Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача ДП «Дирекція КГЗКОР» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 8786,80 грн. та моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.08.2018 його було прийнято на роботу до інформаційно-обчислюваного центру ДП «Дирекція КГЗКОР» на посаду інженера-електроніка. 11.09.2020 його було звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені відповідач не повернув йому трудову книжку незважаючи на його неодноразові звернення з цього приводу. 07.11.2020 він, за своєю заявою, отримав трудову книжку, надіслану відповідачем поштою. Виходячи з дати звільнення та дати отримання трудової книжки - 07.11.2020 (43 дні), а також розміру середньоденного заробітку - 219,67 грн. ним вирахувана сума середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, яку він просить стягнути з відповідача у розмірі 8786,80 грн. Також зазначав, що з дня його звільнення не маючи трудової книжки він був позбавлений можливості працевлаштуватися чи стати на облік до центру зайнятості. На його та дружини утриманні перебувають четверо дітей, вони є багатодітною сім`єю, які з причини неповернення йому трудової книжки опинилися у край скрутному становищі так як він не міг належним чином забезпечити свою родину. Зазначав, що дії відповідача по невидачі трудової книжки є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань. Дії відповідача привели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, що у свою чергу, позбавило його стану внутрішньої рівноваги і сенсу соціального буття й привело до почуття незахищеності. Вказував, що зазначене спричинило непорозуміння у його сім`ї, призвело до постійного переживання та перебування у стані стресу. Зазначене, стверджував позивач, впливало на його сім`ю, що ще більше посилювало його моральні страждання. Розмір спричиненої йому моральної шкоди оцінив у 20000,00 грн. Крім того, позивач звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від сплати судового збору у частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди та клопотанням про витребування доказів - довідки про середньомісячний заробіток. Ухвалою від 17.12.2020 позивача за його клопотанням звільнено від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання, а також витребувано у відповідача довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача. Копія зазначеної ухвали отримана відповідачем - 24.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судових відправлень. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 30.12.2020 за вх. № 5817/20, в якому останній просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю. Свої заперечення проти вимог позивача відповідач обґрунтовував тим, що дійсно 20.08.2018 позивача було прийнято на роботу до інформаційно-обчислюваного центру ДП «Дирекція КГЗКОР» на посаду інженера-електроніка. 11.09.2020 наказом № 56 позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 11.09.2020, також позивачу було повідомлено про необхідність особисто отримати трудову книжку у кінці робочого дня. Однак, наприкінці робочого дня - 11.09.2020 позивач не з`явився до організаційного відділу для отримання трудової книжки, про що було складено відповідний акт від 11.09.2020. 12 та 13 вересня 2020 були вихідними днями, тому 14.09.2020 позивача у телефонному режимі було повторно повідомлено про необхідність отримання трудової книжки та роз`яснено наслідки затримання видачі трудової книжки, а також можливість отримання трудової книжки поштою. Відповідач стверджував, що позивач запевнив начальника організаційного відділу ДП «Дирекція КГЗКОР» про намір отримати трудову книжку особисто, але 14.09.2020 та у наступні дні позивач до ДП «Дирекція КГЗКОР» за трудовою книжкою не з`явився, про що було складено акт. Також відповідач вказав на неодноразові спроби зв`язатися з позивачем засобами телефонного зв`язку, однак позивач або був «поза межами досяжності», або не брав слухавку. Відповідач стверджував, що у відповідь на один телефонний дзвінок позивач повідомив, що він перебуває за межами м. Долинська та не може особисто отримати трудову книжку. Супровідним листом від 04.11.2020 за вих. № 02-16/864, за заявою позивача, зареєстрованою відповідачем 28.10.2020 за вх. № Б-03/18, про те що він перебуває у м. Києві та не має можливості особисто отримати трудову книжку і просить надіслати її поштою на зазначену у заяві адресу, - трудова книжка була надіслана позивачу поштою. За наведеного, відповідач, наголосив на тому, що у день звільнення позивач був присутній на робочому місті, не залишив письмового повідомлення у день звільнення про надіслання йому трудової книжки поштою, повідомив телефоном про отримання трудової книжки особисто, тому вважає, що ним (відповідачем) було вжито усіх можливих заходів щодо повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки та про обов`язок надати письмову заяву про надіслання трудової книжки поштою, а тому не вбачає у своїх діях вини у несвоєчасному отримання позивачем трудової книжки та вважає вимоги позивача безпідставними та не обґрунтованими. Окрім того, у відзиві у розділі «Додаткові відомості про трудову діяльність Позивача» відповідачем наведено відомості про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності 02.09.2020 за порушення трудової дисципліни, зазначено про наявність судових рішень, у яких стороною є особа, яка є позивачем у даній справі та про надходження до ДП «Дирекція КГЗКОР» постанови приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату позивача. На виконання ухвали від 17.12.2020 в частині витребування доказів відповідачем надано суду довідку про середньоденну заробітну плату позивача, яка складає 237,22 грн., зареєстровано у суді 30.12.2020 за вх. № 5818/20. Крім того, від відповідача надійшло заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, зареєстроване в суді 30.12.2020 за вх. № 5819/20, в якому останній просив: поновити строк для подання заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження та прийняти заперечення до розгляду посилаючись на те, що 25 - 27 грудня 2020 були вихідними днями; розгляд зазначеної цивільної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 16.01.2021 відповідачу продовжено строк на подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відмовлено у їх задоволенні. Позивачем подано відповідь на відзив, зареєстровану у суді 26.01.2021 за вх. № 394/21, в якій останній зазначив, що наданий відповідачем акт від 11.09.2020 не доводить того, що йому було повідомлено про необхідність отримання у організаційному відділі трудової книжки. На акті відсутній його підпис, він не складався у його присутності, а також відсутня фіксація його відмови від підпису щодо ознайомлення з повідомленням, про яке йде мова у акті. Фіксація відмови від отримання трудової книжки також відсутня - акт про таку відмову не складався. Позивач також стверджував, що повідомлення відповідача про здійснення йому телефонного дзвінка 14.09.2020 не відповідає дійсності та ні чим не підтверджується. Роз`яснень про можливість отримання трудової книжки поштою він від відповідача не отримував. Лише після його звернення з письмовою заявою, після отримання юридичної консультації з цього приводу, відповідач надіслав на його поштову адресу трудову книжку. Позивачем також висловлена незгода із зазначенням відповідачем у відзиві інформації про нього у розділі «Додаткові відомості про трудову діяльність Позивача». Відповідь на відзив отримано представником відповідача 26.01.2021 про що свідчить підпис представника на відповіді на відзив. Позивачем також подано заяву про збільшення позовних вимог, зареєстровану у суді 26.01.2021 за вх. № 394/21, в якій останній, посилаючись на надану відповідачем довідку про його середньоденний заробіток, що становить 237,22 грн., збільшив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши його виходячи з дати звільнення - 11.09.2020 та дати отримання трудової книжки - 07.11.2020 (40 робочих днів) у розмірі 9488,80 грн. та залишив незмінною вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Заяву про збільшення позовних вимог отримано представником відповідача 26.01.2021 про що свідчить підпис представника на зазначеній заяві. Відповідачем подано заяву, зареєстровану у суді 27.01.2021 за вх. № 423/21, в якій останній, посилаючись на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі у зв`язку із пропуском останнім строку звернення до суду. Відповідачем також подано заяву, зареєстровану у суді 27.01.2021 за вх. № 449/21, про виклик у судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] , які є працівниками ДП «Дирекція КГЗКОР». Також відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, зареєстроване у суді 27.01.2021 за вх. № 450/21, в якому останній просив відмовити у задоволенні вимог позивача повністю та, крім іншого, по суті справи заначив, що акт від 11.09.2020 був дійсно складений у першій половині робочого дня 11.09.2020 та позивача було ознайомлено з наказом про звільнення і повідомлено про необхідність отримання трудової книжки у кінці робочого дня. Також заначив, що позивачем не доведено належним чином того, що йому навмисно не видали трудову книжку. Заперечення на відповідь на відзив отримано представником позивача 28.01.2021 про що свідчить підпис представника на зазначеному запереченні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мельник О.М., яка діє на підставі доручення для надання безоплатної правової допомоги від 07.12.2020 № 511, ордеру серії КР № 128344 від 20.01.2021, яка не заперечувала проти розгляду справи у судовому засіданні за відсутності позивача, підтримала позицію позивача, інтереси якого вона представляє, викладену у позовній заяві, відповіді на відзив та заяві про збільшення позовних вимог, з обґрунтуванням, аналогічним викладеному у зазначених процесуальних заявах по суті справи, позов просила задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що позивач у період з 11.09.2020 по 07.11.2020 ніде не працював та на обліку у центрі зайнятості не перебував. На уточнюючі питання головуючого щодо звернення позивача до відповідача з приводу отримання трудової книжки пояснила, що позивач просив 11.09.2020 надати йому трудову книжку та згодом після юридичної консультації звернувся з письмовою заявою від 27.10.2020. Також пояснила, що при визначенні розміру моральної шкоди позивач виходив з особистого внутрішнього переконання. У судовому засіданні представник відповідача Міщенко Л.Г., яка діє на підставі довіреності від 11.01.2021 серії 000006 за № 02-18/08, в обґрунтування позиції відповідача щодо невизнання позову посилалась на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, заперечені на відповідь на відзив та інших процесуальних заявах відповідача по суті справи, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Додатково пояснила, що враховуючи те, що телефонні дзвінки працівників відповідача, на які посилається відповідач на підтвердження повідомлення позивача про необхідність отримати трудову книжку, або звернутися із заявою про її отримання засобами поштового зв`язку, були зроблені з особистих телефонних номерів, то їх підтвердити відповідними доказами відповідач не може, а тому наполягає на допиті свідків, про який він просив раніше. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка, як на момент звільнення позивача так і на час розгляду судом даної справи працює начальником організаційного відділу ДП «Дирекція КГЗКОР», тобто відповідача, з яким перебуває у трудових відносинах, а з позивачем у професійних на час роботи останнього у ДП «Дирекція КГЗКОР», надала суду показання про таке. 11.09.2020 близько 11 год. 00 хв. [PERSON] прийшов до організаційного відділу де його було ознайомлено з наказом про звільнення під підпис та повідомлено про необхідність забрати трудову книжку наприкінці робочого дня, нащо [PERSON] пояснив, що наразі він зайнятий, але в кінці дня зайде за трудовою книжкою. Того ж дня близько 15 год. 30 хв. коли [PERSON] не прийшов до організаційного відділу нею, інженером з організації та нормування праці [PERSON] та інспектором з кадрів [PERSON] було складено акт про те, що [PERSON] було повідомлено про необхідність отримання у організаційному відділі своєї трудової книжки до 16 год. 00 хв. та про те, що до закінчення робочого часу 11.09.2020 [PERSON] за трудовою книжкою у організаційний відділ не з`явився. 14.09.2020 вона з особистого телефону телефонувала [PERSON] та повідомляла йому про необхідність отримання у організаційному відділі своєї трудової книжки або звернення із заявою про її отримання поштою. Після отримання заяви [PERSON] від 27.10.2020, зареєстрованої 28.10.2020, та після проставляння на ній резолюції керівника підприємства, було підготовлено супровідний лист та трудова знижка була надіслана [PERSON] на зазначену ним адресу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка, як на момент звільнення позивача так і на час розгляду судом даної справи працює інспектором з кадрів організаційного відділу ДП «Дирекція КГЗКОР», тобто відповідача, з яким перебуває у трудових відносинах, а з позивачем у професійних на час роботи останнього у ДП «Дирекція КГЗКОР», надала суду показання про таке. 11.09.2020 її на роботі не було за сімейними обставинами. 14.09.2020, коли вона вийшла на роботу, то за проханням начальника організаційного відділу ДП «Дирекція КГЗКОР» вона, як працівник який робив запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення, з особистого телефонного номеру зателефонувала [PERSON] та повідомила йому про необхідність забрати турдову книжку на що він відповів, що наприкінці робочого дня зайде. 15.09.2020 він вже на телефон не відповідав, а згодом вимкнув телефон. На уточнююче питання представника позивача про наявність її підпису у акті від 11.09.2020 свідок пояснила, що це дійсно її підпис, однак вона його поставила 14.09.2020, оскільки 11.09.2020 на роботі її не було. На уточнююче питання головуючого пояснила, що дійсно це вона робила запис у трудовій книжці [PERSON] про його звільнення і такий запис було нею зроблено 14.09.2020. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача та допитавши свідків, дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено таке. Наказом керівника ДП «Дирекція КГЗКОР» № 32 від 15.08.2018 з 20.08.2018 [PERSON] було прийнято на роботу до інформаційно-обчислюваного центру ДП «Дирекція КГЗКОР» на посаду інженера-електроніка. 09.09.2020 [PERSON] звернувся до виконуючого директора ДП «Дирекція КГЗКОР» із заявою від 09.09.2020 про його звільнення за згодою сторін з 11.09.2020. Наказом керівника ДП «Дирекція КГЗКОР» № 56 від 11.09.2020 [PERSON] було звільнено з роботи з посади інженера-електроніка на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Із зазначеним наказом позивач ознайомився 11.09.2020. У день звільнення 11.09.2020 [PERSON] перебував на робочому місці у ДП «Дирекція КГЗКОР», що не заперечують сторони та підтверджено свідком [PERSON] 28.10.2020 до ДП «Дирекція КГЗКОР» надійшла письмова заява [PERSON] від 27.10.2020, в якій останній висловив бажання отримати трудову книжку засобами поштового зв`язку та зазначив відповідну адресу. Супровідним листом ДП «Дирекція КГЗКОР» від 04.11.2020 за вих. № 02-16/864 трудову книжку [PERSON] було направлено останньому засобами поштового зв`язку. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення трудову книжку [PERSON] отримав 07.11.2020. Згідно з довідкою ДП «Дирекція КГЗКОР» від 28.12.2020 № 209 середньоденна заробітна плата [PERSON] на час роботи у ДП «Дирекція КГЗКОР» складала 237,22 грн. Згідно з довідкою ДП «Дирекція КГЗКОР» від 29.12.2020 № 210 [PERSON] працював на ДП «Дирекція КГЗКОР» з таким встановленим режимом роботи - неповний робочий тиждень (3-х денний). Вищевказані, встановленні судом обставини справи сторони не заперечували, що підтверджено їх представниками у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Крім цього, суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивача було звільнено 11.09.2020 та цього дня він був присутній на роботі. Поряд з цим, відповідач стверджує, що ним було вжито заходів для вручення позивачу у день звільнення трудової книжки у підтвердження чого відповідач посилається на складений 11.09.2020 акт за підписами начальника організаційного відділу [PERSON], інженера з організації та нормування праці [PERSON] та інспектор з кадрів [PERSON] про те, що [PERSON] було повідомлено про необхідність отримання у організаційному відділі своєї трудової книжки до 16 год. 00 хв. та про те, що до закінчення робочого часу 11.09.2020 [PERSON] за трудовою книжкою у організаційний відділ не з`явився. Вказане підтверджено у судовому засіданні свідком [PERSON] , при цьому спростовано у судовому засіданні свідком [PERSON] , яка надала покази про те, що 11.09.2020 її не було на роботі і того дня зазначений акт вона не підписувала, що викликає обґрунтований сумнів щодо дійсного складання такого акта та у відповідності дійсності обставин у ньому викладених. Окрім цього, суд критично відноситься до показань зазначених свідків, оскільки останні є зацікавленими особами у відстоюванні доводів відповідача, з яким вони перебувають у трудових відносинах, а також є зацікавленими у не встановленні порушень порядку ведення трудових книжок, оскільки є відповідальними за даний вид діяльності на підприємстві. Крім цього, надаючи оцінку позиції відповідача щодо, як на думку останнього, належного вжиття заходів по врученню позивачу, який у день звільнення перебував на робочому місці, трудової книжки, судом відзначається, що вручення звільненому працівнику за таких умов трудової книжки є безумовним обов`язком роботодавця, передбаченим законом (ст. 47 КЗпП України та Інструкцією) і перекладення такого обов`язку на працівника, зокрема, шляхом повідомлення останнього про необхідність прийти за трудовою книжкою є неправомірним. При цьому, окремо слід відзначити, що відповідно до показань свідка [PERSON] , запис у трудовій книжці про звільнення [PERSON] було зроблено нею лише 14.09.2020, у з в`язку з тим, що вона на роботі 11.09.2020 не перебувала, що об`єктивно свідчить про відсутність 11.09.2020 запису у трудовій книжці [PERSON] про його звільнення. Таким чином, відповідачем не надано необхідних та достатніх доказів належного виконання ним обов`язку щодо видачі звільненому працівнику трудової книжки у день звільнення, як і не надано доказів на підтвердження відмови [PERSON] її отримати або його ухилення від такого отримання. На підставі викладеного суд констатує доведеність факту затримки у видачі трудової книжки звільненому працівнику (позивачу [PERSON] ), який у день звільнення перебував на роботі, та наявність вини роботодавця (відповідача ДП «Дирекція КГЗКОР») у її не видачі у день звільнення. Щодо твердження відповідача про повідомлення [PERSON] у телефонному режимі про необхідність з`явитися до ДП «Дирекція КГЗКОР» за отриманням трудової книжки або звернення із заявою про її отримання засобами поштового зв`язку, судом відзначається, що за відсутності домовленості між роботодавцем та працівником про спілкування між собою засобами, зокрема, телефонного зв`язку, та за наявності передбаченої можливості такого спілкування засобами поштового зв`язку, як про це зазначено в Інструкції, дії працівників ДП «Дирекція КГЗКОР» щодо звернення до звільненого працівника засобами телефонного зв`язку з особистих телефонних номерів визнається судом неналежним способом повідомлення останньому інформації про порядок отримання трудової книжки. Крім того, суд ставить під сумнів показання свідків у цій частині враховуючи вищенаведену мотивацію щодо відносин між свідками та відповідачем. Трудова книжка була отримана [PERSON] за його заявою від 27.10.2020 за супровідним листом ДП «Дирекція КГЗКОР» від 04.11.2020 за вих. № 02-16/864 засобами поштового зв`язку 07.11.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та сторонами по справі не заперечується. У період з часу звільнення - з 11.09.2020 по день отримання трудової книжки - 07.11.2020, як стверджує позивач, він не працював і таке твердження позивача відповідачем не спростовано. Таким чином, підсумовуючи, суд констатує, що у день звільнення позивач перебув на роботі та поважних причин невручення позивачу його трудової книжки 11.09.2020 (у день звільнення) відповідач не навів. Законом саме на роботодавця покладається обов`язок та відповідальність за видачу працівнику його заповненої трудової книжки у день звільнення. Відповідач не довів, що затримка видачі трудової книжки позивачу сталася не з його вини. Відомості про те, що після звільнення позивач був працевлаштований відсутні. За таких обставин суд дійшов висновку, що з вини відповідача мав місце вимушений прогул позивача, а тому на підставі ч. 5 ст. 237 КЗпП України він має право вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Щодо доводів відповідача про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, судом відзначається таке. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Затримка з вини власника або уповноваженого ним органу у видачі трудової книжки працівникові являється триваючим порушенням, а тому встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з питання стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обчислюється не з дати, коли працівникові стало відомо про порушення його прав, а з моменту припинення такого порушення так, як саме цього часу працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. Встановивши, що трудову книжку позивач отримав 07.11.2020, а з позовом до суду звернулася 16.12.2020, тобто в межах тримісячного строку визначеного ч. 1ст. 233 КЗпП України, суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. На підставі положень Закону України «Про оплату праці» та Прядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100, враховуючи строк вимушеного прогулу [PERSON] , який працював на умовах неповного робочого тижня (3-х денний) за час затримки видачі трудової книжки: з дня звільнення - 11.09.2020 по день фактичного отримання ним трудової книжки - 07.11.2020, тобто 24 робочі дні (з урахуванням трьохденного робочого тижня) та розміру його середньоденної заробітної плата за час роботи на ДП «Дирекція КГЗКОР» - 237,22 грн. розмір середнього заробітку останнього за вказаний період становить 5693,28 грн., який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом відзначається таке. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, у зв`язку з тим, що роботодавець (відповідач ДП «Дирекція КГЗКОР») несвоєчасно видав звільненому працівнику (позивачу [PERSON] ) трудову книжку, то відповідно є частково обґрунтованою вимога позивача про відшкодування моральної шкоди (переживання, втрата душевного спокою, втрата нормальних життєвих зв`язків та погіршення матеріального стану без можливості працевлаштування одразу після звільнення чи постановки на облік до центру зайнятості). На переконання суду вона підлягає відшкодуванню у розмірі 1000,00 грн., оскільки на підтвердження завданої шкоди саме в розмірі 20000,00 грн., позивач доказів не надав і не обґрунтував саме такий розмір. При цьому, слід відзначити, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд врахував факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, поряд з цим, суд, не применшуючи об`єму завданої позивачу незаконними діями відповідача моральної шкоди, звертає окрему увагу на те, що така шкода, яка безумовно має суттєве значення для позивача, могла бути ним припинена самостійно, хоча і за відсутності у нього такого обов`язку, шляхом звернення до відповідача за трудовою книжкою, оскільки, як стверджує сам позивач він опинився у скрутному матеріальному становищі, а отже шукав роботу чи намагався стати на облік до центру зайнятості, а тому мав можливість дізнатися про необхідність отримання трудової книжки, тобто об`єктивно дійти висновку про можливі шляхи припинення, спричинення йому моральних страждань, про які він стверджує, враховуючи, що при порушенні відповідачем його трудових прав подальші перешкоди у їх реалізації відповідач не чинив. Питання розподілу судових витрат в частині сплати судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи, що позов задоволено частково, та беручи до уваги, що позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору у частині вимоги про стягнення середнього заробітку, та звільнено судом від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» за вимогою про стягнення моральної шкоди, - на підставі чого суд дійшов висновку, що судовий збір, який у даній справі відповідно до умов п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 840,80 грн. (при умові, що 1 % від 29488,80 (9488,80 + 20000,00) < 2102.00), слід стягнути з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі - 190,85 грн. (840,80 х 6693,28 (5693,28 + 1000,00) / 29488,80).

Outcome: partial