Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначив, що він та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах, у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у квартирі, що є власністю позивача. Після розірвання шлюбу син проживає разом із своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , співвласником, якої є остання і не мають фактичного зв`язку з його квартирою. Однак подальше збереження реєстрації дитини у цьому житлі перешкоджає йому у реалізації прав власника, зокрема при продажу майна. Оскільки від отриманих травм, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, кардинально змінилось його життя, не в кращу сторону. З моменту пригоди і по сьогодні він не працює, йому заборонені будь-які фізичні навантаження, лікарем рекомендовано проведення чергової операції. Як наслідок браку коштів він не може провести операцію від якої залежить в подальшому його здатність самостійно пересуватись. З-поміж іншого, в будинку часто не працює ліфт, а оскільки квартира на шостому поверсі це йому спричиняє значні труднощі, з огляду на те, що йому важко підніматися по сходах. Крім цього є інвалідом ІІ групи. Враховуючи наведені обставини такі спонукали його до прийняття рішення про продаж квартири. Тому просить у судовому порядку вирішити даний спір, усунувши йому перешкоди у розпорядженні квартирою. Ухвалою від 17 липня 2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі з повідомлення учасників справи. 12.10.2020 відповідач подала пояснення по справі, у яких просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування такої позиції зазначила, що пред`явленням позову саме позивач порушує права, свободи та законні інтереси своєї дитини. При цьому, позивач обгрунтовує позовні вимоги виключно власними інтересами, ігноруючи інтерес відповідача - малолітньої дитини, пропонуючи погіршити житлові умови дитини, у зв`язку з подальшим відчуженням житла. Жодних пропозицій щодо забезпечення відповідача житловими та майновими правами, окрім як переселення за адресою місця реєстрації матері, позивачем не запропоновано. При цьому, не проживання дитини за адресою позивача зумовлено самими діями позивача, а саме ігноруванням батьківських обов`язків щодо утриманя дитини та небажанням приймати участь у вихованні дитини. Нехтуванням обов`язку утримувати дитину, що підтверджується примусовим стягненням аліментів з позивача. Враховуючи неповнолітній вік відповідача та те, що дитина не може самостійно обирати місце проживання, дитина зареєстрована у спірній квартирі, як член сім`ї батька, тому факт її непроживання у даній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила такий задовольнити. Відповідач в інтересах, якого діє законний представник [PERSON] заперечила щодо позову з підстав викладених у письмових поясненнях. Представник третьої особи Зуєв Я.М. проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 18.09.1996, інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 56842158, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 210898914. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16.09.2010. За час перебування у шлюбних відносинах у них народився син - [PERSON] , який зареєстрований у спірній квартирі, однак за місцем реєстрації не проживає, а мешкає разом з матір`ю. Згідно копії будинкової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , неповнолітній відповідач [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] . З актів обстеження від 12.05.2020, 01.06.2020 складених комімсією ОСББ «Сихівчани-4», в присутності сусідів, вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровано 4 (чотири) особи, фактично проживає 3 (три особи). Дружина позивача [PERSON] проживає за даною адресою без реєстрації. Діти [PERSON] , а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за даною адресою зареєстровані, але фактично не проживають. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК встановлено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Обставини свідчать про те, що через свій вік малолітній [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований та проживає батько. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній відповідач набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. В матеріалах справи відсутні позитивні висновки органу опіки та піклування щодо можливості зміни місця реєстрації відповідача. Також судом не беруться до уваги твердження позивача щодо несправності ліфта, що зумовлює йому труднощі у самостійному пересуванні до квартири, яка знаходиться на шостому поверсі, з огляду на те, що йому важко підніматися по сходах. Жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини позивачем не надано. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку (ам) житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, м ісце проживання дитини з матір`ю не зареєстроване у встановленому законом порядку. Тобто спірне житло є єдиним зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дитини. Крім цього, місце проживання дитини з матір`ю не було визначено жодним чином, тобто на даний час місце проживання дитини з будь-ким із батьків формально, зокрема, і рішенням суду визначено не було. Тимчасове не проживання малолітньої дитини у спірній квартирі зумовлене поважними причинами, зокрема розірванням шлюбу між його батьками, та відсутністю рішення про визначення місця проживання дитини. Відповідно він не користується спірною квартирою (не проживає у такій) не за власним бажанням, що виключає застосування норми ст. 405 ЦК України у даній справі та задоволення позову. За таких обставин і міркувань суд не вбачає підстав для задоволення позову, тому у його задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду із позовом звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ. Таким чином, судові витрати компенсувати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.3, 160, 161 СК України, ст.ст.29, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed