Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач являється потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Підставою для внесення даних відомостей до ЄРДР стало те, що відповідач 09.05.2013 року приблизно о 21:45 год., перебуваючи в дворі будинку [ADDRESS] здійснив постріл з ракетниці для подачі сигналу тривоги, але заряд ракетниці потрапив на балкон квартири [NUMBER], внаслідок чого відбулося загорання балкону та квартири в цілому, пожежею було пошкоджено приміщення квартири, чим завдано матеріальної шкоди власнику квартири - позивачу. Таким чином, внаслідок необережного поводження із джерелом підвищеної небезпеки, а саме - сигнальної ракетниці, відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 203 387,00 грн., а після часткового відшкодування відповідачем завданої шкоди залишкова вартість матеріальної шкоди становить 123 693 грн., яку відповідач відмовляється сплачувати та уникає спілкування з позивачем. Окрім того, внаслідок суспільно-небезпечних дій відповідача позивачу заподіяно психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру майнових втрат, позивач оцінює в 40 000 грн. Тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 14.11.2014 року №89 (22931). Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13.11.2003 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 13.11.2003 року №1825 позивач [PERSON] являється власником 1/2 частки квартири [ADDRESS], право власності за яким зареєстровано КП «ВООБТІ» в реєстрову книгу №589 за реєстр. №1454/52321 03.12.2003 року (а.с.5). Як вбачається зі змісту постанови слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції Панчука М.М. про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року позивач являвся потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України (а.с.6). Підставою для внесення даних відомостей до ЄРДР стало те, що 09.05.2013 року, приблизно о 21:45 год., відповідач, перебуваючи в дворі будинку [ADDRESS] здійснив постріл з ракетниці для подачі сигналу тривоги, але заряд ракетниці потрапив на балкон квартири [NUMBER], внаслідок чого відбулося загорання балкону та квартири в цілому, пожежею було пошкоджено приміщення квартири, чим завдано матеріальної шкоди власнику квартири - позивачу. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей (п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»). Таким чином, з огляду на вищенаведене діяльність відповідача щодо здійснення пострілу з ракетниці для подачі сигналу тривоги є джерелом підвищеної небезпеки. Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом,іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Окрім того, пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності. Зі змісту постанови слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції Панчука М.М. про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013010390002169 від 11.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, вищезазначене кримінальне провадження закрито за відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Так, з мотивувальної частини вищезазначеної постанови встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно здійснив постріл з ракетниці (запустив феєрверк), який в послідуючому потрапив до квартири позивача випадково, умислу підпалювати чи пошкоджувати у відповідача квартири позивача не було. Однак, згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду позивачу, оскільки дії відповідача є неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, що підтверджується постановою слідчого СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції Панчука М.М. про закриття кримінального провадження від 31.08.2013 року. А, оскільки, це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, наявність вини у скоєному є необов'язковою. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості збитків, що виникли внаслідок пожежі в житловій трьохкімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], виготовленого ТОВ «ТриАлекс» у 2013 році, ринкова вартість збитків, що виникли внаслідок пожежі, становлять 203 387 грн. (а.с.27-86). Однак, як вбачається з пояснень представника позивача в судовому засіданні після часткового відшкодування відповідачем шкоди, залишкова вартість матеріальної шкоди становить 123 693 грн., яка підлягає стягненню з відповідача, а тому позов в цій частині підлягає повному задоволенню. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 40 000 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Так, дійсно, як свідчать матеріали справи, неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідача позивачу завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача, а саме: щоденними думками та спогадами про наслідки психотравмуючої події, страхом можливого повторення останньої, негативними переживаннями та спогадами, насторогою, тривогою, емоційними реакціями при згадуванні, переживаннями фізичних незручностей та психологічного дискомфорту тощо, а отже позивач одержав моральну шкоду на відшкодування якої має право. Однак, суд, з врахуванням обставин по справі та,

Outcome: partial