Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в подальшому уточненому, просив стягнути з відповідача суму боргу, суму процентів за користування позиченими грошовими коштами та 3% річних у розмірі 388\~632,00 долара США, в еквіваленті у гривні за офіційним курсом Національного банку України на день винесення рішення суду та стягнути з відповідача судові витрати щодо сплати судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на наступне. Відповідач [PERSON] на підставі усної домовленості 10 лютого 2011 року отримав позику від позивача в розмірі 242\~000,0 доларів США, відповідно до договору позики від 25 грудня 2013 року вказану суму він повинен був повернути позивачу [PERSON] до 01 червня 2014 року. Крім того, відповідач також отримав від позивача 10 лютого 2011 року позику у розмірі 109\~000,00 (сто дев'ять тисяч) доларів США. Ці грошові кошти повернуто позивачу в повному обсязі 31 жовтня 2011 року. Проте, відповідно до розписки, відповідач зобов'язався також сплатити [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення суми боргу, втім, [PERSON] жодних дій, що свідчили б про намір повернути борг, не здійснював. Відповідач та представник відповідача у судове засідання зявлялися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку; представник відповідача подала письмові заперечення проти поданого позову, вважала, що задовольнити позов в повному обсязі є неможливим, посилаючись на таке. Сума боргу відповідача перед позивачем має бути зменшена на 129\~000 доларів США, що були перераховані позивачу за доручення відповідача [PERSON] «BELATEX LIMITED». Таке зменшення суми боргу мало призвести до відповідного врахування та зменшення суми відсотків за користування відповідною позикою. Також сторона відповідача вказувала на те, що є неможливим застосувати до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, оскільки такі міри відповідальності підлягають стягненню виключно в національній валюті України. Відповідач та його представники у подальшому в судове засідання не зявлялися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. У звязку з відсутністю доказів поважності неявки в судове засідання відповідача та його представника, суд ухвалив розглянути справу в очному порядку за відсутності вказаної сторони, враховуючи отримання від сторони відповідача письмових заперечень проти поданого позову та відповідних доказів на їх підтвердження. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши подані суду докази, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлено, що 10 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який 25 грудня 2013 року оформлений у письмовому вигляді, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 242\~000,00 доларів США. На підтвердження змісту та умов договору, а також на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу [PERSON] 14 серпня 2014 року складено письмову розписку. Відповідно до змісту зазначеної розписки за умовами зазначеного договору, відповідач зобовязався повернути позивачу позичені грошові кошти у строк до 01 червня 2014 року. У подальшому та окрім наведеного, відповідач також отримав від позивача 10 лютого 2011 року позику у розмірі 109\~000,00 (сто дев'ять тисяч) доларів США. Ці грошові кошти повернені позивачу у повному обсязі 31 жовтня 2011 року. Проте, відповідно до розписки від 14 серпня 2014 року, складеної [PERSON], останній зобов'язався також сплатити [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних. При цьому, факт надання позики цих грошових коштів у розмірі 242\~000,0 доларів США та 109\~000,0 доларів США не заперечується відповідачем у своїх письмових поясненнях, наданих суду, зазначений договір позики та окремі його положення, а також зміст боргових розписок [PERSON] в судовому порядку не оспорюється. Таким чином, між сторонами виникло зобовязання із договору позики, за яким боржник зобовязався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана та 10% річних за користування цими грошовими коштами. У передбачені договором строки [PERSON], у порушення своїх договірних зобовязань, суму позики не повернув. На вимогу про добровільну сплату заборгованості, відповідач відмовляється виконати зобовязання, що підтверджується фактом предявлення суду названих розписок без відмітки про повернення всієї суми боргу, а також непредявленням відповідачем оригіналу самих розписок, що могло б свідчити про виконання зобовязання. