Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1970 року працював на ПАТ «Азот». Згідно наказу № 213/вк від 04.04.2017 його було звільнено з роботи за власним бажання, у звязку із виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Однак, при звільненні 14.04.2017 заробітна плата за 2017 рік була виплачена йому не в повному обсязі. Станом на 31.03.2018 заборгованість ПАТ «Азот» перед ним по невиплаченій заробітній платі становить 80 439 грн. 90 коп. Також вказує, що його середньомісячна заробітна плата за останні 6 місяців становила 8 105 грн. 15 коп. За весь час роботи в ПАТ «Азот» він дисциплінарних стягнень не мав та зарекомендував себе виключно позитивно. Проте, не виплативши належну заробітну плату, ПАТ «Азот» позбавив його права на забезпечення належного рівня життя Таким чином, позивач просить суд (заява в редакції від 21.05.2018р.), стягнути з ПАТ «Азот» на його користь невиплачену заробітну плату, станом на 21.05.2018, в сумі 13897грн. 16 коп., середній заробіток за час затримки 114422грон. 92коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 02.04.2018 у даній справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20.04.2018, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.05.2017 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот» в межах суми стягнення 611 872 475 грн. 30 коп. Крім того, постановами державного виконавця від 31.08.2017, 21.09.2017, 26.09.2017, 19.10.2017, 17.11.2017 було арештовано всі грошові кошти на банківських рахунках ПАТ «Азот». При цьому, жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Оскільки, вина ПАТ «Азот» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення витрат на професійну правничу допомогу є передчасними і не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача за договором адвокат [PERSON] підтримав доводи, викладені у первісній позовній заяві, а також уточнив позовні вимоги в частині нарахувань та остаточно просив стягнути з ПАТ «Азот» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, станом на 21.05.2018, в сумі 13 897 грн. 16 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100 525 грн. 76 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] остаточні позовні вимоги в редакції від 21.05.2018р. підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. До судового засідання 20.04.2018 подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ «Азот» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заслухавши доводи позивача та його представника, враховуючи думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що наказом № 213-вк, від 04.04.2017 [PERSON] звільнено 14.04.2017 з ПАТ «Азот» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Як вбачається з довідки № 373 від 16.04.2018, виданої керівником ПАТ «Азот», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON], станом на 13.04.2018 складає: за лютий 2017 року 1 968 грн. 35 коп., березень 2017 року 7 215 грн. 83 коп., квітень 2017 року 4 712 грн. 98 коп., а всього 13 897 грн. 16 коп. З таким розміром заборгованості погодився позивач, про що зазначив в судовому засіданні. Крім того, додав, що на час розгляду справи кошти йому не сплачені. На численні вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що у нього відсутні кошти для проведення розрахунку. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 19.03.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] був звільнений з ПАТ «Азот» 14.04.2017 згідно із наказом № 213-вк від 04.04.2017, а постанова про арешт майна боржника ПАТ «Азот» державним виконавцем винесена 29.05.2017, тобто через місяць після звільнення позивача. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення суд не приймає. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 13 897 грн. 16 коп. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 13 897 грн. 16 коп. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). В абзаці пятому п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2017 по 21.05.2018 суд виходить з наступного. Згідно із даними довідки ПАТ «Азот» № 408 від 20.04.2018 розмір заробітної плати [PERSON] за два місяці, які передували звільненню становить: лютий 2017 року 7 734 грн. 72 коп. за 20 робочих днів; березень 2017 року 7 417 грн. 92 коп. за 21 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 369 грн. 58 коп., із розрахунку (7 734,72+7 417,92) / (20+21) = 369 грн. 58 коп., з чим погодився позивач. За період з 18.04.2017 по 21.05.2018 (в межах позовних вимог) пройшов 271 робочий день, а саме: за квітень 2017 року - 9 робочих днів, за травень 2017 року 20 робочих днів, за червень 2017 року 20 робочих днів, за липень 2017 року - 21 робочий день, за серпень 2017 року 22 робочих дні, за вересень 2017 року - 21 робочий день, за жовтень 2017 року - 21 робочий день, за листопад 2017 року 22 робочих дні, грудень 2017 року 20 робочих днів, за січень 2018 року - 21 робочий день, за лютий 2018 року 20 робочих днів, за березень 2018 року - 21 робочий день, за квітень 2018 року 20 робочих днів, за травень 2018 року 13 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня [PERSON] та даних, викладених у [PERSON] України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та [PERSON] України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2017 по 21.05.2018 становить 100 156 грн. 18 коп. (із розрахунку 369 грн. 58 коп. х 271 день), а не 100525грн. 76коп., як помилково зазначив позивач. Крім того, оскільки, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 369 грн. 58 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обовязкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2017 по 21.05.2018 в сумі 100 156 грн. 18 коп. на користь [PERSON] необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів передбачених законодавством України. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. 00коп., суд зазначає наступне: статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачем таких витрат. До позовної заяви позивачем долучено лише витяг з договору про надання правової допомоги №20/02/18 від 20.02.2018р., який містить визначені лише п.1.6 та п.1.7 про права адвоката та повноваження щодо можливості отримувати адвокатом відомості, що стосуються його клієнта [PERSON] Також, долучено прибутковий касовий ордер №118 від 20.02.2018р. та прибутковий касовий ордер №119 від 21.02.2018р. про отримання, як зазначено, від [PERSON] коштів в розмірі 1000грн. та 2000грн. відповідно, а також довідку від 30.03.2018р. про кількість витрачених годин роботи адвоката за вказаним договором. При цьому, обставини, викладені у довідці, свого підтвердження не знайшли. Проте, до матеріалів справи позивачем та його представником адвокатом [PERSON] не долучено жодних належних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт тощо), враховуючи договір № 20/02/18 від 20.02.2018 про надання правової допомоги. За відсутності належних доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат в цій частині, а тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» слід стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 1140 грн. 53 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial