Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 16 грудня 2008 року уклала з відповідачем договір позики, у відповідності до якого отримала від останнього в борг 65000 гривень зі строком повернення до 26 грудня 2009 року. Згідно п. 4 цього договору, зобов'язалась сплачувати відповідачу за користування утриманими грошовими коштами 3 % в місяць, що становило 36 % річних. В якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором, передала відповідачу в іпотеку квартиру [ADDRESS], в якій проживала. Згодом до зазначеного договору позики укладались додаткові угоди. Так, згідно додаткової угоди від 26 грудня 2009 року була зобов'язана повернути відповідачу вже 80000 гривень зі сплатою вже 4% в місяць від 80000 гривень за користування грошовими коштами. Як убачається з відміток відповідача на тексті договору, сплатила йому проценти за користування грошовими коштами по 26 листопада 2010 року. Як убачається зі змісту договору, сума сплачених процентів становить 65000 х 36% + 80000 х 32% = 23400 + 25600 = 49000 гривень. Згідно додаткової угоди від 24 грудня 2010 року була зобов'язана сплачувати за користування грошовими коштами вже 5 % в місяць. На вимогу відповідача під страхом звернення стягнення на заставлену квартиру, в якій вона, як одинока мати, проживала зі своїм неповнолітнім сином, 23 грудня 2011 року підписала нову додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 128 000 гривень, а грошове зобов'язання було прив'язано до курсу долара США, зокрема сума боргу переросла в 16 000 доларів США. При цьому мала сплачувати вже 6% в місяць за користування грошовими коштами. З цих же підстав 22 грудня 2012 року було підписано додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 240 000 гривень або еквівалент 30000 доларам США зі сплатою 6% в місяць (72% в рік). Проценти було нею сплачено по 22 травня 2013 року. З урахуванням змісту договорів, в період з 26 листопада 2010 року по 22 травня 2013 року було сплачено процентів в розмірі 215360 гривень. Разом зі сплаченими до листопада 2010 року процентами загальна сума виплачених коштів становить 215360 + 49000 = 264360 гривень, тобто суму, яка в 4 рази перевищує ту суму коштів, які отримала в борг. Згідно з договором від 20 грудня 2013 року сума боргу була визначена в 228 000 гривень зі сплатою 5% щомісяця та з вимогою повернути борг в розмірі 28500 доларів США. Неважко бачити, що фактично, під страхом втрати квартири, в якій проживає, вона потрапила до відповідача в кабалу, виходу з якої немає незважаючи на всі зусилля. Після консультації з адвокатом вважає, що маються підстави просити суд визнати зазначений договір позики недійсним як такий, що був укладений під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних для неї умовах. В грудні 2004 року потрапила до лікарні в тяжкому стані і їй було діагностовано V процес в лівій тіменній долі головного мозку на тлі епістатусу, який виник вже після госпіталізації. 06 грудня 2005 року в інституті нейрохірургії ім. акад. А.П. Романова було зроблено операцію на головному мозку з видалення об'ємного процесу головного мозку з крововиливом, після чого стала нездатною до виконання фізичної та напруженої розумової роботи та змушена і до сьогодні приймати постійне лікування та лікарське спостереження за станом здоров'я. 10 лютого 2006 року було зроблено МРТ головного мозку. Діагностовано стан після операції. Даних щодо основного захворювання не отримано. В травні 2006 року перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні 1-ї кременчуцької міської лікарні зі скаргами на постійний головний біль, слабкість, епіприступи, болі в м'язах. Їй було проведено медикаментозне лікування. 09 листопада 2006 року в дорожньо-транспортній пригоді, де була пасажиром автомобілю, отримала закритий компресійний перелом шийних хребців С7, перелам остистих відростків С5-С6. Отримана травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки життю в момент її заподіяння. До сьогоднішнього дня, після отриманої травми та операції до повноцінного життя не повернулась, має витрачати значні кошти на постійну підтримку. В жовтні 2008 року її покинув чоловік, з яким жила в цивільному шлюбі та від якого у неї на утриманні, залишився неповнолітній на той час син: [PERSON]. Після розриву з нею чоловіка фактично залишилась без засобів до існування та без можливості повноцінно заробляти та утримувати себе і сина, перебувала у повному відчаї та в стані важкого стресу і депресії. На роботу влаштуватись не могла, будь-які збереження були відсутні, можливості отримувати доходи були мізерні, і все це поєднувалось з важким станом здоров'я. Єдиним можливим для себе виходом із ситуації на той час побачила реконструкцію під офіс належної та придбаної в 2001 році за батьківські гроші квартири [ADDRESS] з подальшою здачею її в оренду та отримання від цього доходу. Відповідач погодився надати 65000 гривень, але з умовою сплати йому 3% в місяць за користування коштами. Це було набагато більше, ніж банківський кредит, але на той час, осінню 2008 року, банки кредити не видавали внаслідок кризи, а іншого виходу не бачила. Укладаючи договір сподівалась, що здаванння цієї офісної нерухомості в центрі міста, оренда якої доходила, як було відомо, і до 30 доларів за квадратний метр, дозволить повернути і отримані кошти і кабальні проценти, на які погодилась з безвиході. Утримані від відповідача кошти витратила на проведення та оформлення реконструкції зазначеного приміщення, яке було оформлено в нежитлове рішенням виконкомом Кременчуцької міської ради 14 серпня 2009 року. Так як ремонт затягнувся, то не змогла повернути повністю борг, внаслідок чого відповідач поставив вимогу або віддати йому квартиру, або змінити умови договору - збільшити суму, яку повинна віддавати до 80 000 гривень та збільшити плату за користування коштами до 4 % річних. Віддати квартиру не могла, так як опинилась б з 14 річним сином на вулиці без засобів до існування, тому змушена була підписати договір на нових умовах в грудні 2009 року. Відчуваючи, що не має вже ніякої можливості обслуговувати цей просто гігантський для неї борг, який лише зростає щоб вона не робила, звернулась за правовою допомогою до адвоката, який надав правову пораду просити захисту у суду від кабального договору, оскільки, на його думку, обставини, при яких його укладала та умови, на яких його було укладено та в подальшому змінювано, суперечать закону і, в силу вимог ст. 233 ЦК України суд може визнати відповідний договір недійсним та звільнити її від фінансової кабали, в яку потрапила під впливом тяжких для себе життєвих обставин, недосвідченності в проведенні бізнес - розрахунків потенційного прибутку та жадібності відповідача, який ніяким чином не бажає піти їй назустріч та зменшити цей фінансовий зашморг, наполягаючи лише на безумовному виконанні умов підписаних з ним договорів. Вважає, що відповідач, який надав в позику грошові кошти, за що йому незважаючи ні на що вдячна, вчинив не по моралі, надавши ці кошти під завищені відсотки, знаючи при цьому, в яких складних життєвих обставинах вона опинилась, і надалі, ставлячи до неї все більш жорстокі вимоги та підвищуючи і підвищуючи суму боргу і плату за користування коштами, поступає з нею не по справедливості та правді. Просила визнати недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі нотаріуса за № 16923 від 26 грудня 2008 року, а також договір від 26 грудня 2009 року про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року; договір від 24 грудня 2010 року про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року; договір від 23 грудня 2011 року про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року; договір від 22 грудня 2012 року про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року; договір від 20 грудня 2013 року про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року. Визнати недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі нотаріуса за № 16921 від 26 грудня 2008 року. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, позов підтримала. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] вважав позов таким, що не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступне. 16 грудня 2008 року сторони уклали договір позики, у відповідності до якого позивач отримала від відповідача в борг 65000 гривень зі строком повернення до 26 грудня 2009 року. Згідно п. 4 цього договору, зобов'язалась сплачувати відповідачу за користування утриманими грошовими коштами 3 % в місяць, що становило 36 % річних. В якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором, передала відповідачу в іпотеку квартиру [ADDRESS], в якій проживала. Згодом до зазначеного договору позики укладались додаткові угоди. Так, згідно додаткової угоди від 26 грудня 2009 року позивач була зобов'язана повернути відповідачу вже 80 000 гривень зі сплатою вже 4% в місяць від 80000 гривень за користування грошовими коштами. Згідно додаткової угоди від 24 грудня 2010 року була зобов'язана сплачувати за користування грошовими коштами вже 5 % в місяць. 23 грудня 2011 року підписано нову додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 128 000 гривень, а грошове зобов'язання було прив'язано до курсу долара США, зокрема сума боргу переросла в 16 000 доларів США. При цьому мала сплачувати вже 6% в місяць за користування грошовими коштами. З цих же підстав 22 грудня 2012 року було підписано додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума борту зросла до 240 000 гривень або еквівалент 30 000 доларам США зі сплатою 6% в місяць (72% в рік). В грудні 2004 року позивач потрапила до лікарні в тяжкому стані і їй було діагностовано V процес в лівій тіменній долі головного мозку на тлі епістатусу, який виник вже після госпіталізації. 06 грудня 2005 року в інституті нейрохірургії ім. акад. [PERSON] було зроблено операцію на головному мозку з видалення об'ємного процесу головного мозку з крововиливом, після чого стала нездатною до виконання фізичної та напруженої розумової роботи та змушена і до сьогодні приймати постійне лікування та лікарське спостереження за станом здоров'я. 10 лютого 2006 року було зроблено МРТ головного мозку. Діагностовано стан після операції. Даних щодо основного захворювання не отримано. В травні 2006 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні 1-ї кременчуцької міської лікарні зі скаргами на постійний головний біль, слабкість, епіприступи, болі в м'язах. Мені було проведено медикаментозне лікування. 09 листопада 2006 року в дорожньо-транспортній пригоді, де була пасажиром автомобілю, отримала закритий компресійний перелом шийних хребців С7, перелам остистих відростків С5-С6. Отримана травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки життю в момент її заподіяння. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Позивач посилається на те, що вона підшукувала в 2008 році можливість отримання кредиту в банківських установах. У зв'язку з неможливістю отримання кредиту у банківських установах вона скористалася можливістю укласти договір з відповідачем. При укладенні договору позики волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі, а тому суд вважає недоведеними позивачем фактів, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах та використання відповідачем тяжких життєвих обставин позивача.

Outcome: dismissed