Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Головного управління МВС України у Львівській області про стягнення 3% річних, інфляційних витрат за невиконання грошового зобов'язання, що випливає із судового рішення, про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином. В обґрунтування вимог зазначив, що вироком Сокальського районного суду від 12.06.2013р. визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 365 та ч.1 ст. 121 КК України [PERSON], який є колишнім працівником Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській оброті. Цим же вироком стягнуто із ГУ МВСУ у Львівській області в користь позивача 70000грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої вказаним злочином. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014р. вирок районного суду залишено без змін. Ухвалою ВССУ від 27.11.2014р. касаційну скаргу представника цивільного відповідача ГУ МВСУ у Львівській області залишено без задоволення, а вирок без змін, в тому числі щодо стягнення 70000грн. моральної шкоди. Зазначає, що Державною казначейською службою України, в процесі виконання судового рішення ці кошти були стягнуті з боржника і перераховані на рахунок позивача лише 12.09.2014р. З покликанням на правову позицію ВСУ, викладену у Постанові від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14, в якій зазначено, що відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, а також ст.ст. 11, 509, 625, 1166 ЦК України, просить стягнути із відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі - 2629,31грн за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р. та інфляційні витрати у розмірі - 10751,9грн. за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р.. В запереченні на позовну заяву представник відповідача ГУМВСУ у Львівській області зокрема вказав, що вирок районного суду від 12.06.2013р. яким також вирішено стягнути із управління в користь позивача моральну шкоду набрав законної сили 11.04.2014р. тобто після перегляду Апеляційним судом Львівської області. Враховуючи те, що ГУМВСУ у Львівській області є державною установою та фінансується із державного бюджету та той факт, що рішенням районного суду вирішено саме стягнути із ГУМВСУ кошти в сумі 70000грн., процес стягнення повинен відбуватися виключно згідно порядку встановленого чинним законодавством. Згідно ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються виключно органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Зважаючи, що 11.06.2014р. на адресу ГУ ДКС України у Львівській області надійшла заява позивача про виконання виконавчого листа, виданого 16.05.2014р. районним судом, була повернута стягувану для усунення порушень вимог оформлення виконавчого листа. В подальшому саме 13.08.2014р. на адресу ГУ ДКС України у Львівській області повторно надійшла заява позивача про примусове виконання рішення суду, на виконання якої саме 12.09.2014р. здійснене безспірне списання коштів на користь позивача. Даний факт є безспірним, оскільки про це зазначає безпосередньо ГУ ДКС України у Львівській області у листі від 19.09.2014р. про розгляд скарги позивача. Враховуючи наведене просить у задоволенні позову відмовити повністю. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не прибули, надали суду заяву в якій просили судове засідання проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ГУМВСУ у Львівській області Мисак О.В. в судовому засіданні повідомила, що управління в даний час перебуває в процесі ліквідації. В свою чергу щодо задоволення позову заперечила, вважає його безпідставним. В обґрунтування повідомила, що оскільки згідно вироку суду вирішено стягнути моральну шкоду саме із ГУМВСУ у Львівській області, що є державною установою стягнення таких коштів проводиться виключно казначейською службою. Зазначила, що позивачем скеровано належно оформлений виконавчий документ лише 13.08.2014р., на виконання якого ГУ ДКС України у Львівській області 12.09.2014р. безспірно списало кошти в сумі 70000грн. з рахунку управління на користь позивача. Вважає, що жодного затягування у зв'язку із стягненням вказаних коштів з управління на користь позивача не було, відтак у задоволенні позову просить відмовити. Представник Ліквідаційної комісії з припинення діяльності ГУ МВСУ у Львівській області в судове засідання не прибув. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Представник третьої особи ГУ ДКС України у Львівській області Ожибко П.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Підтримав обґрунтування заперечення представника ГУМВСУ у Львівській області. Додатково повідомив, що вперше позивачем скеровано для виконання виконавчий лист районного суду 11.06.2014р., однак у зв'язку із неналежним його оформленням, такий із долученими документами повернуто на його адресу. В подальшому лише 13.08.2014р. позивач звернувся із заявою про виконання виконавчого листа, яку прийнято до виконання та після здійснення всіх необхідних дій 12.09.2014р. виконавчий документ виконано. У задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Дослідженими матеріалами кримінальної справи №1321/32/2012, а зокрема вироку районного суду від 12.06.2013р., встановлено, [PERSON], який здійснюючи функції представника влади на посаді дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області вчинив злочини передбачені ч.3 ст. 365; ч.1 ст. 121 КК України. [PERSON] засуджено за ч.3 ст. 365; ч.1 ст. 121 КК України із врахуванням положень ст.ст. 69, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ або виконувати функції представників міліції на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку терміном 3 роки. Крім цього, цивільний позов потерпілого [PERSON] задоволено частково. Вирішено стягнути з ГУМВСУ у Львівській області в користь потерпілого 70 000грн. моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014р., подані апеляції на вирок залишено без задоволення, а вирок районного суду від 12.06.2013р. без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2014р., касаційну скаргу залишено без задоволення. Ухвалу апеляційного суду від 11.04.2014р. щодо [PERSON] залишено без змін. Відповідно, згідно приписів ст. 223 ЦПК України, вирок у вказаній кримінальній справі, яким зокрема вирішено цивільний позов набрав законної сили 11.04.2014р., тобто після розгляду справи апеляційним судом. Крім цього, із відповіді на скаргу позивача [PERSON], наданої 19.09.2014р. Державною казначейською службою України, встановлено, що вперше із заявою про виконання виконавчого листа, що виданий районним судом 16.05.2014р. на виконання вироку суду в частині цивільного позову позивач звернувся до ГУ ДКС України у Львівській області - 11.06.2014р., однак таку заяву із додатками йому повернуто у з»язку із невідповідністю виконавчого документа вимогам ЗУ «Про виконавче провадження». В подальшому 13.08.2014р. позивачем повторно скеровано в ГУ ДКС України у Львівській області заяву про примусове виконання рішення суду, яку прийнято до виконання та 12.09.2014р. здійснено перерахування коштів на рахунок позивача. Звертаючись в суд із даним позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги зокрема положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов»язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Однак, при наявності у даній справі судового рішення, а саме вироку районного суду, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди позивачу та, відповідно, стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України мають поширюватися на порушення саме грошового зобов»язання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду, тобто ст.625 ЦК України встановлює правило, за яким боржник відповідає за невиконання грошового зобов»язання і не поширюється на ситуацію, як у даній справі, коли боржник не виконує свій обов»язок сплатити певну суму коштів, що визначено рішенням суду. Відповідно, оскільки грошових зобов'язань між сторонами до прийняття рішення суду не існувало, від так такі і не порушувалися, а тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення в користь позивача 3% річних від простроченої суми у розмірі - 2629,31грн за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р. та інфляційні витрати у розмірі - 10751,9грн. за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р..

Outcome: dismissed