Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому посилається на те, що 22.02.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 310 тис.доларів США, а 07.07.2014 року - в сумі 383 тис.доларів США, які зобов»язався повернути до 01.01.2017 року. Зазначені кошти відповідачу були необхідні для здійснення будівництва торгового центру в [ADDRESS]. У визначений строк відповідач отримані у позику кошти не повернув. Позивач просив стягнути борг в сумі 18849600 грн., що еквівалентно 693тис.доларів США згідно офіційного курсу НБУ, та судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 26.05.2017 року до участі в справі залучено як третю особу на стороні відповідача [PERSON] за її клопотанням. В подальшому третя особа звернулася в позовом до [PERSON]., [PERSON] про визнання договору позики недійсним, який ухвалою суду від 22.06.2017 р. було об»єднано в одне провадження з позовом [PERSON]. до [PERSON] про стягнення боргу. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги, [PERSON] в позові посилається на те, що з 14.04.2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. В грудні 2016 року вона звернулася з позовом про розірвання шлюбу. Відповідно до боргових розписок від 22.02.2013 року та 07.07.2014 року договори позики було укладено в період перебування її в шлюбі з відповідачем, тому відповідно до ч.3 ст.65 СК України вимагалася її обов»язкова письмова згода. Але вона не надавала такої згоди і до 24.04.2017 року їй не було відомо про існування будь-яких правочинів, що укладалися її чоловіком з [PERSON] Дані правочини вчинені поза її волевиявленням, [PERSON] обтяжив їх спільне майно борговимизобов»язаннями без отримання її згоди на це. За змістом розписок отримані в позику кошти було використано для будівництва торгового центру. В провадженні суду перебуває цивільна справа за її позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в тому числі торгового центру, розташованого в [ADDRESS]. Зобов»язання прийняті [PERSON] за договорами позики без її згоди, як дружини, безпосередньо стосуються її майнових інтересів та породжують негативні наслідки у вигляді можливості звернення стягнення на належне їй майно. Вважає, що договори позики від 22.02.2013 року та 07.07.2014 року укладеніміж[PERSON] та [PERSON] на суму 310тис.доларів США та 383 тис.доларів США суперечать ч.2,ч.3 ст.65 СК України, і у відповідності до ч.2, ч.3 ст.203, ч.4 ст.369 ЦК України підлягають визнанню недійсним. Також зазначає, що позов [PERSON]. з»явився в провадженні суду під час розгляду судом справи за її позовом про розірвання шлюбу, метою якого є позбавлення її права власності на ? спільного майна подружжя, зокрема, торгового центру по [ADDRESS], збудованого за спільні кошти подружжя. Вказує на те, що її чоловік [PERSON] регулярно їздив на заробітки до Росії, зароблені кошти передавав їй. За взаємною згодою за спільні кошти подружжя 18.02.2013 року ними було придбано земельну ділянку та об»єкти нерухомого майна по [ADDRESS] з метою подальшої реконструкції та будівництва торгового центру. Оскільки чоловік постійно перебував за кордоном, вона займалася питаннями щодо виготовлення проектної документації, отриманням необхідних дозволів, оплатою пов»язаних з цим послуг, проводила розрахунки, пов»язані з організацією будівництва, за виконані роботи з будівельниками, зі спільних коштів, яких вистачало для будівництва торгового центру і необхідності у запозиченні будь-яких додаткових коштів не існувало. [PERSON]. є двоюрідним братом чоловіка, отримував доходи з надання транспортних послуг по перевезенню людей на роботу в Росію, в тому числі будівельників, яких винаймав її чоловік, тому він не мав джерела доходу, яке б забезпечувало можливість надати [PERSON] 693 тис.дол.США в позику на будівництво торгового центру. Стверджує, що боргових зобов»язань [PERSON] перед [PERSON]. не існувало, а наявні розписки є фіктивними. Їх дії є узгодженими, спрямованими на позбавлення її можливості отримати належну їй ? частку спільного майна подружжя. Просила визнати недійсними договори позики, укладені між [PERSON]. та [PERSON] 22.02.2013 року на суму 310 тис.доларів США та 07.07.2014 року на суму 383 тис.доларів США. В ході розгляду справи позивач за первісним позовом збільшив розмір позовних вимог, просив крім основного боргу стягнути з [PERSON] інфляційні витрати та 3% річних за період з 01.01.2017 року по 19.09.2017 року в сумі 1894086 грн., з яких 404957,68 грн. - 3% річних , 1489118 грн. - інфляційні витрати. В ході розгляду справи судом були вчинені наступні процесуальні дії: -Ухвалою від 04.04.2017 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на торговий центр, що знаходиться по [ADDRESS], Чернівецької області, та належить на праві власності [PERSON] -Ухвалою від 12.07.2017 року було витребувано докази з Сторожинецького відділення Вижницької ОДПІ ГУ ДФС України в Чернівецькій області та з Державної прикордонної служби України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. В ході розгляду справи було постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про визнання явки позивача обов»язковою для надання особистих пояснень, однак позивач не з»явився, до суду надійшла заява, в якій [PERSON] зазначає, що з»явитися до суду не має змоги, так як знаходиться в Бельгії. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав, вимоги за позовом третьої особи не визнав. Пояснив, що [PERSON] та [PERSON] двоюрідні брати, останній був вінчальним батьком подружжя [PERSON]. Між ними відбувалися розмови щодо коштів на розвиток бізнесу, який здійснював [PERSON]. 22.02.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] 310 тис.доларів США на розвиток бізнесу, а 07.07.2014 року - додатково 383 тис.доларів США. [PERSON] використав кошти за призначенням - на розвиток бізнесу. Кошти передавалися двічі - в сумах і в дати, що зазначені в розписках. Передача коштів здійснювалася на довірливих сімейних стосунках. В подальшому, коли [PERSON] помітив, що [PERSON] філонить, попросив написати розписки, в яких останній зазначив, що отримав кошти в позику, які зобов»язується повернути до 01.01.2017 року. В подальшому представник позивача пояснював, що позика на суму 310 тис.доларів була одноразовою, а 383 тис.доларів передавалися декількома сумами, а 07.07.2014 року - це день передачі останніх коштів. Кошти надавалися на умовах їх повернення, строк повернення - 01.01.2017 року був визначений під час написання розписок. Розписки видані в 2016 році після закінчення будівництва і здачі в експлуатацію торгового центру, після того як виникли непорозуміння стосовно їх повернення.Заперечує проти позову третьої особи, вказуючи на те, що [PERSON] не являється стороною договірних відносин. До неї вимоги про повернення боргу не пред»являються. Не погоджується з посиланням третьої особи про те, що у відповідності до ч.3 ст.65 СК України мала бути її згода як дружини на отримання коштів в позику, оскільки дана норма права стосується угод про відчуження майна, а позика - це не майно, а боргове зобов»язання. Третя особа просить визнати договори позики недійсними, але договору не було, а є лише розписки на підтвердження факту передачі коштів, які не є правочином в розумінні ст.205 ЦК України. Безпідставним є посилання третьої особи на фіктивність позики, так як фіктивним є правочин, який не має на меті встановлення наслідків, укладається для виду і сторони не мають наміру виконання зобов»язань Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав суду письмові пояснення на позовну заяву [PERSON]., в яких вказує, що з останнім завжди мав тісні стосунки, вони спільно працювали закордоном. Після придбання земельної ділянки по [ADDRESS], він запропонував [PERSON] вкласти гроші в будівництво для того, щоб вести спільний бізнес, останній погодився. 22.02.2013 року він отримав від [PERSON] 310 тис.дол.США, а протягом 2 півріччя 2013 року та 1 півріччя 2014 року отримував кошти різними сумами по мірі необхідності - в загальному 383 тис.дол.США. Після отримання свідоцтва про право власності на торговий центр [PERSON] заставив написати розписки про отримання грошей в позику, мотивуючи сімейними негараздами. Тому він надав дві розписки, на суму 310 тис.дол. та на 383 тис.дол., у яких вказав дату отримання коштів. До 01.01.2017 року пообіцяв передати йому право власності на частину торгового центру. Позовні вимоги не визнає, з тих підстав, що між ними не виникало правовідносин позики. В ході розгляду справи було постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про визнання явки відповідача обов»язковою для надання особистих пояснень, однак відповідач не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що підтримує письмові пояснення від 22.06.17 року, відповідно до яких не визнає позовні вимоги [PERSON]. Зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, підтримав письмові пояснення довірителя, вказав, що між сторонами не відбулося правовідносин позики, а була домовленість про спільну діяльність. Після придбання земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] був усно укладений договір про спільну діяльність, вони домовилися, що за підрахунками витрат на будівництво буде визначена частка вкладених [PERSON] коштів і в такій частці міг набути в господарську діяльність площу в торговому центрі та оформити на неї право власності. В даний час господарською діяльністю в торговому центрі займаються [PERSON], третя особа [PERSON] та інші підприємці, що є їх компаньйонами. [PERSON] не перешкоджав позивачу займатися господарською діяльністю в торговому центрі. [PERSON] 310 тис.дол. отримав однією сумою, а 383 тисячі - різними сумами, довіритель вів облік отриманих коштів. Розписки написано після отримання свідоцтва про право власності на торговий центр, конкретної дати довіритель не пригадує, чи одночасно були написані розписки - не міг відповісти.Позов третьої особи також не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю, так як третя особа має довести, що її права порушені і підлягають захисту, не надано доказів, що майно є спільною сумісною власністю подружжя; згода дружини має бути на розпорядження об»єктами спільної сумісної власності, договір позики не є розпорядженням майном. Зобов»язання має бути виконано боржником особисто, а третя особа не є боржником. Просив до вимог третьої особи застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] було відомо, що будівництво здійснюється і за кошти [PERSON] Третя особа, яка заявила самостійні вимоги, [PERSON] в судове засідання не з»явилася. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданніпозовні вимоги третьої особи підтримала, заперечувала проти задоволення первісного позову, заперечила проти клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, вказавши, що [PERSON] дізналася про існування боргових зобов»язань в квітні 2017 року, до цього їй не було відомо про борг, який має штучне походження. Пояснила, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб в 2004 році, ними за спільні кошти було придбано майно по [ADDRESS], велося будівництво. [PERSON] займалася питаннями проектної документації, дозволів, введення в експлуатацію завершеного будівництва. На всіх документах стоїть її підпис від імені [PERSON] Будівництво велося виключно зав кошти подружжя, що були в розпорядженні [PERSON] і які передавав чоловік з Росії, вона розраховувалася за послуги будівництва, оплачувала послуги [PERSON] як охоронця. Позивач стверджує, що має місце борг за договором позики, який передбачає обов»язок повернення. Дохід, отриманий одним із подружжя - спільною власністю, повернення боргу є розпорядженням спільним майном, і відповідно до ч.3 ст.65 СК України потребує згоди іншого з подружжя. Обтяжувати сімейний бюджет борговим зобов»язанням без згоди подружжя є порушенням зазначеної норми. На земельній ділянці, придбаній подружжям, було нерухоме майно, яке було реконструйоване і є спільною власністю подружжя. Тому залучення без згоди [PERSON] інших осіб до участі в майні, є порушенням її прав. Крім того, представники позивача і відповідача за первісним позовом не можуть вказати дати і обставин написання розписок, кожен вказує на різні правовідносини. Даний позов з»явивсяпісля позову [PERSON] про розірвання шлюбу, сторони намагалися укласти в справі мирову угоду. Все це свідчить про штучність розписок та намагання позбавити третю особу отримати частку в майні подружжя. З цих підстав вважає правочини позики протиправними, просила визнати їх недійсними. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги третьої особи підтримала, заперечувала проти задоволення первісного позову, підтримала пояснення [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд, вирішуючи спір, виходить з наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов»язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договорами). Відповідно до ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин з договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України в постановах, винесених у спорах з договорів позики, неодноразово вказував на те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (справи №6-1967цс15 від 11.11.2015 р, №309/3458/14-ц від 13.12.2017 р.). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до наведених правових норм судом встановлено, що, позивач [PERSON]в обгрунтування позовних вимог про стягнення боргу посилається посилається на розписки, надані [PERSON] про отримання від позивача коштів у позику, а саме: -Згідно розписки від 22.02.2013 року отримав позику у сумі 310 тисяч доларів США для фінансування будівництва торгового центру в [ADDRESS], та зобов»язується повернути зазначені кошти до 01.01.2017 року; -Згідно розписки від 07.07.2014 року отримав позику в сумі 383 тисячі доларів США для оплати витрат по будівництву торгового центру в [ADDRESS], та зобов»зується повернути зазначені кошти до 01.01.2017 року. Представники сторін надали пояснення, що розписки були написані пізніше від передачі коштів, при цьому не могли вказати часу їх написання, даючи суперечливі пояснення щодо даної обставини, вказуючи, що це мало місце після отримання свідоцтва про право власності на торговий центр, також - після здачі об»єкта в експлуатацію, а ще - коли торговий центр працював. З наявних в матеріалах справи копії декларації про готовність об»єкта до експлуатації вбачається, що зареєстрована вона в Управлінні ДАБІ у Чернівецькій області 16.03.2015 року, з копії свідоцтва про право власності вбачається, що видане воно 17.08.2015 року. Крім того, згідно пояснень представників сторін саме під час написання розписок було визначено умови повернення коштів. Разом з тим, представники сторін при наданні пояснень зазначали, що [PERSON] та [PERSON] родичі, між ними існували тісні стосунки, велися розмови про спільний бізнес, [PERSON] надав кошти [PERSON] на розвиток бізнесу. [PERSON] в письмових поясненнях, його представник [PERSON] в судовому засіданні стверджували, що [PERSON] фінансував будівництво торгового центру на умовах спільної діяльності і отримання в майбутньому частки в даній нерухомості. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження того, що 22.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] відбулися правовідносини позики. Зважаючи також на ті обставини, що розписка була написана через тривалий проміжок часу - за сплином більше двох років, представники сторін надавали в судовому засіданні суперечливі та неповні пояснення щодо обставин передачі коштів, на думку суду, наявні обгрунтовані сумніви в тому, що 22.02.2013 року відбулися саме правовідносини позики. Також на думку суду, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження існування правовідносин позики в сумі 383 тис.доларів США. Представники сторін стверджували, що передача коштів відбулася 07.07.2014 року, при цьому пояснення представника позивача були суперечливими, на початку пояснював, що всі кошти передані цього числа, в подальшому - що дана позика була надана різними сумами, і 07.07.2014 року - була передано останню частину коштів з суми позики, не вказуючи скільки саме. При цьому сторони не могли вказати, коли передавалися інші частини позики і в яких сумах, гне надано ними будь-яких доказів на підтвердження даних обставин. Разом з тим, з наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України від 21.07.2017 року вбачається, що [PERSON] в період з 30.06.2014 року по 12.07.2014 року перебував за межами України. Тобто, розписка [PERSON] про отримання позики 07.07.2014 року, його письмові пояснення та пояснення представників сторін на підтвердження даної обставини суперечить інформації ДПС України, і наведені суперечності не були усунені позивачем в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] боргу за договорами позики, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за необгрунтованістю. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Тобто, визнати недійсним можна лише укладений договір. На думку суду, оскільки в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, що між [PERSON] та [PERSON] наявні правовідносини позики, то не підлягають задоволенню позовні вимоги третьої особи [PERSON] про визнання недійсними договорів позики, укладеними між [PERSON] та [PERSON] 22.02.2013 року на суму 310 тис.доларів США, 07.07.2014 року на суму 383 тис.доларів США. Відповідно не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача за первісним позовом про застосування строку позовної давності до вимог за позовом третьої особи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed