Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації за користування приватною власністю. Позивач свої вимоги мотивує тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.05.2013 року у справі 265/2653/13-ц, провадження 2/265/1293/13, було здійснено розподіл спільного майна, а саме квартири [ADDRESS] , між ним та відповідачем [PERSON] , які в рівних частках, кожен є власником 1/2 зазначеної квартири. Відповідно до рішення суду [PERSON] було виділено кімнату площею 17,2 кв.м. та лоджію 2,1 кв.м., а [PERSON] кімната площею 10,3 кв.м., у спільному користуванні залишилось 16,3 кв.м., загальна площа квартири 45,9 кв.м. Спільна неповнолітня дитина [PERSON] користується усією площею квартири безперешкодно. Розмір виділеної у користування відповідачу площі, яка належить йому, становить 19,61% від розміру усієї його власності 1\\2 частки у вказаній квартирі. Одразу, після набрання зазначеного рішення законної сили, відповідач встановила на призначений їй у користування кімнату, укріплені двері та замок. Він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою надати йому матеріальну компенсацію за користування частиною його власності, яку відповідачка винаймає у нього, яка знаходиться в кімнаті, виділеній їй за рішенням суду, та складає 19,61% площі. Оскільки він не має змоги користуватись частиною площі, що належить йому у приватній власності, що обмежує його можливість використовувати належну площу на свій розсуд та порушує його права, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] матеріальну компенсацію за користування його частиною спільного майна з 01.03.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 6 388,48 грн, та стягнути на його користь матеріальну компенсацію в розмірі по 240,50 гривень за кожен місяць користування його власністю, починаючи з 1 березня 2018 року, безстроково, увесь час, поки відповідачка користується його часткою майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує нормами ЦК України, статтями 316-319,321,325,358, статтею 41 Конституції України, статтями 150,155,159 ЖК України. В подальшому, до початку розгляду справи по суті, позивач, уточнив позовні вимоги. В остаточній редакції позовних вимог (а.с.131) просив суд стягнути з відповідача [PERSON] матеріальну компенсацію за користування його частиною спільного майна з 01.03.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 6 388,48 грн,стягнути з відповідача [PERSON] з 01.03.2018 року по 17.05.2018 року матеріальне відшкодування у сумі 601,25 грн., а також судові витрати у розмірі 757,80 грн. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Олашин В.В. повністю підтримали позовні вимоги та надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог. 17 квітня 2019 року відповідачем [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя було визначено порядок користування спільною квартирою [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 45.9 кв.м. У спільному користуванні - 16,3 кв.м, із них кухня -8,0 кв.м., коридор -5,0 кв.м., санвузол-3,1 кв.м., вбудована шафа -0,2 кв.м. Виділена в користування для неї та для її неповнолітнього сина [PERSON] кімната -17,2 кв.м., та як невід`ємна частина лоджія -2,1 кв.м., [PERSON] виділена в користування кімната - 10,3 кв.м. Відповідач зазначає, що користувалася спільною квартирою згідно закону, тобто тільки кімнатою, що була визначена для користування їй та її сину, а також площею, що була призначена для спільного користування. Після винесення даного рішення вона одразу перенесла свої речі та речі сина у велику кімнату. Вона дійсно вставила замок у міжкімнатні двері до її кімнати. Вона неодноразово намагалася вирішити питання мирним шляхом, припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, одержання грошової компенсації вартості частки майна співвласника, але все було марно. Також зазначає, що особові рахунку по комунальним послугам до серпня 2017 року не були розділені, вона в повному обсязі оплачувала комунальні послуги. Але згодом вона звернулась до суду про стягнення заборгованості по квартирній платі та платі за комунальні послуги з [PERSON] займаної площі останнім згідно порядку користування квартирою. Судом було ухвалено рішення, яким задоволено її позовні вимоги. Проте позивач до сих пір у повному обсязі не погасив борг, також позивачем не були компенсовані 1\\2 частини витрат по ремонту та обслуговуванню квартири. 18.05.2018 року квартира була продана за згодою позивача. Увесь час після розлучення позивач морально давив на неї, щоб вона відмовилася від своєї частини майна, при цьому ним зовсім ігнорувалися потреби неповнолітнього сина. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] до суду не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 134). Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 23.10.2018 року Костромітіної О.О. дана цивільна справа прийнята до свого провадження, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Щербіни А.В. та відповідно до розпорядження керівника апарату Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя проведено повторний автоматичний розподіл справи. Ухвалами суду від 9.01.2019 року, 15.01.2019 року, 01.03.2019 року, 08.04.2019 року, 19.04.2019 року, 04.06.2019 року, 09.09.2019 року, 05.11.2019 року, 13.11.2019 року клопотання позивача [PERSON] про проведення судових засідань в режимі відео конференції задоволено, судовий розгляд даної цивільної справи здійснювався в режимі відеоконференції з Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за участю позивача та його представника. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.05.2013 року у справі 265/2653/13-ц, провадження 2/265/1293/13, було визнано за [PERSON] та відповідачем [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] 1\\2 частини за кожним, [PERSON] було виділено кімнату площею 17,2 кв.м., [PERSON] було виділено кімнату площею 10,3 кв.м., у спільному користуванні залишено кухню, коридор санвузол. Відповідно до технічного паспорту на вищезазначену квартиру загальна площа квартири складає 45,9 кв.м. Право власності на 1\\2 частини квартири було зареєстровано на ім`я позивача [PERSON] 29.06.2013 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачем до позову надано розрахунок компенсації за користування його частиною власності (а.с.7), в якому зазначено, що згідно довідки з Головного управління статистики у Донецькій області у м. Маріуполі від 13.03 2018 № 05 вп/1-30/1/227, середня сума за оренду 2 кімнатної квартири у м. Маріуполі, за останні три роки становить 65155,36 гривень (а.с.20). Сума за три роки оренди 1\\2 частки квартири складає 32577,68 гривень. 32577,68* 19,61% (частина власності позивача [PERSON] у відсотковому вираженні, якою користується відповідачка)= 6388 гривень. Відповідачка [PERSON] зверталася до позивача з питанням про мирне урегулювання даного спору, про що надала суду відомості про переписку з позивачем (а.с. 92-99). При вирішенні спору по суті суд застосував нижче наведені норми права, які регулюють правовідносини, що реалізації права власності на майно, яке належить на праві спільної часткової власності громадянам. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В той же час згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтями 386, 391 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також однокімнатний жилий будинок. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. 4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд при вирішенні даного спору по суті вважав необхідним зробити наголос на тому, що в правовому висновку Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 зазначено, що: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок». При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином суд дійшов висновку, що при вирішенні даного спору по суті потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Враховуючи вищевикладені норми права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за користуванням відповідачкою його частиною власності не підлягають задоволенню, оскільки вимагаючи здійснення компенсації з боку відповідачки за користування його частиною власності, а не всієї частини його власності, як того вимагають вищенаведені норми права, при цьому зберігаючи правовий режим спільної часткової власності, який існував до продажу квартири [ADDRESS] , не заявляючи позовної вимоги щодо припинення його права у спільній часткової власності, не набув права вимоги щодо отримання компенсації за користування його частиною власності без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд відповідно до ст.141 ЦПК України, відмовляє йому у стягненні на його користь судових витрат у розмірі 757,80 гривень, про що було ним заявлено в позовних вимогах.

Outcome: dismissed