіка ( [PERSON] ), на виконання вказаного вище судового рішення в добровільному порядку, повернула (сплатила) [PERSON] грошові кошти у розмірі 2200 доларів США, які на момент їх повернення по курсу НБУ становили 47 222 грн. 90 коп., що підтверджується розпискою останнього. Факт повернення [PERSON] грошових коштів в сумі 2200 доларів США [PERSON]. та написання ним у зв`язку з цим розписки від 26.09.2015 року підтвердив у судовому засіданні представник відповідача у справі [PERSON] , зазначивши, що його довіритель не пригадує що це за кошти і в результаті яких боргових зобов`язань вони йому були повернуті. Оскільки [PERSON] та його представником суду не надано будь-яких документів та пояснень щодо вищевказаних боргових зобов`язань [PERSON] , суд критично відноситься до такої відмови позивача за зустрічним позовом та ненадання ним пояснень щодо підстав отримання зазначених грошових коштів, вважаючи це їх правовою позицію у справі. Незважаючи на отримання від [PERSON] 26.09.2015 року 2200 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на той час становило 47222 грн. 90 коп., після винесення Галицьким районним судом м. Львова 17.09.2015 року рішення у справі № 461/7655/15-ц щодо стягнення із її чоловіка [PERSON] в примусовому порядку 64 104 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики від 03.04.2014 року, [PERSON] 26.08.2016 року звернувся до виконавчої служби Галицького ВДВС ЛМУЮ з виконавчим листом, виданим 08.08.2016 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7655/15-ц, про стягнення в примусовому порядку вказаної суми боргу. За вказаною заявою 26.08.2016 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 52049441, у якому з метою примусового стягнення вищевказаної суми боргу було здійснено опис, арешт, оцінку та подальшу реалізацію на електронних торгах 30.05.2017 року належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна - Ѕ частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , за 392864 грн. 05 коп., яку придбав [PERSON] . Із отриманих від реалізації даного нерухомого майна грошових коштів 64 104 грн. 00 коп. було виплачено [PERSON] на виконання виконавчого листа у справі № 461/7655/15-ц та стягнуто судовий збір 3654 грн. 00 коп. У відповідності до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За умовами ст.ст. 526, 530 даного Кодексу зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а згідно ч. 1 ст. 625 його боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. За нормами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 526 даного кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Відповідно до ст. 545 цього ж кодексу прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а за нормами ст. 207 цього ж кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 5 ст. 203 даного кодексу, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 цього ж кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). При цьому, в силу ч. 2 ст. 78 цього ж кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Надаючи належну правову оцінку письмовому доказу, яким є розписка від 26.09.2015 року щодо повернення [PERSON] 2200 доларів США та її приналежності саме до договору позики від 03.04.2014 року, суд відзначає, що така написана та підписана [PERSON] після винесення рішення у справі № 461/7655/15-ц щодо стягнення на його користь боргу за цим договором позики. Суд констатує, що ні [PERSON] , ні його представником в ході розгляду даної справи не надано жодних документів та пояснень щодо підстав повернення цих коштів та боргових зобов`язань [PERSON] . Проте такі зобов`язання на час передачі даних коштів наявні у її чоловіка [PERSON] за судовим рішенням від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц, за дорученням якого [PERSON] повертала вказані кошти, що дозволяє дійти до беззаперечного висновку про приналежність вказаної розписки до грошової суми, повернення якої здійснювалось саме за договором позики від 03.04.2015 року. Оскільки позикодавець [PERSON] прийняв виконання обов`язку по сплаті заборгованості за договором позики від 03.04.2014 року [PERSON] у сумі 2200 доларів США, про що він надав письмову розписку в якій власноруч поставив підпис та яка недійсною не визнавалась, є усі підстави для зменшення суми заборгованості за цим договором позики, встановленої рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2015 року у справі № 461/7655/15-ц на суму повернутого боргу, яка на той час в еквіваленті за курсом НБУ становила 47222 грн. 90 коп. На час відкриття 16.08.2016 року виконавчого провадження № 52049441 у справі № 461/7655/15-ц щодо стягнення з [PERSON] наведеного вище боргу у сумі 64 104 грн. 00 коп. та судового збору 3654 грн. 00 коп. за вказаним судовим рішенням фактичний борг перед кредитором [PERSON] зменшився на суму отриманих ним 26.09.2015 року від [PERSON] коштів в сумі, еквівалентній 47222 грн. 90 коп. Відтак, в результаті добровільного погашення [PERSON] вказаної вище грошової суми станом на 26.09.2015 року борг [PERSON] перед [PERSON] за наведеним вище судовим рішенням від 17.09.2015 року у справі№ 461/7655/15-ц зменшився до 20536 грн. 10 коп. (67758 грн. 00 коп. - 47222 грн. 90 коп.), у зв`язку з чим позовні вимоги за первісним позовом є підставними (обґрунтованими) та підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що [PERSON] до суду 03.05.2018 року подав зустрічний позов, який прийнятий судом до розгляду спільно з первісним позовом. У зустрічному позові [PERSON] просить суд відповідно до норм ст.ст. 1048, 1050 ЦК України стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 03.04.2014 року, а саме заборгованість за процентами за період з 03.05.2015 року по 14.07.2016 року в сумі 146806 грн. 21 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за договором позики від 03.04.2014 року [PERSON] зобов`язався повернути йому до 03.04.2015 року щомісячними платежами у гривнях, суму що становитиме на день повернення еквівалент 29600 доларів США. Так як борг повністю повернений не був, 06.07.2015 року він ( [PERSON] ) звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення [PERSON] суми позики в розмірі 444096 грн. 00 коп. та решти тіла позики у розмірі 64104 грн. 00 коп. Вказану заборгованість стягнуто з [PERSON] за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2015 року по справі № 461/7655/15-ц, яке через оскарження вступило в законну силу лише 14.07.2016 року, тому з останнього слід стягнути проценти в розмірі 146806 грн. 21 коп. саме за період з 03.05.2015 року по 14.07.2016 року. Норми ст. 1048 ЦК України передбачають право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, однак це можливо лише за умови, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому розмір і порядок одержання таких процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. При цьому в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього ж кодексу. Укладаючи 03.04.2014 року договір позики сторони у п. 1 погодили, що позичена [PERSON] у [PERSON] сума коштів 332704 грн. 00 коп., яка на день укладення договору еквівалентна 29600, 00 доларів США, буде повертатись позичальником щомісячно, а сама позика є безвідсотковою. Зміни чи доповнення до даного договору в цій частині сторони не вносили. Не передбачена можливість стягнення відсотків іншими договірними умовами, у тому числі п. 5 договору, яким встановлено право [PERSON] на стягнення позичених коштів відповідно до умов договору в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України. Того ж дня між цими ж сторонами укладено та завірено нотаріусом договір іпотеки на забезпечення вищенаведеного договору позики, з якого вбачається що особи на час укладення договорів дієздатні. Відтак, кожна із сторін усвідомлювала значення своїх дій та могла вільно керувати ними. Сторони добровільно на свій страх та ризик погодилися із умовами вказаного договору, підтвердивши це своїм підписом. За нормами ст.ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, при цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.ст. 638, 640 цього ж кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, тобто умов про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Аналізуючи наведені положення очевидним є те, що виконання умов договору позики від 03.04.2014 року в однаковій мірі стосується як [PERSON] , так і [PERSON] . При укладенні цього договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі - згоди про те, що позика є безвідсотковою за будь-яких умов, про що зазначено у п. 1 договору, зміни до якого не вносились. Оскільки позика є безпроцентною, не може встановлюватись будь який розмір процентів для їх повернення, у тому числі на рівні облікової ставки Національного банку України. Звернення відповідача за первісним позовом до суду з позовною заявою про стягнення процентів суперечить істотним умовам та змісту договору позики від 03.04.2014 року. Зміна умов даного договору щодо безвідсоткової позики в односторонньому порядку, без погодження іншої сторони, суперечить вимогам ч. 1 ст. 651 ЦК України, презумпція якої говорить, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, за змістом договору позики від 03.04.2014 року зміна його умов в односторонньому порядку, без погодження іншої сторони, не передбачена. Враховуючи, що за умовами договору від 03.04.2014 року позика є безвідсотковою, відповідно до ст.ст. 1048, 1050 Цивільного кодексу України у позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) відсутні правові підстави для стягнення із [PERSON] за цим договором позики процентів від суми позики, у зв`язку з чим позовні вимоги за зустрічним позовом є безпідставними та не підлягають задоволенню. З наведених підстав не береться до уваги доданий до зустрічного позову розрахунок стягнення процентів з [PERSON] Рішення Верховного Суду України по справі № 6-36цс14 від 02.07.2014 року та у справі №6-157цс16 від 25.05.2016 року, на які посилається позивач у зустрічному позові стосуються договорів, у яких не зазначено, що позика безпроцентна, а тому вони не можуть застосовуватись та поширюватись на спірні правовідносини у даній справі та їх регулювати. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін суд приходить висновку про те, що первісний позов є підставним та підлягає до задоволення в повному обсязі, а зустрічний позов є безпідставним, необґрунтованим та в такому в повному обсязі слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної чи відмовленої частини вимог. Відтак, з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 704 грн. 80 коп. сплаченого при подачі позову до суду судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved