Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання в порядку набувальної давності права на земельну частку (пай) у розмірі 5,72 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Промінь» на території Григорівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області. В позовній заяві посилається на те, що 20.10.2001р. померла [PERSON], яка є власником земельної частки (паю) за межами населеного пункту на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, площею 5,59 умовних кадастрових гектарах. Зазначає, що до моменту смерті [PERSON] Ф Г. ним здійснювався догляд за нею, спадщина після її смерті на іншу особу не переоформлювалась. Як вказує позивач, він понад шістнадцять років відкрито користується спадковим майном,постійно піклується про земельну частку (пай). Земельна частка (пай) вже 16 років не оформлена. Вказує, що за життя [PERSON] віддала йому оригінал Свідоцтва про право на цей земельний пай уклавши у простій письмовій формі договір дарування земельної частки (паю), який не було посвідчено нотаріально. У звязку з чим, позивач просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) у порядку набувальної давності. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились. Представник позивача до суду надав письмові пояснення, в яких повідомив, що позовні вимоги підтримуює у повному обсязі. Також пояснив, що [PERSON] та [PERSON] уклали у простій письмовій формі договір дарування земельної частки (паю), який не було посвідчено нотаріально, в звязку з чим володіння правом на земельну частку (пай) здійснюється без належної правової підстави. Представник відповідача до суду не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд вважає, що позовна заява [PERSON] є такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 20.10.2001р. померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). За життя [PERSON] був виданий сертифікат серії КР №0183211 на право на земельну частку (пай), за межами населеного пункту на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, площею 5,59 умовних кадастрових гектарах. ( а.с. 11). [PERSON] здійснювався догляд за [PERSON], що підтверджується договором довічного утримання ( а.с.10). 03.01.2001 р. між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, не посвідчений нотаріально, укладено договір дарування права на земельну частку (паю) посвідченого сертифікатом серії КР №0183211( а.с. 67). Відповідно до п.2.2. договору дарування права на земельну частку (пай), з часу укладання договору, позивач заволодів оригіналом сертифікату серія КР №0183211 на право на земельну частку (пай), за межами населеного пункту на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, площею 5,59 умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 325 ЦК України, субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст..344 ЦК України реалізується право особи закріпити свій правовий статус щодо нерухомого майна або рухомого майна. Аналіз ст. 181 ЦК України визначає, що рухомими або нерухомими можуть бути речі. Ст. 181 ЦК України - річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право на земельну частку (пай) є майновим правом особи, яке не належить до категорії рухомих або нерухомих речей. Враховуючи зазначені положення ст.344 ЦК України щодо набувальної давності для рухомих або нерухомих речей, як предметів матеріального світу, не можуть бути застосовані до набуття права на земельну частку (пай), яке є майновим правом особи. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). 03.01.2001 р. між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, укладено договір дарування права на земельну частку (паю) посвідченого сертифікатом серії КР №0183211, який не був посвідчений нотаріально. При вирішенні спору суд керується нормами матеріального права, що діяли на момент вчинення правочину. Відповідно до п.2.2. договору дарування права на земельну частку (пай), позивачу було передано оригінал сертифікату серія КР №0183211 на право на земельну частку (пай), за межами населеного пункту на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, площею 5,59 умовних кадастрових гектарах Стаття 3 Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», діючого на час укладання договору, визначено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. Порядком посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (чинний на час виникнення на час укладання договору) визначено, право громадяни продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом; договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку. Згідно ст.243ЦК УРСР (в ред. 1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Майнові права щодо права на земельну частку (пай) були предметом договору між [PERSON]Г і [PERSON], за яким [PERSON] передавались майнові права і оригінал сертифікату серії КР №0183211. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Наявність цивільно-правової угоди щодо права на земельну частку (пай), як правової підстави набуття права, виключає можливість застосування ст. 344 ЦК України до майна визначеного в договорі. Отже, оскільки позивач [PERSON]О звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майнове право в порядку набувальної давності, але фактично право на земельну частку (пай) не є річчю, в розумінні ст.344 ЦК України і фактично передано [PERSON] на підставі цивільно-правової угоди, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав. Тому, суд не знаходить підстав для задоволення позову. На підставі викладеного, та ст. ст. 179, 181, 190, 344 ЦК України, ст. 47, 243 ЦК УРСР Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. № 720/95, Закону України «Про порядок виділення в натурі ( на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток ( паїв )»,

Outcome: dismissed