Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житлом, посилаючись на наступні обставини. Він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Другої лохвицької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 299. В даній квартирі з його дозволу були зареєстровані: його син [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та їх малолітній син [PERSON]. Рішенням Лохвицького районного суду від 05.04.2012 року шлюб між його сином та відповідачем по справі було розірвано. Згідно даного рішення суду було встановлено місце проживання дитини [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з [PERSON] виїхали із спірної квартири по місцю проживання матері [PERSON] у [ADDRESS], де і проживають на даний час. Рішенням Лохвицького районного суду від 28.09.2017 року було визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому за вказаною адресою залишилася зареєстрованою неповнолітня дитина [PERSON], який з 2012 року по даний час за вказаною адресою не проживає. Ніяких домовленостей між ним та відповідачем щодо збереження за ним права на проживання у його квартирі при відсутності понад встановлені законом строки не було. Факт реєстрації [PERSON] у його квартирі обмежує його права щодо користування та розпорядження своїм майном. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, пояснили, що власник зазначеної квартири в майбутньому планує її продати, виходить на пенсію, за будинок необхідно буде сплачувати додаткові кошти, оскільки в даній квартирі зареєстрований внук. Представник позивача [PERSON] зазначив, що згідно рішення від 05.04.2012 року Лохвицького районного суду Полтавської області про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини зазначено, що неповнолітній син [PERSON], [INFO] проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, тому дитина повинна проживати з матір'ю. Наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, зауважили, що припинення сімейних відносин з сином позивача, який зареєстрований у спірній квартирі, не позбавляє її сина, як члена сім'ї [PERSON] права користування квартирою. Дитина не проживає у спірній квартирі з поважних причин, так як після розірвання шлюбу проживає разом із матір'ю.У неї не має місця реєстрації, проживає в квартирі її матері. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник 3-ої особи [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні не підтримала вимоги позову, зауважила, що будуть порушенні права дитини. Суд, вислухавши сторін по справі, їхніх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.03.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 299 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 285325 від 03.04.2003 року (а.с. 3,4). [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з сином позивача [PERSON], який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 05.04.2012 року, яке набрало законної сили 16.04.2012 року ( а.с.6). Рішенням Лохвицького районного суду від 28.09.2017 року було визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7-8). У квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою виданої Заводською міською радою від 11.12.2017 року № 3804 (а.с.5). Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалося сторонами по справі, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], але при цьому її неповнолітній син [PERSON] за вказаною адресою залишився зареєстрованим. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 156 ЖК України, та ст. 405 ЦК України. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членами сім'ї є: подружжя, їх діти та батьки, що спільно проживають із уповноваженою особою; інші громадяни, якщо вони постійно проживають із власником житла і ведуть із ним спільне господарство. Таким чином, сімейний зв'язок передбачає наявність для: подружжя - фактів зареєстрованого шлюбу і спільного проживання у житлі власника; дітей і батьків - фактів не тільки кровної спорідненості, тобто біологічних зв'язків, але й юридичне значимих відносин - фактів постійного проживання із власником, ведення із ним спільного господарства та визнання їх членами сім'ї. Вирішуючи позов до малолітньої дитини слід звернути на увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом положень ст.ст.2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини у спірному житлі перешкоджає йому вільно користуватись квартирою. У судовому засіданні встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] є членом сім'ї сторін - позивача та відповідача, позивач є його дідом, відповідач [PERSON] - матір'ю, а [PERSON] - татом. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо рішення Лохвицького районного суду від 05.04.2012 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, згідно якого було встановлено проживання дитини [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON], оскільки суд розглядав позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, спору щодо визначення місця проживання дитини не було. Тобто і рішення суду щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини відсутнє. Беручи до уваги все вищенаведене, суд вважає, що тимчасове не проживання неповнолітнього [PERSON] у спірній квартирі зумовлене поважними причинами, зокрема розірванням шлюбу між його батьками, визначенням місця його проживання батьками, у зв'язку із чим він проживає з матір'ю - відповідачем по справі та не користується спірною квартирою не за власним бажанням. Фактичне проживання дитини за іншою адресою не позбавляє його права користування квартирою, в якій зареєстрований його батько [PERSON], яка належить на праві власності його діду - позивачу [PERSON], де він зареєстрований як член його сім'ї. Враховуючи те, що неповнолітній [PERSON] правомірно набув право користування спірною квартирою, за місцем свого фактичного проживання не зареєстрований, тому він не може визнаний таким, що втратив право на користування даним житлом. З огляду на наведене, суд вважає, позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed