Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.12.1991 належить квартира [ADDRESS] , де він зареєстрований та проживає. Також у цій квартирі з 01.10.2008 зареєстрований його син - відповідач [PERSON] , [INFO] , який фактично з дня реєстрації та по даний час у квартирі не проживав. Відповідач є громадянином Канади, проживає закордоном, однак зв`язку із ним позивач не підтримує та фактичне місце проживання відповідача йому не відоме. [PERSON] не проживає у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, не сплачує комунальні послуги та не приймає участь у спільному побуті, позивач змушений нести тягар надмірної оплати комунальних послуг, які не надаються, однак нараховуються, чим порушуються його права. 27 лютого 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», при цьому відповідач повідомлявся судом про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання. Позивач також не отримав копію ухвалу про відкриття провадження у справі конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання». Таким чином, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально 05.12.1991 державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, Домашенко В.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 24-1493. Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17.12.2018, що видана ЖБК «Шовковик-4» убачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] - власник, [PERSON] - син. За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» відповідач [PERSON] , [INFO] , станом на 29.12.2018 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Факт непроживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою підтверджується Актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 08.12.2017, 10.11.2018, 10.12.2018, що засвідчені головою ЖБК «Шовковик-4», та довідкою ЖБК «Шовковик-4» № 2-10/18 від 10.12.2018. Позивач не чинить відповідачу перешкод у користуванні квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше одного року з 2008 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або члени його сім`ї перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач з 2008 року у квартирі [ADDRESS] не проживає, тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживають у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved