Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м. та про визнання права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 319,9 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що позивач за власні кошти та власними зусиллями збудував нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS]. У подальшому між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди № 05/2018 від 15 лютого 2018 року, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає орендареві у користування нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS], а орендар відповідно до п.4.1. Договору зобов'язувався сплачувати орендну плату щомісячно. Відповідно до п.6.1.2. вказаного договору позивач, [PERSON], зобов'язувався не пізніше 5 днів з моменту передачі Об'єктів оренди надати відповідачу, [PERSON] - копії правовстановлюючих документів на зазначені вище Об'єкти оренди. Відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою надати йому копії правовстановлюючих документів, однак, у зв'язку з реконструкцією та капітальним ремонтом зазначених об'єктів оренди [PERSON] був позбавлений можливості виконати дане зобов'язання за договором. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 15.02.2018 року між [PERSON] «Орендодавцем» та [PERSON] «Орендарем» укладений договір оренди об'єктів нерухомості № 05/2018, відповідно до п.1.1. якого Орендодавець передає орендареві у користування нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Відповідно до наданих суду документів, зокрема, договору оренди об'єктів нерухомості № 05/2018 від 15 лютого 2018 року, та копій видаткових накладних та товарних чеків вбачається, що позивач по справі дійсно за власні кошти та власними зусиллями збудував нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до технічного паспорту від 15 вересня 2017 року складається з: нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 319,9 кв.м. Квартира [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту має загальну площу 30,3 кв.м. та житлову площу 20,5 кв.м. Згідно наданого до суду звіту про проведення технічного обстеження з метою визначення фактичного технічного стану та надання у разі необхідності рекомендацій щодо усунення виявлених недоліків для безпечної експлуатації нежитлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 18 травня 2018 року - встановлено, що за результатами проведеного технічного обстеження об'єкта його стан оцінюється як приданий до нормальної експлуатації. Позивач вважає, що у зв'язку із тим, що відповідач не визнає його право власності на вказані об'єкти нерухомого майна, з огляду на приписи ст.15 Цивільного Кодексу України, [PERSON] змушений звернутися з цим позовом до суду. Згідно з ч. 2 ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. На підставі вимог статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 319,9 кв.м. Позовні вимоги, щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площе 30,3 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м., не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано доказів того, що вказана квартира належить позивачу, що також підтверджується матеріалами справи. Враховуючи, що об'єктивно [PERSON] право власності позивача жодним чином не порушено, тому суд не вбачає підстав у розподілі судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь відповідача та вважає за необхідне залишити понесені [PERSON] судові витрати у справі залишити за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: partial