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо часткового погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики загальною сумою в розмірі 129\~000,0 доларів США компанією «Belatex Limited», оскільки стороною відповідача, в обґрунтування таких заперечень проти позову, не надано суду належних доказів, які б підтверджували призначення цих платежів виключно та безпосередньо погашення (сплату) боргу за договором позики від 25 грудня 2013 року. При цьому, суд врахував, що договір поруки №1-МБ від 01 грудня 2011 року, укладений між [PERSON] та компанією «Belatex Limited», підписаний однією особою з обох сторін [PERSON] та, всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України, направлений на задоволення інтересів однієї особи, не створює обовязків для позивача, з огляду на що суд не вправі визнати такий доказ належним та допустимим. Такий висновок суду обґрунтованим тим, що відповідачем не доведено за результатами розгляду справи, що зазначені платежі мають правовий стосунок до боргових зобовязань, досліджуваних судом в цьому провадженні. Отже, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли зобовязання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобовязався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача та суму відсотків за користування кредитом. Зазначений договір оформлений письмовими розписками, що складені відповідачем, були передані позивачу та які є борговими документами. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобовязання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст.1049 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор\~ прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стосовно валюти зобовязання. Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на ці правила, враховуючи, що між сторонами виникли та існують зобовязання із договору позики, за умовами якого відповідач повинен повернути позивачу певну суму боргу за розпискою, заборгованість відповідача складає суму в гривнях України, що є еквівалентною 375\~067,28 доларів США та включає в себе: - суму боргу в розмірі 242\~000,00 доларів США; - суму процентів за користування 242\~000,00 доларів США протягом 1889 днів (з 11.02.2011 року до 14.04.2016 року), що дорівнює 125\~243,28 доларів США (242000 х 10% х 1889):365); - суму процентів за користування 109\~000,00 доларів США протягом 262 днів (з 10.02.2011 року до 31.10.2011 року), що дорівнює 7824 доларів США (109\~000 х 10% х 262) : 365). Офіційний курс української валюти, встановлений НБУ на день постановлення рішення, складає 2\~481,6590 гривень за 100 доларів США. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне встановити, що за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, сума заборгованості відповідача за вказаним договором позики, враховуючи 10% річних за користування позиченими грошовими коштами, становить 9\~307\~890,91 гривень. Стосовно частини вимог про стягнення трьох відсотків річних. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд критично ставиться до заперечень сторони відповідача в частині застосування судом індексу інфляції до спірних правовідносин, оскільки стороною позивача у своїй уточненій позовній заяві від 13.04.2016 року міститься позовна вимога лише щодо стягнення 3% річних від простроченої суми та не вказується про застосування індексації до цих правовідносин. При цьому, суд вважає за неможливе задовольнити вказану вимогу позивача з огляду на те, що заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача розраховується в національній валюті України гривні, проте, позивачем здійснено розрахунок 3% річних за прострочення суми боргу, який встановлений в доларах США, що суперечить вимогам чинного законодавства. Таким чином, беручи до уваги правову природу вимоги про стягнення трьох процентів річних, передбачених в ст.\~625 ЦК, як особливої міри відповідальності, останні підлягають сплаті виключно в національній валюті України гривні. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача судового збору у сумі 3\~654,00 гривень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Щодо підсудності справи цьому судові. На час відкриття провадження у справі відповідач проживав та мав зареєстроване місце постійного проживання [INFO], що відноситься до адміністративних меж Приморського району міста Одеси. Згідно з листом ГУ ДМС України в Одеській області від 11.12.2015 року відповідач 1.10.1998 року отримав паспорт громадянина України (а.с. 79). Відповідач є громадянином України (а.с. 103), має ідентифікаційний номер платника податків в Україні код [NUMBER], що визнано ним самим (а.с. 99). Наведене відповідає вимогам частини 1 статті 109 ЦПК України, згідно з якою позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Додатково судом враховано, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу належить квартира за адресою його реєстрації в Україні (а.с. 28). Суд критично оцінює посилання сторони відповідача на наявність у відповідача іншого громадянства та іншого місця проживання. Так за правилом пункту 2 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про підсудність цього спору Приморському районному судові міста Одеси.

Outcome: partial