Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлений позовних вимог позивач посилався на те, що з 22.07.2014\~р. він та відповідачка проживали в зазначеній квартирі. В ній було зареєстроване місце їх постійного проживання. 27.11.2015\~р. відповідачка забрала свої особисті речі з квартири, в ній не проживає та іншим чином не користується. 29.12.2015\~р. відповідачка передала позивачу квартиру у власність. Однак, відповідачка не знялася з реєстрації місця проживання у цій квартирі. Позивачу невідоме фактичне місце проживання відповідачки. Він, як єдиний власник квартири, самостійно здійснює оплату комунальних послуг, проводить поточні ремонтні роботи, та іншим чином несе всі витрати, повязані з цим майном. Позивач вважає, що наявність реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі тягне за собою збільшення для нього розміру комунальних платежів, а також створює інші перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить йому на праві власності. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення відповідні вищенаведеному, у межах позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином через засоби масової інформації, а саме оголошення у пресі, про причини неявки не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає статті 224 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Одна друга частина цієї квартири була передана позивачу [PERSON] у власність відповідачкою [PERSON] Сергівїною на підставі договору про поділ спільного майна подружжя, посвідченого 29.12.2015\~р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.\~8/. Право власності позивача, що виникло на підставі цього договору, зареєстровано 29.12.2015\~р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с. 10/. Інша частина квартири була передана позивачу [PERSON] у власність відповідачкою [PERSON] Сергівїною на підставі договору дарування, посвідченого 29.12.2015\~р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с. 12/. Право власності позивача, що виникло на підставі цього договору, зареєстровано 29.12.2015\~р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а. с. 14/. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] підтвердила, що наприкінці листопада 2015 року відповідачка [PERSON] добровільно залишила квартиру та вивезла свої речі з неї. Свідок стверджує, що з того часу в квартирі мешкає лише позивач [PERSON], відповідачка до квартири не приходить. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 02.09.2016\~р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 16/. Як вбачається з довідки Дільниці №\~59 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 29.11.2016\~р. в зазначеній квартирі зберігається реєстрація місця проживання [PERSON]. Реєстрація місця проживання відповідачки в квартирі перешкоджає позивачу належним чином здійснювати свої права власника щодо користування та розпорядження цим майном. Крім того, позивач вимушений нести витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачку, яка в квартирі не проживає, але у добровільному порядку не припиняє свою реєстрацію. Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У частинах 1-2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинять щодо свого майна будь-які дії, яке не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, як власник квартири не може в повній мірі реалізувати своє право власності, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому що в квартирі до теперішнього часу зареєстрована відповідачка, яка з листопада 2015 року не проживає у ній, її речей у квартирі немає, спірне житло відповідачка залишила добровільно, право власності на нього передала позивачу, її права на проживання у квартирі позивачем не порушувалися. Свою реєстрацію в зазначеній квартирі відповідачка своєчасно не припинила. Тому суд вважає необхідним усунути перешкоди в користуванні позивачем належною йому власністю та визнати відповідачку такою, що втратила права користування спірною квартирою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved