Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою та просить визнати незаконним і скасувати наказ № 83 від 23.02.2016 року «Про результати перевірки» у частині зобов'язання його відшкодувати вартість безпідставно списаного дизельного палива, а також наказ № 85 від 26.02.2016 року «Про оголошення догани», виданих виконуючим обов'язки начальника Стрийського відділення бурових робіт бурового управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» [PERSON] та стягнути на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він працює на посаді майстра бурового інженерно-технологічної служби Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» відповідно до наказу № 66-п від 07.04.2008 року і свої функціональні обов'язки здійснює у відповідності до посадової інструкції, затвердженої начальником Стрийського ВБР [PERSON] від 04.06.2013 року. Протягом 2015 року буровою бригадою № 6, до складу якої він входить як її керівник, були використані паливо-мастильні матеріали, в тому числі дизпаливо, в ході щоденної перевірки справності аварійної дизельної електростанції, двигуна внутрішнього згоряння типу ВМ-200 та підтримки заряду акумуляторних батарей при бурінні свердловини № 102 Локачинська у складних геологічних умовах. Правильна експлуатація вищевказаного устаткування здійснювалась згідно вимог, встановлених ГОСТом 10032-80 «Міждержавний стандарт. Дизельгенераторні, стаціонарні, пересувні судові, допоміжні», які, зокрема, передбачають обов'язкову наявність додаткових пристроїв для зарядження акумуляторних батарей, без яких така не зможе працювати у необхідний час. Вказує, що керівництво Стрийського ВБР не забезпечило бригаду зазначеними додатковими пристроями для зарядження акумуляторних батарей, необхідних для роботи аварійної дизельної електростанції, у зв'язку з чим він діяв у такий спосіб з причин, що не залежали від його волі як працівника, оскільки без постійної підзарядки акумуляторних батарей шляхом запуску аварійної дизельної електростанції така б просто не запустилась у потрібний для буріння час. При наведених вище обставинах така робота у цілому по Управлінню була визнана керівництвом правильною, жодних зауважень упродовж тривалого часу з боку керівництва не виникало і така була узгодженою. Відтак стверджує, що його діями жодної шкоди підприємству не завдано. Покликається також і на те, що в оскаржуваному наказі № 83 від 23.02.2016 року не зазначено, в чому саме полягає його вина, які саме він порушив конкретні норми та вимоги, наявність нанесеної ним шкоди та її розмір, причинний зв'язок між його діяннями та шкідливими наслідками для підприємства, що є істотними умовами притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Зазначає, що акт ревізії ПАТ «Укргазвидобування», який насправді послужив приводом для оголошення наказу № 83 від 23.02.2016 року, не є інвентаризаційним документом, котрий підтверджує підстави для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, а укладений 01.10.2015 року з ним як працівником договір № 7 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність в силу ст. 135-2 КЗпП України та наказу Міністерства праці України від 12.05.1996 року № 43 «Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність», є нікчемним, оскільки бурові роботи не передбачені цим Переліком. Окрім цього, такий договір № 7 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладений з ним, як майстром буровим і буровою бригадою № 6 при обслуговуванні зовсім іншої бурової станції, у зовсім іншому місці (с. Пукеничі Стрийського району Львівської області) і не має ніякого відношення до бурової № 102 Локачинська, що знаходиться в с. Марковичі Локачинського району Волинської області. Договору ж про індивідуальну матеріальну відповідальність з ним ніколи не укладалось. Посилається також на порушення відповідачем положень ч. ч. 1, 2, 4 ст. 130, ч. 1 ст. 131, п. 1, 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, які врегульовують понесення працівниками повної матеріальної відповідальності за заподіяну підприємству шкоду і виключають можливість покладення відповідальності за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Крім того, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, лише у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. З огляду на вказане стверджує, що він сумлінно виконував свої функціональні обов'язки згідно своєї посадової інструкції, дотримуючись стандартів, що регулюють порядок проведення бурових робіт, та норм законодавства про працю, не вчиняв трудового правопорушення при здійсненні бурових робіт на буровій № 102 Локачинська. Тому застосування заходів матеріальної відповідальності стосовно нього вважає безпідставним. Належно уповноважений представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні наведеним у позові. Додатково вказав про те, що згідно інвентаризаційних актів Стрийського ВБР, які є документами, що підтверджують підстави для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, за період липень 2015 року по січень 2016 року на свердловині Локачинська 102 надлишків та недостач паливно-мастильних матеріалів не виявлено, що підтверджується листом Стрийського ВБР від 05.10.2016 року № 09-09-2389. Така обставина свідчить про відсутність заподіяної позивачем підприємству шкоди, що в розумінні ст. 130 КЗпПУ також не може мати наслідком застосування заходів матеріальної відповідальності. Ще послався на ту обставину, що перед прийняттям оспорюваного наказу від 26.02.2016 року № 85 «Про оголошення догани» керівництво Стрийського ВБР не відібрало у його довірителя письмові пояснення, не врахувало відсутність вини останнього та заподіяної шкоди підприємству, чим порушило порядок застосування дисциплінарного стягнення у виді догани, передбаченому ст. 149 КЗпПУ. Таким чином підсумував, що обидва накази Стрийського ВБР про застосування стосовно його довірителя матеріальної та дисциплінарної відповідальності є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Належним чином уповноважений представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» та третьої особи - Стрийського відділення бурових робіт бурове управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що [PERSON] безпідставно використав паливно-мастильні матеріали в ході буріння свердловини Локачинська 102, чим заподіяв матеріальної шкоди підприємству. При цьому представник відповідача та третьої особи, як на підставу свого заперечення покликався на акт ревізії ПАТ «Укргазвидобування», котрий вважає належним та достатнім доказом на підтвердження вини позивача. Відтак, додатково роз'яснив викладені у зазначеному акті ревізії відомості у частині порушень, скоєних майстром буровим [PERSON]. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін на підтвердження позовних вимог та на підтвердження заперечень проти позову, надавши належну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, дійшов наступних висновків. За змістом ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Згідно положень ст. 233, що міститься у главі XV КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Предметом оскарження у даній справі є накази відповідача № 83 від 23.02.2016 року «Про результати перевірки» та № 85 від 26.02.2016 року «Про оголошення догани», котрі стосуються накладення на позивача матеріальної, а також дисциплінарної відповідальності не у виді звільнення. Як вбачається із поданої позовної заяви, така зареєстрована судом 06.05.2016 року, тобто менш, аніж за три місяці з дня видачі та вручення позивачу оскаржуваних наказів. Таким чином, встановлений законом строк звернення до суду за вирішенням трудового спору не пропущений. По суті спору у судовому засіданні встановлено, що позивача 07.04.2008 року прийнято на постійній основі на посаду майстра бурового інженерно-технологічної служби Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування», згідно наказу № 66-п від вказаного числа. Як вбачається з копії оскаржуваного частково наказу № 83 від 23.02.2016 року «Про результати перевірки», виданого виконуючим обов'язки начальника Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» [PERSON], позивача зобов'язано у термін до 01.05.2016 року відшкодувати вартість безпідставно списаного дизельного пального. Як вбачається з копії оскаржуваного наказу № 85 від 26.02.2016 року «Про оголошення догани», виданого виконуючим обов'язки начальника Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» [PERSON], позивачу за допущення неефективного використання дизельного палива та його безпідставного списання оголошено догану. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. У відповідності до ч. 1 ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. У відповідності до п. 1, п. 5 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. У відповідності до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. У відповідності до ст. ст. 148, 149 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Аналізуючи у судовому засіданні оспорювані накази про накладення на позивача заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани та про покладення на нього обов'язку відшкодувати заподіяні підприємству збитки, суд дійшов висновку, що такі хоча і застосовані у визначені строки, однак без попереднього зажадання від позивача письмових пояснень і врахування таких під час вирішення вказаного питання, без врахувань ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ними шкоди, а також без з'ясування обставин, за яких такий був вчинений і чи винен позивач у його вчиненні. Крім того, не з'ясовано, чи може позивач взагалі нести матеріальну відповідальність при існуючих на підприємстві обставинах щодо покладення відповідного обов'язку. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що підставами притягнення позивача до матеріальної відповідальності і, як наслідок, до накладення на нього дисциплінарного стягнення, послужили виявлені ревізійною комісію відповідача і оформлені відповідним актом недоліки та порушення в ході проведення бурових робіт на буровій № 102 Локачинська, що знаходиться в с. Марковичі Локачинського району Волинської області, а також зобов'язання, покладені на позивача договором № 7 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність. З вказаного приводу судом встановлено, що протягом 2015 року буровою бригадою № 6, до складу якої входив позивач, як її керівник, були використані паливно-мастильні матеріали, у тому числі дизпаливо, в ході щоденної перевірки справності аварійної дизельної електростанції, двигуна внутрішнього згоряння типу ВМ-200 та підтримки заряду акумуляторних батарей при бурінні свердловини № 102 Локачинська у складних геологічних умовах. Порядок експлуатації вищевказаного устаткування передбачено вимогами, встановленими ГОСТом 10032-80 «Міждержавний стандарт. Дизельгенераторні, стаціонарні, пересувні судові, допоміжні», які, з-поміж іншого, передбачають обов'язкову наявність додаткових пристроїв для зарядження акумуляторних батарей, без яких така не зможе працювати у необхідний час. Відтак, для належного функціонування такого устаткування відповідач зобов'язаний був забезпечити бурову бригаду під керівництвом позивача необхідними додатковими пристроями для можливості постійного зарядження її акумуляторних батарей і, тим самим, створити умови, необхідні для нормальної роботи бурової № 102 Локачинська, а також для забезпечення збереження дорученого бригаді майна у вигляді паливно-мастильних матеріалів. У свою чергу, ані відповідачем, ані третьою особою на стороні відповідача, до матеріалів справи не додано, а судом не здобуто будь-яких належних доказів на підтвердження тієї обставини, що бурову бригаду під керівництвом позивача було забезпечено додатковими пристроями для зарядження акумуляторних батарей, необхідних для роботи аварійної дизельної електростанції, що призвело б також до забезпечення наявності у відповідних кількостях дорученого бригаді майна у вигляді паливних матеріалів. Крім того встановлено, що позивача не було забезпечено також належними вимірювальними приладами, які визначають достовірний вимір наявного на буровій пального. За відсутності таких пристроїв та приладів позивач вимушений був додатково використати пальне в ході роботи аварійної електростанції при здійсненні періодичних запусків для підзарядки акумуляторів та при аварійному відключенні електроенергії не тільки по основній лінії ПЛ-110 кВ, а й по внутрішній лінії від Локачинського цеху з видобутку нафти, газу та конденсату ГПУ «Львівгазвидобування» до свердловини. За таких обставин суд погоджується із твердженнями позивача, викладеними ним у поданій позовній заяві та озвучені його представником у судовому засіданні про те, що позивач діяв у такий спосіб з причин, які не залежали від його волі, оскільки без постійної підзарядки акумуляторних батарей шляхом запуску аварійної дизельної електростанції така б не запустилась у потрібний для буріння час. При цьому, суд бере до уваги і той факт, що при наведених вище обставинах згаданий порядок роботи ввіреної позивачу бурової бригади у цілому був визнаний відповідачем правильним, жодних зауважень не виникало. Отже, відповідачу було добре відомо про хід роботи такої бурової бригади, як і інших бригад, котрі діяли у вказаний спосіб, з яким відповідач погодився. Доказом цьому є те, що за період 2015 року щомісячно позивачем оформлялися акти витрат паливо-мастильних матеріалів на буровій № 102 Локачинська, які погоджувалися головним механіком, головним енергетиком Стрийського ВБР та затверджувалися в. о. начальника Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз». Жодної недостачі в бухгалтерських документах Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» з приводу використання буровою бригадою № 6 дизельного пального не зафіксовано і таких документів суду не подано. Що стосується можливості покладення на позивача як працівника матеріальної відповідальності, то судом встановлено наступне. 01.10.2015 року між позивачем та Стрийським ВБР БУ «Укрбургаз» укладено договір № 7 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність. Разом з тим, суд не бере вказаний договір до уваги, як такий, що відповідно до ст. 135-2 КЗпП України та наказу Міністерства праці України від 12.05.1996 року № 43 «Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність», є нікчемним, в силу відсутності бурових робіт у зазначеному Переліку. Крім того, згаданий вище Договір № 7 про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладений з позивачем як майстром буровим і буровою бригадою № 6 при обслуговуванні зовсім іншої бурової станції, котра розміщена в іншому місці, а саме с. Пукеничі Стрийського району Львівської області. Договору про індивідуальну матеріальну відповідальність з позивачем не укладено. За таких обставин, позивач не може нести відповідальність за заподіяну шкоду відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України і обов'язок по відшкодуванню такої шкоди покладено на позивача безпідставно. Перевіряючи у судовому засіданні наведені вище обставини оголошення позивачу догани, судом встановлено, що уповноважена особа - виконуючий обов'язки начальника Стрийського ВБР БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» [PERSON] допустився порушень правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення, визначених законом, зокрема, всупереч ч. 1 ст. 149 КЗпП України не зажадав від позивача, як порушника трудової дисципліни, письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення, а надані ним пояснення комісії під час складання акту ревізії не можуть вважатися такими, що відібрані перед вирішенням питання про застосування дисциплінарного стягнення. Крім того, всупереч ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення у вигляді оголошення догани зазначеною вище уповноваженою особою не враховано ступеня тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено такий проступок і чи взагалі такий проступок позивачем був вчинений. Натомість, матеріалами справи встановлено, що проступку, який ставиться позивачу у провину і за який на нього накладено дисциплінарне стягнення, останнім не вчинялося, а розмір збитків нараховано безпідставно. З огляду на все вищевказане, позовні вимоги [PERSON] є підставними, обґрунтованими належними та допустимими доказами, підлягають до задоволення у повному обсязі. У зв'язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача ПАТ «Укргазвидобування» підлягає також стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір».

Outcome: approved