Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення витрат на утримання майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.05.2014 року проведено поділ житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Відповідачці виділено Ѕ частину ідеальної части вказаного домоволодіння. В описовій частині рішення зазначено, що сторони дійшли згоди щодо використання газо, водо та теплопостачання в тому стані, який був на момент поділу майна, тобто вказані системи залишились в спільному користуванні та взяли зобов`язаня не порушувати їх цілісність. Після набрання рішення законної сили відповідачка не дбає про свою частину майна, комунальні платежі за водокористування не сплачує, вивіз сміття також не оплачує, хоча всі ці комунальні послуги він сплачує сам. За період з 01.01.2018 року він поніс витрати на загальну суму 1318,05 грн. Просить стягнути з відповідача на відшкодування понесених ним витрат на утримання майна за житлово-комунальні послуги та понесені судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.04.2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ). 02.03.2021 року Чорнобаївським районним судом отримано відзив на позов в якому відповідач просила в задоволенні позову відмовити мотивуючи тим, що відповідач не проживає в даному будинку і домовленості щодо участі у витратах за водопостачаня та водовідведення та вивіз сміття між ними не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити Відповідач [PERSON] та представник позивача адвокат Охріменко Н.І. заявлені позовні вимоги не визнали, просили в позові позивачу відмовити з обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.05.2014 року проведено поділ житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] виділено по Ѕ ідеальної частки домоволодіння по [ADDRESS] . Земельну ділянку площею 655,0 кв.м. залишено в спільному користуванні. Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач зазначає, що відповідач, як співвласник майна, повинна нести витрати по утриманню майна на рівні з ним. Так як, остання ухиляється від зазначеного, позивач несе витрати за відповідача також. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Отже, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за період з 01.01.2018 по 31.12.2020 понесені витрати в сумі 2636,11 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. В довідці виробничого управління ЖКГ Чорнобаївського комінального підприємства зазначено, що оплату здійснив [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивачем за вищевказані послуги перераховано 2636,11 грн, що зазначено позивачем, то відповідач, як власник Ѕ частини майна, повинна відшкодувати позивачу понесені останнім витрати по утриманню майна у сумі 1318,05 грн. Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача коштів понесених останнім на утримання будинку, саме за послуги водопостачання та вивезення сміття підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач просив стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір в сумі 908 грн та витрати на надання йому адвокатських послуг в сумі 500 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивачем дійсно було понесено витрати на правничу допомогу у загальному розмірі в сумі 500 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру та актом виконаних робіт та квитанцією про сплату судового збору в сумі 908 грн. Тому, суд приходить до висновку, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу та сплату судового збору документально підтверджено, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved