Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів з ? частини всіх видів його заробітку до 400грн. на місяць, посилаючись на те, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02.08.2010р. з нього стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON],[INFO]року народження в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 01.07.2010року і до досягнення нею повноліття. Просить врахувати те, що він на даний час не працює, інших доходів не отримує, сільським господарством не займається, винаймає квартиру та з 23.12.2013року перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському міжрайонному центрі зайнятості. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та наданих суду усних пояснень, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02.08.2010р. з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON],[INFO]року народження в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 01.07.2010року і до досягнення нею повноліття [PERSON] перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському МРЦС з 23 грудня 2013року, нарахування по безробіттю не проводяться, що підтверджується довідкою, виданою Тернопільським МРЦЗ. Згідно із вимогами ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працездатна особа, тяжкою хворобою не страждає та спроможний виплачувати аліменти на утримання дитини. Проте, посилання позивача на те, що він на даний час не працює, не може бути підставою для звільнення від обов'язку утримання позивачем своєї дитини. Відповідно до ч. 2 статті 182 Сімейного Кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014р.», прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 01.01.2014р. становить 1286 грн. З урахуванням викладеного, суд критично оцінює надані позивачем [PERSON] докази та не може вважати їх належними доказами щодо зменшення суми стягуваних аліментів. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги те, що обов'язок доказування покладається на сторони (ч. 1 статті 60 ЦПК України), враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку про недоведеність обґрунтованості позовних вимог позивача [PERSON], а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed