Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно виконавчого листа виданого Монастирищенським районним судом Черкаської області 08 липня 2020р. з позивача на користь відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх доходів позивача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно виконавчого листа виданого Драбівським районним судом Черкаської області 25 лютого 2016 року з позивача на користь відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх доходів позивача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач не може сплачувати аліменти в такому розмірі, оскільки 23.06.2020р. його сімейний стан змінився, він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та від даного шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] також на його утриманні перебуває син дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] та дружина, яка на даний час перебуває в декретній відпустці. За цих обставин просить зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 1/6 частини всіх його доходів на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 06.01.2021 року відповідачам був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] скерувала до суду відзив вх. № 241/21-Вх. від 22.01.2021р., у якому позовні вимоги не визнає і заперечує проти позову. Відповідач зазначила, що позивач як батько зобов`язаний утримувати своїх дітей та приймати участь у їх вихованні. Батьки не повинні компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Окрім того, позивач не надав належних і допустимих доказів, що б свідчили, що за своїм матеріальним, сімейним становищем та через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] , наявність у його дружини сина від попереднього шлюбу, а також перебування дружини у декретній відпустці не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, законні підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, а тому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] скерувала до суду відзив вх. № 349/21-Вх. від 29.01.2021р., у якому позовні вимоги не визнає і заперечує проти позову. Відповідач зазначила, що позивач як батько зобов`язаний утримувати своїх дітей та приймати участь у їх вихованні. Батьки не повинні компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Окрім того, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили, що за своїм матеріальним, сімейним становищем та через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , наявність у його дружини сина від попереднього шлюбу, а також перебування дружини у декретній відпустці не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, законні підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, а тому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи та доводи, якими сторони обґрунтовують свої позиції, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно виконавчого листа, виданого Монастирищенським районним судом Черкаської області 08 липня 2020р. з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх доходів позивача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно дубліката виконавчого листа, виданого Драбівським районним судом Черкаської області 25 лютого 2016 року, з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх доходів позивача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 23 червня 2020р. вбачається що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23 червня 2020р.у Драбівському районну відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 03.08.2020р. вбачається, що [PERSON] народився [INFO] і його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 03.11.2015р. вбачається, що [PERSON] народився [INFO] і його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки № 1271 від 02.12.2020р. вбачається, що до складу сім`ї [PERSON] належать дружина [PERSON] , [INFO] , син дружини [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із довідки № 632 від 02.12.2020р., виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Драбівської РДА вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Драбівської РДА та їй відповідно до ЗУ «Про державну допомогу сім?ям з дітьми» з 01.09.2020р. по 01.03.2021р. призначено допомогу «Допомога одиноким матерям». Загальна сума доходу за період з 01.09.2020р. по 01.03.2021р. не зазначена. Інших доказів сторонами суду не надано. Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вказаними вище судовими рішеннями був встановлений обов`язок позивача по сплаті аліментів на утримання своїх дітей [PERSON] та [PERSON] та визначений їх розмір. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтями 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Статтями 180-181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний стан, оскільки він одружився з [PERSON] , від цього шлюбу народився син - [PERSON] та на його утриманні перебуває син дружини від іншого шлюбу [PERSON] . Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд зазначає, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження сина [PERSON] [INFO] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Також як на зміну свого сімейного стану позивач посилається на наявність відповідних цивільно-правових та сімейних зобов`язань по відношенню до сина своєї дружини [PERSON] . Суд зважає на те, що відповідно даних свідоцтва про народження позивач не є батьком [PERSON] , факт його батьківства не стверджується, в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування дитини утриманні відповідача, а отже і відповідний обов`язок у відповідача по утриманню цієї дитини фактично відсутній. Відповідачем не надано жодного доказу наявності в нього скрутного матеріального становища, матеріали справи взагалі не містять відомостей про доходи та витрати позивача. При цьому суд не приймає як належний доказ довідку Управління праці та соціального захисту Драбівської РДА про надання матеріальної допомоги невстановленого розміру дружині позивача, як одинокій матері, з огляду на відсутність відомостей про реєстрацію дітей відповідно до ст. 135 СК України. Суд також зазначає, що наявність у відповідача інших утриманців не звільняє його від обов`язку щодо належного утримання своїх дітей. Позивач не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, що відповідає висновкам Верховного Суду України викладеним у постанові від 16.09.2020р. по справі 565/2071/19. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Таким чином, суд, проаналізувавши матеріали позову та надані сторонами докази, приходить до висновку, що в судовому засіданні не було встановлено наявність підстав для зменшення розміру аліментів, визначених рішеннями Монастирищенського районного суду Черкаської області 08 липня 2020р. та Драбівського районного суду Черкаської області 25 лютого 2016 року, передбачених ст. 192 СК України, тобто зміни матеріального або сімейного стану позивача, а також погіршення стану його здоров`я. Також відповідачем не доведено неможливість сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, а тому, виходячи з принципів якнайкращого забезпечення інтересів дітей, суд не вбачає підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, то суд покладає судовий збір на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed