Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати & 21 наказу від 27.06.2020 № 128/3/ОС про звільнення [PERSON] лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги 27.06.2020 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату чисельності працівників, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 01.12.2019 по 27.06.2020 з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП) та поновити його на зазначеній посаді, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на його користь місячної заробітної плати. Також просив стягнути з Комунального неприбуткового підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.06.2020 по 12.04.2021 у сумі 17101,31 грн з урахуванням податків та обов`язкових зборів, моральну шкоду в сумі 3000 грн, сплачену суму судового збору у розмірі 50,40 грн і витрати на правничу допомогу адвокатів у сумі 7100 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кисіль В.І. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Також зазначив, що відповідачу необхідно надати оригінал наказу про звільнення у зв`язку з тим, що позивач каже, що в наказі про звільнення не його підпис. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що в листопаді 2019 року був прийнятий на посаду лікаря хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області на ставку в розмірі 0,25 із певним посадовим окладом. В липні 2020 року йому стало відомо, що його звільнили з вказаної посади. Стверджує, що з наказом про звільнення його ніхто не ознайомлював і достеменно причин свого звільнення він не знав. Окрім того, зазначає, що при звільненні йому не сплатили заборгованість по заробітній платі і не видали на руки трудову книжку. Отже, на думку позивача, відповідач порушив його трудові права на своєчасне отримання заробітної плати. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також зазначив, що внаслідок незаконних дій відповідача йому спричинена моральна шкода, адже такі дії поставили його у скрутне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів сім`ї, зумовили необхідність шукати додаткові джерела доходу. Спричинену моральну шкоду оцінює в 50 000 гривень. Крім того, в уточненій позовній заяві [PERSON] зазначив, що у судовому засіданні 23.03.2021 представником відповідача були надані додаткові пояснення відповідача, якими фактично визнано, що при звільненні позивача не були дотримані вимоги діючого законодавства України, а наявна вакантна посада лікаря-хірурга йому не пропонувалася. Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Так, 11.03.2020 за № 47/1 начальником відділу охорони здоров`я ММР ЗО Л. Саприкіною було видано наказ «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО, підставою для видання якого є постанова КМУ від 27.11.2019 № 1119 «Деякі питання реалізації державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій на 2020 рік (зі змінами)». Відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, надане листом від 07.04.2011 № 114/06/187-11, скорочення штату працівників та скорочення чисельності працівників - різні поняття. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що проведено з грубим порушенням вимог діючого трудового законодавства України, а тому просить скасувати наказ, поновити його на роботі та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в заявленому розмірі. Представник відповідача Павленко Ю.С. в судовому засіданні зазначила, що не визнає позовні вимоги [PERSON] , просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на підстави, викладені в запереченнях проти позову, додаткових поясненнях та доповненнях до заперечень проти позову. В поданому до суду запереченні проти позову представник відповідача зазначила, що 12.11.2019 позивач написав заяву про прийом на роботу зовнішнім сумісником до КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО на 0,5 ставки посади лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01.12.2019. Робочий час був визначений як «у чергуваннях» - знаходження працівника на роботі за розпорядженням керівника до початку або після закінчення звичайного робочого дня (тобто у вечірній і нічний час), у вихідні або святкові (неробочі) дні для оперативного розв`язання невідкладних завдань, які не належать до кола його посадових обов`язків, але для працівників закладів охорони здоров`я нормативним документом - наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05.10.2005 № 308/519 визначено специфічні умови праці і її оплати при організації чергування. Пояснюють, що позивача як зовнішнього сумісника в чергування ставили у разі неможливості чергування основних працівників установи. Тобто позивача було прийнято на роботу як «додаткового працівника» задля забезпечення невідкладності надання медичної допомоги у нестандартних ситуаціях, тому оплата проводилась за фактично відпрацьований час. З цими умовами праці [PERSON] було ознайомлено, тому що, написавши заяву про прийом на роботу, він надав свою згоду на це. Стверджують, що також позивачу необхідним було займання посади лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги задля присвоєння та підтвердження кваліфікаційної категорії та сертифікату зі спеціальності «Хірург». Так, позивач у період з 01.12.2019 по 27.06.2020 знаходився на чергуванні у грудні 2019 року, січні 2020 року. Йому була виплачена заробітна плата за виконану роботу згідно довідок про доходи № 24, 25 від 25.01.2021. У зв`язку з реформуванням галузі охорони здоров`я 20.03.2020 установа отримала наказ Відділу охорони здоров`я ММР ЗО «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО» № 47/1 від 11.03.2020, та 27.04.2020 № 74 від 27.04.2020 «Про внесення змін до наказу Відділу охорони здоров`я ММР ЗО № 47/1 від 11.03.2020 «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», а саме необхідність скорочення структурного підрозділу «Відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 6 ліжками інтенсивної терапії» зі штатною чисельністю 23,25 од. Зазначають, що відділ кадрів підготував наказ повідомлення № 84/4а/ОС від 27.04.2020, в якому повідомлялось [PERSON] про скорочення 0,5 ставки, яку він займає. Вказують, що з повідомленням та наказом про звільнення його було ознайомлено під розпис. Відповідно до наказу про звільнення № 128/3/ОС від 27.06.2020 позивачу виплатили вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку. Пояснюють, що при скороченні основну перевагу віддавали працевлаштуванню основних працівників, а не сумісників, так як вони залишалися зовсім без заробітку, а зовнішні сумісники мають основне місце роботи. Враховуючи вищенаведене, вважають, що норми чинного законодавства виконали у повному обсязі та не порушили трудових прав позивача, тому в задоволенні позовних вимог просили відмовити. В поданих до суду відповідачем додаткових поясненнях в.о. головного лікаря [PERSON] повідомив, що [PERSON] після звільнення у грудні 2020 було запропоновано роботу лікаря-ендоскопіста за сумісництвом в присутності начальника відділу кадрів [PERSON] , на що він відповів, що подумає, а вже через декілька днів сказав, що відмовляється від запропонованої посади та через суд більше отримає. [PERSON] зазначає, що посада лікаря хірурга позивачу не пропонувалась, так як, не зважаючи на те, що є вільна ставка - необхідності у фахівці і по сьогоднішній день немає, штат працівників повністю справляється з покладеним на них обсягом робіт. Просили при винесенні рішення по справі взяти до уваги, що адміністрація КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО намагалася залагодити допущену помилку при звільненні [PERSON] та пропонували йому посаду відповідно до його кваліфікації на тих же умовах, в яких він працював до звільнення. Зокрема, в доповненні до заперечення проти позову представник відповідача зазначила, що при скороченні [PERSON] згідно п. 1 ст. 40 КЗпП вони дотримувалися порядку вивільнення працівників, встановленого ст. 492 КЗпП: позивача було повідомлено про наступне вивільнення за 2 місяці до дати звільнення, а саме 27.04.2020, з яким він був ознайомлений під підпис; [PERSON] пропонувалась вільна посада лікаря-ендоскопіста, але письмово це ніяк не було зафіксовано. Вказує, що з їхнього боку була допущена помилка, яка полягає в тому, що позивачу були запропоновані не всі посади, які на час скорочення були вільними та на які відповідно до кваліфікації [PERSON] міг би бути переведений. Також установа зробила запит до первинної профспілкової організації КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО стосовно того, чи був [PERSON] в період роботи на посаді лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01.12.2019 по 27.06.2020 членом первинної профспілкової організації КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО, на що була надана відповідь, що в зазначений період він не був членом первинної профспілкової організації та профспілкових внесків не перераховував. Пропонують прийняти [PERSON] на 0,5 ставки посади лікаря-хірурга за зовнішнім сумісництвом, так як посада, яку він займав раніше, на сьогоднішній день скорочена. Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн вважають безпідставними та необґрунтованими. Оплаті праці позивачу проводилась за фактично відпрацьований час, з умовами праці він був ознайомлений та погодився на них, підписавши заяву про прийому на роботу. Крім того, в період роботи зовнішнім сумісником головна ціль [PERSON] полягала у здобутті категорії лікаря-хірурга, яку він отримав за цей період. Підтвердження категорії проводиться один раз на п`ять років. Той факт, що він працював у чергуваннях лише в грудні та січні, а надалі більше не ставився у чергування у зв`язку з тим, що наплив пацієнтів зменшився і не було необхідності у додаткових працівниках - не спричиняв ніяких питань з його сторони щодо необхідності у заробітній платі та можливості ставити його хоча б іноді у чергування і це дає зрозуміти, що при звільненні позивач ніяк фінансово не постраждав. Крім того, зазначають, що не згодні з судовими витратами, понесеними позивачем, так як у досудовому порядку неодноразово проводилися бесіди з ним, адміністрація лікарні намагалась залагодити допущену помилку, але [PERSON] все одно вирішив розглядати це питання в судовому порядку. Просили прийняти дані доповнення до заперечення проти позову до розгляду. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 29.11.2019 [PERSON] було прийнято за зовнішнім сумісництвом на 0,5 ставки на посаду лікаря хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01.12.2019 на підставі особистої заяви від 12.11.2019 (Копія витягу з наказу начальника ВК № 234/ОС від 29.11.2019, а.с.42, 46-47). В липні 2020 позивачу стало відомо, що його було звільнено. Не знаючи причину звільнення і будучи не ознайомленим із наказом про звільнення, звернувся до адвоката, який 21.08.2020 та 02.10.2020 зробив запити до відповідача про надання інформації, що підтверджується доданими до позову копіями адвокатських запитів (а.с.13-14). Поштою від відповідача адвокат отримав відповіді від КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО, що запитувана інформація знаходиться в архіві відділу кадрів лікарні, а працівники, які могли б надати затребувані документи - перебувають на лікарняному або на самоізоляції, а також, що юрисконсульт установи знаходиться на самоізоляції, працює дистанційно і фізично не може підготувати відповідь (а.с.15-16). Згідно довідок про доходи № 24, 25 від 25.01.2021 позивачу у період з 01.12.2019 по 27.06.2020 була виплачена заробітна плата за виконану роботу в грудні 2019 року, січні 2020 року та в липні 2020 року (а.с.67-68). 20.03.2020 установа отримала накази Відділу охорони здоров`я ММР ЗО «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО» № 47/1 від 11.03.2020, та 27.04.2020 № 74 від 27.04.2020 «Про внесення змін до наказу Відділу охорони здоров`я ММР ЗО № 47/1 від 11.03.2020 «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО» про необхідність скорочення структурного підрозділу «Відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 6 ліжками інтенсивної терапії» зі штатною чисельністю у кількості 23, 25 од. (а.с.50-53). В матеріалах справи є підготована відділом кадрів копія наказу повідомлення [PERSON] № 84/4а/ОС від 27.04.2020 про скорочення 0,5 ставки лікаря хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, яку він займає за зовнішнім сумісництвом та копія наказу про звільнення № 128/3/ОС від 27.06.2020. В наказах є відповідна відмітка про ознайомлення - підпис, проте представник позивача неодноразово в судових засіданнях зазначав, що його клієнта не ознайомлювали з вказаними наказами і що підпис не його (а.с.43-45). Так, наказом № 128/3/ОС від 27.06.2020 позивача було звільнено з роботи з посади лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги 27.06.2020 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату чисельності працівників, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 01.12.2019-27.06.2020 з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП), (а.с.44-45). Той факт, що в.о. головного лікаря [PERSON] в присутності начальника відділу кадрів Капліної Л.В. пропонував [PERSON] після звільнення у грудні 2020 роботу лікаря-ендоскопіста за сумісництвом ніяк не зафіксований. Крім того, з наданих суду додаткових пояснень [PERSON] вбачається, що посаду лікаря хірурга позивачу не пропонували, так як, не зважаючи на те, що була вільна ставка - необхідності у фахівці, на їх думку, не було і штат працівників повністю справлявся з покладеним на них обсягом робіт (а.с.66). Таким чином, позивачу не пропонувалась наявна вакантна посада лікаря-хірурга всупереч вимогам ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України. Згідно відповіді на запит первинної профспілкової організації КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО за вих. № 5 від 30.03.2021 [PERSON] в період роботи на посаді лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01.12.2019 по 27.06.2020 не входив до членів первинної профспілкової організації КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО та профспілкових внесків не перераховував, тому питання щодо його скорочення не розглядалося вказаною організацією (а.с.84). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Вирішуючи спір, суд насамперед оцінює норми матеріального права на підставі яких проведено звільнення позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, так як відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розглядаючи питання про те, чи була запропонована позивачу інша посада в установі, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, одна з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату - обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.10.2020 по справі № 638/1138/18, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України слідує, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником за ініціативою власника у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Тому виключення структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є реорганізацією, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи, і водночас ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 492 цього Кодексу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18). Так, 11 березня 2020 року за № 47/1 начальником відділу охорони здоров`я ММР ЗО Л. Саприкіною було видано наказ «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО (а.с.50-51). Як на підставу для видання цього наказу зазначена постанова КМУ від 27.11.2019 № 1119 «Деякі питання реалізації державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій на 2020 рік» (зі змінами). Відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, надане листом від 07.04.2011 № 114/06/187-11, скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Скорочення штату працівників та скорочення чисельності працівників - це різні поняття. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Тобто зменшується певна кількість працюючих однієї професії. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Отже, звільнення позивача було проведено з грубим порушенням вимог діючого трудового законодавства України Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході судового розгляду відповідачем не надано жодного належного доказу дотримання у повному обсязі вимог ст. 492 КЗпП України стосовно пропонування [PERSON] вільної посади, на яку відповідно до кваліфікації позивач міг би бути переведений. Також відсутні докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві. Таким чином, суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яке проведене з порушенням вимог трудового законодавства, тому що КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО не виконано обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки не було запропоновано всіх наявних вакантних посад за період з повідомлення його про можливе вивільнення до безпосереднього звільнення. Власником не дотримано норм ч. 2 ст. 40, ст. ст. 43, 492 КЗпП України при звільненні позивача згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати & 21 наказу № 128/3/ОС від 27.06.2020 про звільнення [PERSON] лікаря-хірурга відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги 27.06.2020 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату чисельності працівників, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 01.12.2019 по 27.06.2020 з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП) та поновити його на зазначеній посаді. Відповідно до частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Відповідно до розрахунку, наданого суду представником відповідача Павленко Ю.С. , заробітна плата [PERSON] у період роботи на КНП «ТМО «БЛІМЛ та ШМД» ММР ЗО складала 2070,50 грн за місяць з урахуванням всіх податків. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.06.2020 по 12.04.2021 у разі поновлення судом позивача складатиме 17101,31 грн (з податками): 9 м. 13 дн. (9,43) х 2070,50 грн = 19524,82 грн. Також при звільненні позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідна допомога у розмірі 2423,51 грн. З врахуванням цього факту, 19524,82 грн - 2423,51 грн = 17101,31 грн. Вказаний розрахунок сторонами не заперечувався в ході судового розгляду. З огляду на викладене, суд погоджується з розміром середнього заробітку та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17101,31 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За положеннями п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У зв`язку з незаконним звільненням позивачу була спричинена моральна шкода, яка виявилась в тому, що дії відповідача з невиплати заробітної плати поставили його в скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування [PERSON] та членів його сім`ї, а також у нього виникла необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. Враховуючи характер та обсяг страждань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті позивача, та з урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає необхідним частково задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, стягнувши з відповідача на його користь 3000 грн. Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В ході судового розгляду документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору та на правничу допомогу адвокатів. Тому, у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] сплачена сума судового збору у розмірі 50,40 грн та витрати на правничу допомогу адвокатів у сумі 7100 грн, на користь держави - судовий збір у розмірі 2102 грн.

Outcome: partial