Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на нежитлове приміщення торгового кіоску (позначене на плані літ. «К-1»), загальною площею 31,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. В.Великого, 7 (сучасна вулиця О.Гончара, 1); скасувати свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення торгового кіоску (позначене на плані літ. «К-1»), загальною площею 31,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. В.Великого, 7 (сучасна вулиця О.Гончара, 1), видане на імя [PERSON]; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 64 кв.м., яка знаходиться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Гончара, 1, укладений між Дрогобицькою міською радою та [PERSON], та зобовязати [PERSON] демонтувати металеву збірно-розбірну конструкцію кіоску, яка знаходиться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Гончара, 1. Позов мотивує тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за №213 від 23.07.1999 року йому надано в оренду земельну ділянку, розміром 1850 кв.м., для обслуговування торгового майданчика по вулиці Володимира Великого в м. Дрогобичі, а в подальшому площа земельної ділянки була збільшена до 1930 кв.м. Згідно рішення Дрогобицької міської ради за №784 від 09.11.2012 року йому продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки, площею 1930 кв.м., терміном на три роки, оскільки закінчився термін дії договору оренди землі від 18.02.2009 року, реєстраційний номер 04094400018, який було укладено ним з Дрогобицькою міською радою терміном на три роки. Однак, в порушення його прав, відповідачем було визнано за собою та зареєстровано право власності на самочинне будівництво нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення торгового кіоску (позначене на плані літ. «К-1»), загальною площею 31,9 кв.м., на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.04.2013 року у справі №442/1568/13-ц, яке в подальшому було скасоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року. Додатково вказує, що на даний час відповідач не має жодної правової підстави на визнання за нею права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване на міні-ринку «Володар», власником якого є він (позивач), та яке знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у багаторічному користуванні останнього. Крім цього зазначає, що йому як належному землекористувачу, вказаний кіоск є перешкодою у користуванні земельною ділянкою, а тому він змушений ставити питання про його демонтаж. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та наданих поясненнях. Додатково пояснив, що є належним користувачем та власником земельної ділянки, оскільки останню у нього ніхто не вилучав та надалі продовжує сплачувати орендну плату, а тому просить позов задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, однак, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що позовні вимоги, на його думку, є абсолютно необґрунтованими та безпідставними. Представник третьої особи Дрогобицької міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області в судове засідання не зявився, попередньо надіславши заяву про розгляд справи у їх відсутності та вказавши, що при вирішенні спору покладаються на думку суду. Вислухавши учасників судового розгляду та оглянувши матеріали справи, суд вважає, що в задоволення позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що позивачу відповідно до рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за №213 від 23.07.1999 року було надано в оренду земельну ділянку розміром 1850 кв.м. для обслуговування торгового майданчика по вулиці Володимира Великого в м. Дрогобичі Львівської області. Також рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за №370 від 23.12.1999 року надано дозвіл Субєкту підприємницької діяльності фізичній особі [PERSON] на відкриття торгівельного майданчика по вул. Володимира Великого у м. Дрогобичі. Пунктом 2.2. вказаного рішення зобовязано провести роботи згідно чинного законодавства по перетворенню торгового майданчика в міні-ринок в термін до 01.10.2000 року. Договором оренди землі від 18.02.2009 року, реєстраційний номер 04094400018, укладеним між Дрогобицькою міською радою та підприємцем [PERSON], відповідно до п. 3.1., визначено строк дії даного договору на три роки, тобто, з терміном дії до 18.02.2012 року. Згідно пункту 5.1. рішення Дрогобицької міської ради за №784 від 09.11.2012 року «Про продовження терміну дії рішень міської ради», ФОП [PERSON] продовжено термін дії пункту 2.3. рішення Дрогобицької міської ради за №424 від 28.11.2011 року «Про надання в оренду та продовження терміну оренди земельних ділянок» для вчинення необхідних дій, повязаних із укладенням договору оренди, на термін, що не перевищує 3 місяців з дня прийняття даного рішення. Аналогічно пунктом 8 рішення Дрогобицької міської ради за №784 від 09.11.2012 року «Про продовження терміну дії рішень міської ради» визначається, що у випадку не укладення договорів оренди землі протягом 3 місяців з дня прийняття цього рішення, відповідні його пункти втрачають чинність. Позивач вказує на порушення відповідачем його прав, як землекористувача, з посиланням на наявність вищевказаних рішень Дрогобицької міської ради щодо продовження терміну дії договору оренди землі, а отже, і незаконність дій відповідача щодо оформлення права власності на нерухоме майно та оформлення права землекористування. Однак, такі твердження не знаходять обґрунтування з огляду на наступне. Статтею 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельним кодексом України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні положення також визначаються і статтями 1, 6 та 19 Закону України «Про оренду землі». Крім цього, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації договір набирає чинності, тобто набуває юридичної сили. Водночас, як вбачається з [PERSON] №71 засідання постійно діючої комісії ради з питань регулювання земельних відносин від 08.09.2014 року, за результатами розгляду питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки, площею 1930 кв.м., ФОП [PERSON] відмовлено у підготовці такого договору, а листом за №3-21/9214 від 21.12.2014 року Дрогобицька міська рада повідомляє про відсутність укладення нового договору оренди землі з ФОП [PERSON] стосовно земельної ділянки за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Гончара, 1, після закінчення терміну дії попереднього договору оренди. З огляду на вказане, посилання позивача на наявність рішень Дрогобицької міської ради щодо продовження йому терміну оренди земельної ділянки та поновлення договору оренди є безпідставним, так як наявність таких рішень не є юридичною підставою наявності орендних (договірних) відносин без укладення самого договору оренди чи додаткового договору до нього в силу статей 93 та 125 Земельного кодексу України та статей 1, 6 та 19 Закону України «Про оренду землі». Суд також зазначає, що відповідно до пункту 2.2. договору оренди землі від 18.02.2009 року, укладеного між Дрогобицькою міською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON]А, реєстраційний номер 04094400018, дія якого закінчилася 18.02.2012 року, визначається, що на земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна нежитлові кіоски та павільйони, які належать фізичним особам. Згідно з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.04.2013 року у справі №442/1568/13-ц за позовом відповідача [PERSON] до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, за [PERSON] було визнано право власності на нежитлове приміщення (позначене на плані літ. «К-1»), загальною площею 31,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Гончара, 1. Однак, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року у даній справі задоволено заяву представника [PERSON] про відмову від позову, скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. За змістом статті 376 Цивільного кодексу України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 3 ЦПК України,\~ згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачем належно не обґрунтовано чинення відповідачем перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, зокрема, яким саме способом здійснюються перешкоди і відносно якого, належного на праві власності чи користування, майна вчиняються такі дії, що призводять до порушення прав позивача. Суд також бере до уваги наявні в матеріалах справи докази, які вказують, зокрема, на відсутність у позивача будь-яких речових прав на рухоме або нерухоме майно за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. Гончара, 1, що підтверджується довідкою за №392, виданою 11.11.2014 року КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО», інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №46957053 від 04.11.2015 року. Крім цього, письмовою відповіддю виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за №3-25/3581 від 06.06.2014 року підтверджується відсутність будь-якого рішення про надання дозволу на створення чи організацію міні-ринку «Володар». Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення прав позивача як землевласника чи землекористувача, або ж як власника суміжного нерухомого майна, суд приходить до переконання, що вимоги позивача про скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та демонтаж металевої збірно-розбірної конструкції не можуть підлягати задоволенню. Також необґрунтованими є вимоги позивача щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, площею 64 кв.м., розташованої на вул.Гончара, 1 в м.Дрогобичі, укладеного між Дрогобицькою міською радою та [PERSON], оскільки позивач [PERSON], не будучи стороною оспорюваного договору, звертається за відновленням свого права на річ, яка є предметом цього договору. Тому, виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами, існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем (позиція Верховного Суду України по справі № 6-107цс12, викладена у постанові від 07.11. 2012 року). Зважаючи на вищевказане, суд приходить до переконання, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації права власності, оскільки в порядку цивільного судочинства, в силу вимог статті 3 ЦПК України, підлягає захисту саме порушене право. Однак, позивачем не надано доказів порушення його прав, зокрема, діями відповідача [PERSON], і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Слід зазначити, що такої позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема, у своїх правових висновках, викладених у постанові від 25.12.2013 року по справі №6-94цс13. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Обов?язок доказування, відповідно зі ст. 10 ЦПК України, покладений на сторони у справі, а суд лише сприяє всебічному та повному з?ясуванню обставин справи шляхом роз?яснення прав та обов?язків, та сприяє в їхньому здійсненні. Крім того, положеннями ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення у повному обсязі. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed