Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи, та просив скасувати наказ №281-04 від 26.08.2014 року по Полтавському національному технічному університету ім.Ю.Кондратюка «Про припинення трудових відносин» з [PERSON] та звільненню 30.08.2014 року з посади старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки по п.2 ст.36 КЗпП України, поновити позивача на посаді старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки Полтавського національного технічного університету ім..Ю.Кондратюка, стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30.08.2014 року по 13.09.2016 року в сумі 98117,25 гривень, та моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. Позов мотивовано тим, що позивач 01.09.2004 року був прийнятий на роботу до Полтавського національного технічного університету ім..Ю.Кондратюка на посаду асистента кафедри економічної теорії; 01.09.2008 року він був переведений на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки Полтавського національного технічного університету ім..Ю.Кондратюка; 30.08.2014 року на підставі наказу №281-04 від 26.08.2014 року позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Строковий трудовий договір позивач з відповідачем не укладав, не підписував. Йому і раніше погрожували звільненням, на його думку, з-за його проукраїнської позиції, яку не підтримує адміністрація університету. З 30.06.2014 року по 29.08.2014 року [PERSON] знаходився у щорічній відпустці, після закінчення якої безперервно займався волонтерською діяльністю в зоні АТО. Позивач вважає, що відповідач звільнив його з роботи незаконно, тому відповідно до положень ст.235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, внаслідок незаконного звільнення позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у прикладанні додаткових зусиль для організації свого життя та сім'ї, позбавленні права на працю, моральних переживаннях, стражданнях, яку він оцінює у 10000 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду за захистом своїх трудових прав, та просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що 10 років потому він був прийнятий на роботу, ніякі договори не підписував; влітку 2014 року його повідомили про звільнення з роботи, з 30 серпня 2014 року він перестав виходити на роботу, наказ і трудову книжку отримав в квітні 2015 року. В 2008 році його переводили з посади на посаду по строковому договору, ймовірно підписував наказ та писав заяву про переведення. Він не пройшов конкурс, бо вважає, що адміністрацію не влаштовує його політична позиція; конкурс був незаконний, на другий конкурс він не подавав документів, бо був у зоні АТО. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги [PERSON], пояснення дали згідно обставин, викладених у позовних заявах, та просили позов задовольнити повністю. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Відповідач надав до суду письмові заперечення, в яких виклав обставини на підтвердження необґрунтованості вимог позивача. Представники відповідача пояснили, що позивача з 01.09.2008 року по строковому трудовому договору було переведено на посаду до обрання за конкурсом. Конкурс чинний, не скасований. Позивача повідомлено про звільнення, на роботу він не виходив. Упередженого ставлення до позивача при звільненні не було. Представник третьої особи в судовому засіданні не надав пояснень, в надісланих письмових поясненнях третя особа, зокрема, зазначила, що позивач у своєму позові стверджує, що «строковий договір між ним та Полтавським національним технічним університетом ім..Ю.Кондратюка не укладався, ним не підписувався, підстав для його укладання не було». Проте, як свідчать копії наказів, які містяться у справі, №298-04 від 31.08.2004 року та №302-04 від 29.08.2008 року, позивач був ознайомлений з даними наказами під підпис. Про це він заявив і в судовому засіданні 24.12.2015 року. Зазначені накази позивачем не оскаржувалися. [PERSON] було відомо про проведення конкурсу на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки, це підтверджується поданою заявою від 02.05.2014 року до навчального відділу університету про допуск його до участі у конкурсі на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки. Згідно наказу від 07.07.2014 року №197-04в [PERSON] надана щорічна відпустка з 07 липня по 29 серпня 2014 року. Трудові відносини з позивачем були припинені у зв'язку з завершенням строку трудового договору відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України після закінчення відпустки. Позивач вказує, що він не міг знати про звільнення, бо перебував в зоні АТО, проте виникає питання, чому позивач після закінчення відпустки не став до роботи. Суд, заслухавши позивача, представників позивача, відповідача, третьої особи, допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У ст.2 КЗпП України передбачено право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України). Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.09.2004 року був прийнятий на роботу до Полтавського національного технічного університету ім..Ю.Кондратюка на посаду асистента кафедри економічної теорії до обрання за конкурсом (т.1 а.с.31-33 - наказ від 31.08.2004 року №298-04). З 01.09.2008 року [PERSON] був переведений на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки Полтавського національного технічного університету ім..Ю.Кондратюка за строковим трудовим договором до заміщення посади за конкурсом (т.1 а.с.34-35 - наказ від 29.08.2008 року №302-04). Згідно наказу №197-046 від 07.07.2014 року [PERSON] надано частину щорічної відпустки тривалістю 53 календарних дні з 07 липня по 29 серпня 2014 року за робочий рік з 01.09.2013 року по 31.08.2014 року (т.1 а.с.40-41). 30.08.2014 року на підставі наказу №281-04 від 26.08.2014 року позивач був звільнений з роботи з посади старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки, у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.36). Згідно з п.10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року (яке було чинним на час прийняття [PERSON] на роботу до відповідача), відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників, може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо термінів трудового договору має право кожна із сторін. Пунктом 7 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Відповідно до ст.48Закону України «Про вищу освіту» №2984 (який був чинним на момент прийняття [PERSON] на роботу до відповідача) основними посадами науково-педагогічних працівників ВНЗ є асистент та старший викладач. На посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури. Встановлено, що [PERSON] працював в університеті на посаді науково-педагогічного працівника. На посади науково-педагогічного працівника кандидати обираються виключно за конкурсом; на момент прийому (переведення) [PERSON] конкурс на заміщення вакантних посад в університеті не оголошувався, позивача прийнято на роботу за строковим трудовим договором (до настання певної події - обрання за конкурсом). На виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року №744, яким затверджено «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», у травні 2014 року оголошено конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників університету (газета «Освіта», випуск від 14-21 травня 2014 року, №21-22) (т.1 а.с.47,50). 27.05.2014 року відбулося засідання кафедри економічної теорії та регіональної економіки; 04.07.2014 року відбулося засідання вченої ради фінансово-економічного факультету, де були заслухані претенденти на посади і проведено обговорення. [PERSON] подав заяву та документи для обрання на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки. Вченою радою факультету проведено таємне голосування, та [PERSON] не був обраний на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки, трудові відносини з ним були припинені 30.08.2014 року, на новий 2014/2015 навчальний рік трудовий договір з [PERSON] не укладався. Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі суд виходить з того, що при звільненні [PERSON] чинне трудове законодавство не було порушено. Доводи позивача про порушення відповідачем його трудових прав при звільненні з посади старшого викладача кафедри економічної теорії та регіональної економіки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. За положенням ст. 23, ч. 2 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Такий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Закінчення строкового трудового договору є підставою для його припинення. Тобто, звільнення працівника у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця. Таким чином, наказ №281-04 від 26.08.2014 року Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка в частині звільнення 30.08.2014 року [PERSON] у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає. Доводи сторони позивача є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами та не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] в повній мірі розумів наслідки написання заяви та укладання ним строкового трудового договору. За таких обставин, не суперечить вимогам закону укладення із позивачем за його бажанням, згодою та власноруч написаною заявою, строкового трудового договору. [PERSON] не звертався до керівництва чи адміністрації Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка з приводу роз'яснення чи незгоди з формулюванням за наказами про прийняття на роботу, переведення в частині строку трудового договору, умов, тощо. Слід також зазначити, що ні наказ про оголошення конкурсу від 20.05.2014 року, ні результат його проведення [PERSON] не оскаржувались. Доводи позивача, який змінив свої пояснення на останніх судових засідання, про те, що він не знав про укладення та закінчення строкового трудового договору, не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ніяким чином не спростували обставин, на які посилається відповідач при звільненні позивача з роботи. Позивач наполягає, що його, всупереч вимогам закону, не було попереджено про звільнення, однак такі доводи є безпідставними. Так, із копій наказів про прийняття, переведення [PERSON] на роботу (т.1 а.с.31-33, 34-35) вбачається, що останній був ознайомлений із строком, на який із ним укладається трудовий договір, про що свідчать його підписи, ніяких зауважень щодо вказаного строку не висловлював, отже, знав про день закінчення строку трудового договору ще під час працевлаштування. Крім того, згідно акту від 30.08.2014 року (т.1 а.с.37) [PERSON] для ознайомлення з наказом про звільнення та за трудовою книжкою не з'явився, на неодноразові листи відповідача (т.1 а.с.42,43) не відреагував. Доводи позивача про неправомірність його звільнення з посади під час відпустки є безпідставними та юридично неспроможними, оскільки згідно заяви, власноруч написаної [PERSON] від 26.06.2014 року (т.1 а.с.39), позивач просив надати відпустку з 07.07. по 29.08.29014 року, яка і була йому надана згідно наказу №197-046 від 07.07.2014 року в цей же період, та позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України 30.08.2014 року, а саме: з причин закінчення строку дії трудового договору. Суд вважає відмовити у стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки, у відповідності до ст.235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише, коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин у суді не встановлено. Оскільки, неправомірних дій відповідача при звільненні позивача встановлено не було, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. На підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду. При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності). Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом не було встановлено порушення законних прав позивача, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, як це передбачено ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України обставини на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному об'ємі.

Outcome: dismissed