Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідачів, в якій, після ії уточнення просить суд стягнути з державного бюджету компенсацію моральної шкоди у розмірі 986580 гривень, спричинену йому працівниками прокуратури Полтавської області внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в відсутності контролю за дотриманням прав позивача, що призвели до глибоких моральних та фізичних страждань. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 вересня 2010 року йому заочно було предявлене обвинувачення. 15 вересня 2010 року він був оголошений у розшук. 16 вересня 2010 року відповідно до постанови Октябрського районного суду міста Полтави було дозволена доставка позивача для обрання запобіжного заходу.17 вересня 2010 року позивач був затриманий та поміщений до ІТУ. Після чого 26 листопада 2010 року відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому продовжувався. Всі ці дії, як стверджує позивач відбувалися за ініціативи прокуратури. У подальшому прокурор, не зважаючи на вимоги чинного законодавства не проводив нагляд за законністю дії відносно позивача. Весь цей час позивач знаходився у СІЗО, при цьому перебуваючи у тяжкому стані онкохворого. 12 липня 2011 року кримінальне провадження було закрите. Як зазначає позивач, в результаті вказаних дій з боку представників прокуратури, він став інвалідом другої групи, тривалий час перебував у СІЗО, що спричинило його фізичний та душевний біль. Ці дії відповідача спричинили позивачеві моральні страждання. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, пояснив що моральна шкода, спричинена йому, полягає у протиправній бездіяльності співвідповідача, відсутності контролю та нагляду за дотриманням прав позивача,поданні до суду неправдивих відомостей, що піддало його життя реальній небезпеці, що виразилось у тривалих та глибоких душевних та фізичних стражданнях, приниженні його гідності та достоїнства. Компенсацію позивач просив суд стягнути з співвідповідача Державної казначейської служби України як державного органу, на який покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду. Заступник прокурора Полтавської області О.Савенко надав суду письмові заперечення проти позову, в яких вказував на те, що у діях працівників прокуратури при здійсненні нагляду по вказаному кримінальному провадженні не встановлено. Представник співвідповідача Державної казначейської служби України заперечував проти позовних вимог. Зазначив, що вони необґрунтовані та такі, що не можуть бути задоволені. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд виходить з того, що статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Аналізуючи докази надані сторонами, суд визнав доведеними такі факти: 13 вересня 2010 року позивачеві заочно було предявлене обвинувачення за ч.4 ст. 190 КК України. 15 вересня 2010 року він був оголошений у розшук. 16 вересня 2010 року відповідно до постанови Октябрського районного суду міста Полтави було дозволена доставка позивача для обрання запобіжного заходу. 17 вересня 2010 року позивач був затриманий та поміщений до ІТУ. Після чого 26 листопада 2010 року відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому продовжувався. Всі ці дії, як стверджує позивач відбувалися за ініціативи прокуратури. У подальшому прокурор, не зважаючи на вимоги чинного законодавства не проводив нагляд за законністю дії відносно позивача. Весь цей час позивач знаходився у СІЗО, при цьому перебуваючи у тяжкому стані онкохворого. 12 липня 2011 року кримінальне провадження було закрите. В результаті бездіяльності представників прокуратури Полтавської області позивач отримав значну фізичну біль, став інвалідом другої групи, погіршилися родинні стосунки та був знижений престиж позивача, так як він займався правозахисною діяльністю. Відповідно до ст.56 Конституції України кожний громадянин має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої в наслідок порушення її прав. Відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, спричинена фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовуються за рахунок держави в повному обсязі незалежно від вини цих осіб. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. з послідуючими змінами „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналізуючи вищенаведене суд встановив обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача [PERSON] за всіма обставинами позову. Щодо розміру моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним зменшити розмір компенсації моральних страждань позивача до 150000 гривень. Щодо відшкодування компенсації моральної шкоди саме Державною казначейською службою України, то суд зазначає, що оскільки п.п.4, 5 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 на цю службу покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, то відшкодування спричиненої позивачу [PERSON] моральної шкоди повинно бути здійснено саме цією службою. На підставі викладеного, ст.56 Конституції України, ст.ст.:\~23, 1173, 1174ЦК України, та

Outcome: partial