Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 07.05.2015 року, неодноразово уточнюючи предявлені вимоги, востаннє 02.02.2016 року (т.2, а.с.1-7), в якій просив суд: поновити строк звернення до суду з позовом; визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним розпорядження №1922 від 14.10.1994 року про приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло №5522, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради 18.11.1994 року щодо належності квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати квартиру [ADDRESS] в м. [PERSON] Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON]; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в спільній сумісній власності та на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON], померлої 15.04.2008 року, а загалом визнати за ним право власності на 3/4 частини вказаної квартири; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 15.04.2008 року; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн. Предявлені вимоги мотивував наступним. Так, 26.11.1983 року він офіційно зареєстрував шлюб зі [PERSON], з якою проживав однією сімєю до моменту її смерті 15.04.2008 року. Проживали вони спочатку в буд.№52 по вул. Володарська м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а після того як будинок потрапив під знесення, їх сімї виділили квартиру по б-ру Кірова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В подальшому в результаті обміну декількох квартир вони отримали квартиру [ADDRESS]. Основним наймачем вказаної квартири була [PERSON], яка й значилась зареєстрованою в зазначеному житловому приміщенні. Протягом періоду часу 1989-2001 р.р. він значився зареєстрованим за адресою: б-р. Кірова 19/12, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, однак весь час, починаючи з 20.04.1993 року, проживав однією сімєю разом зі [PERSON] за адресою: вул. Корнійчука 7/83, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, приймав участь в утриманні цього житлового приміщення, вів з дружиною спільне господарство. Без його відома та згоди 13.08.1993 року [PERSON] зареєструвала в квартирі місце проживання своєї доньки від першого шлюбу [PERSON] та її дітей доньки [PERSON] та сина [PERSON], які фактично в квартиру не вселялись та жодного дня в ній не проживали, оскільки проживали всією сімєю з [PERSON] чоловіком доньки [PERSON] в с. Кудашево Криворізького району Дніпропетровської області. В листопаді 1994 року квартиру [ADDRESS] приватизували [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], отримавши свідоцтво про право спільної сумісної власності на неї. Вважаючи, що відповідачі не могли приймати участь в приватизації квартири відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки не проживали в ній та були відсутні понад 6 місяців без поважних причин, тим самим втратили право на участь у приватизації, в той час як лише сам факт їх реєстрації в даному випадку не є визначальним, просив визнати їх приватизацію недійсною. Між іншим зазначив, що протягом часу перебування зі [PERSON] у шлюбі будь-яких шлюбних договорів з нею, у тому числі щодо поділу спільно нажитого майна, він не укладав. Оскільки спірна квартира була набута [PERSON] в період перебування з ним у шлюбі, вони разом проживали в ній та вели спільне господарство, він вважав, що квартира є їх спільною сумісною власністю, а їх частки є рівними та становлять по 1/2 за кожним, у звязку з чим після її смерті він має право на спадкування 1/2 частини від її 1/2 частки як спадкоємець першої черги, а іншу частку спадкує її донька від першого шлюбу [PERSON] Про порушення своїх прав позивач дізнався в 2015 році від нотаріуса під час звернення для оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] [PERSON] нотаріус йому повідомила, що квартира приватизована й іншими особами, які значились в ній зареєстрованими. Оскільки про вказані обставини йому раніше нічого не було відомо, вважає, що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин, у звязку з чим просив його поновити з метою захисту його порушених та оспорюваних прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник зазначив, що з 26.11.1993 року та по теперішній час позивач проживає за адресою: [INFO], де до моменту смерті його дружини [PERSON] в 2008 році проживав разом з нею без реєстрації, а в 2001 році зареєстрував своє місце проживання у вказаному житловому приміщенні за згодою [PERSON] До того моменту вони проживали в квартирі №12 в буд.19 по б-ру Кірова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яка виділялась [PERSON], однак не була ним приватизована. Згоди [PERSON] на приватизацію відповідачів в квартирі по вул. Корнійчука 7/83, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, [PERSON] він не надавав, про це йому нічого не було відомо. Проти приватизації квартири [PERSON] позивач не заперечував, проте він не знав, що в квартирі значаться зареєстрованими інші особи, які також прийматимуть участь у приватизації. Право на безоплатну приватизацію житла в межах, визначених законом, позивач не реалізовував. Позицію та доводи представника в судовому засіданні підтримав позивач [PERSON], надавши аналогічні пояснення. Додав, що дійсно він сам оплачував комунальні послуги за квартиру, однак за тими сумами, які були нараховані до сплати, за скількох зареєстрованих осіб вони нараховувались, він не вникав. Навіть зараз продовжує оплачувати такі послуги за розрахунковими рахунками, відкритими на імя [PERSON], яка в 2008 році померла. Щодо здійснення обміну квартир пояснив, що трикімнатну квартиру по вул. Корнійчука 7/83 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області було видано на імя [PERSON] в результаті обміну її квартири по вул. Кармелюка в м. Кривому Розі та квартири по вул. Лісового в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яка знаходилась в користуванні його невістки [PERSON] Права на приватизацію квартири по вул. Кірова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області він не реалізував, не дивлячись на те, що ордер було видано на його імя. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Згідно позиції в ході судового розгляду, а також викладеної в письмових запереченнях (т.2, а.с.22-24) зазначили, що [PERSON] жодних прав на квартиру [ADDRESS] в період перебування в шлюбі зі [PERSON] не набував. За життя [PERSON] була основним квартиронаймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Кармелюка 21/11, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. 07.08.1992 року вона зареєструвала в квартирі їх місце проживання. На момент одруження зі [PERSON], позивач [PERSON] був зареєстрований та проживав разом зі своєю матірю та сином від першого шлюбу по вул. Володарській буд.52 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказаний будинок в подальшому був знесений, а позивач від держави отримав грошову компенсацію за нього із виділенням в користування квартири №12 в буд.19 по б-ру Кірова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, де й значився зареєстрованим до 07.12.2001 року. У березні 1993 року за згодою [PERSON] її мати [PERSON] здійснила обмін квартири [ADDRESS], наданої їй ще до укладення шлюбу зі [PERSON], та квартири, що перебувала в користуванні [PERSON] невістки позивача, на квартиру [ADDRESS], де їх місце проживання було автоматично перереєстровано, а 18.11.1994 року приватизували її, зареєструвавши право спільної сумісної власності в КП «Криворізьке БТІ». Згоди на вчинення таких дій [PERSON] діюче на той момент законодавство не вимагало. Про те, що квартира була ними приватизована, позивач знав і не заперечував, тому що він також мав таке право на приватизацію квартири №12 в буд.19 по б-ру Кірова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Однак, в порушення ст.161 ЖК УРСР за відсутності їх згоди він зареєстрував своє місце проживання в їх квартирі, де мешкає незаконно й дотепер. Від самого початку проживання в [INFO] вони належним чином утримували її, оплачували житлово-комунальні послуги, не допускаючи виникнення заборгованості. Перешкод в користуванні квартирою позивач на даний момент їм не чинить, однак разом з ним проживати в квартирі вони не хочуть з огляду на неадекватну поведінку [PERSON] Викладені в позові обставини вважають надуманими та такими, що не відповідають дійсності та фактичним обставинам. Оскільки [PERSON], будучи повноправним основним квартиронаймачем, зробила все, щоб вони отримали у власність частину квартири, не мала наміру позбавляти їх прав на житло, вважають доводи [PERSON] щодо неправомірної участі їх в приватизації квартири безпідставними. Крім того, відповідачі звертали увагу суду, що, на їх думку, [PERSON] не є належним позивачем у вимогах щодо визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, адже будь-якого відношення до спірної квартири не має, жодних прав на неї не набував, не дивлячись на те, що на момент виділення квартири [PERSON] перебував з нею в офіційно зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] є рівними спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом належної за життя частки в квартирі [PERSON], вважають безпідставними вимоги щодо визнання за ним права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Як вказувала відповідач [PERSON], про те, що її мати [PERSON] хотіла обміняти квартири вона знала, запевняючи, що це буде вигідний обмін. Однак після того, як за обміном вона отримала квартиру [ADDRESS], куди вселився її чоловік [PERSON], місця для неї та її малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] їй не залишилось, у звязку з чим вона вимушена була жити в с. Кудашево Криворізького району Дніпропетровської області. До матері вона привозила молочні продукти на продаж. В квартирі по вул. Корнійчука 7/83 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області місце проживання всіх відповідачів було автоматично зареєстровано згідно реєстрації за адресою попередньої квартири по вул. Кармелюка 21/11, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, яка підлягала обміну. Згоди на реєстрацію місця проживання [PERSON] в спірній квартирі вона не надавала. Позаяк, вважаючи, що позивач пропустив визначений законом строк для предявлення позову, просила застосувати строк позовної давності, про що подала відповідну заяву (т.2, а.с.110-112). Додатково відповідач [PERSON] зазначила, що в квартиру по вул. Кармелюка 21/11, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, де жили її дід та баба, вона приїздила іноді з села, а коли вони жили по вул. Корнійчука 7/83 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вона деякий час проживала, коли навчалась в інституті (близько 3-4 місяців). Стосунки між [PERSON] та [PERSON] були напруженими, вони часто сварились. Про те, що в квартирі вона значиться зареєстрованою позивачеві було відомо. Про те, що місце проживання позивача також зареєстроване в квартирі їй було відомо від матері [PERSON], аби мати пільги на оплату комунальних послуг за квартиру, оскільки [PERSON] є дитиною війни. Відповідач [PERSON] вказував, що на момент отримання паспорту він значився зареєстрованим в [INFO]. Коли влаштувався на роботу в м. Кривому Розі, жив в квартирі по вул. Корнійчука 7/83 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Однак [PERSON] влаштовував сварки, після чого він виїхав та почав проживати окремо в орендованій квартирі. Після смерті баби у 2008 році вони вступили у спадщину, але прийняти її не можуть, оскільки [PERSON] не зявляється до нотаріуса, чинить перешкоди в користуванні квартирою, належним чином комунальні послуги за неї не оплачує, в результаті чого виник борг. За житлово-комунальні послуги він не платить, оскільки в квартирі не проживає та нею не користується. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] додатково зазначив, що після укладення шлюбу [PERSON] зі [PERSON], вони проживали в [INFO], де з ними проживала його мати, за якою [PERSON] здійснювала догляд. Стосунки між її матірю та [PERSON] були напруженими, життя їй не давав син позивача від першого шлюбу, який один раз ледь не довів матір до самогубства. За цих обставин [PERSON] зі своїми дітьми вимушені були виїхати з квартири, залишивши в квартирі свої особисті речі, однак прав користування нею, приватизації не втрачали, таких прав їх ніхто й не позбавляв. На момент приватизації квартири відповідачі проживали зі [PERSON] та [PERSON] однією сімєю. Спірну квартиру вони належним чином утримують, оплачують комунальні послуги. Фактично проживають в [INFO], де вона значиться зареєстрованою з 2002 року. В подальшому відповідачі в судове засідання не зявились, однак, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Представник третьої особи Управління комунальної власності виконавчого комітету Криворізької міської ради в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, посилаючись на те, що предмет спору не стосується інтересів зазначеного органу. При цьому, управління не є належною стороною по справі, оскільки його правонаступником є Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради (т.2, а.с.120, т.1, а.с.127-129). Оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Реєстраційну службу Криворізького МУЮ Дніпропетровської області ліквідовано, а належний орган, який уповноважений на здійснення реєстрації прав на нерухоме майно, позивачем не залучено, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності представника третьої особи. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що [PERSON] її сусід, який проживає за адресою: [INFO], чи зареєстрований він за вказаною адресою їй не відомо. Знайомі вже близько 20 років. Їй відомо, що близько 9 років потому він поховав свою дружину [PERSON], з якою вони раніше товаришували, приходили в гості. До моменту її смерті в квартирі вони проживали зі [PERSON] лише разом. Як їй розповідала [PERSON], оплату за житлово-комунальні послуги здійснювала вона за кошти, які давав [PERSON] Донька [PERSON] [PERSON] проживала в селі, іноді до них приїздила та привозила молочні вироби. За рік до моменту смерті [PERSON] їй сказала, що квартиру приватизувала на доньку, оскільки зі [PERSON] вони зійшлись просто жити. З іншими відповідачами по справі [PERSON], [PERSON] вона не знайома, раніше їх не бачила. Як показав [PERSON], будучи допитаним судом в якості свідка, в будинку №7 по вул. Корнійчука в м. Кривому Розі Дніпропетровської області він проживає з 1994 року, [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] з 1994 року. Зі [PERSON] відносини нейтральні, раніше були неприязні, спілкуються виключно як сусіди. Відповідачів знає, підтвердив, що іноді вони приїздили привозили позивачеві молоко та продавали молочні продукти в місті. Про те, що [PERSON] значиться зареєстрованим в [INFO] він знає зі слів самого [PERSON], однак з якого саме часу йому не відомо, раніше був зареєстрований за іншою адресою. Підтвердив, що разом з позивачем та його дружиною в квартирі проживала мати [PERSON] Допитаний судом в якості свідка [PERSON] показав, що зі [PERSON] він знайомий, живе по сусідству. Знав за життя його дружину [PERSON], дружили сімями, іноді приходили в гості. Про те, чи значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] [INFO] він не знає. Квартиру утримували [PERSON] разом з дружиною, хто з них оплачував комунальні послуги йому не відомо. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є невісткою [PERSON] дружиною його сина від першого шлюбу. З відповідачами знайома з 1992 року. В 1993 році вона отримала квартиру по вул. Лісового 29/62 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, де зареєструвала своє місце проживання, чоловіка та сина. Пізніше вона віддала свою квартиру [PERSON] та [PERSON] для здійснення обміну на трикімнатну квартиру по вул. Корнійчука 7/83, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область разом з квартирою [PERSON] по вул. Кармелюка 21/11 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, наданою їй як наймачеві. Позивач був зареєстрований разом зі своєю матірю в квартирі по б-ру Кірова 19/12 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. На даний момент право власності на зазначену квартиру зареєстроване за нею в результаті здійснення приватизації в 2007 році. У 2001 році [PERSON] був виписаний з цієї квартири та зареєстрований [INFO]. Домовленість щодо здійснення обміну двох квартир на одну трикімнатну по вул. Корнійчука в м. Кривому Розі Дніпропетровської області документально не фіксувалась та існувала виключно на умовах усного погодження сторін. Після смерті [PERSON] мав місце випадок, коли їй телефонував чоловік [PERSON] [PERSON] та повідомив про свій намір виселити [PERSON] з квартири, щоб в подальшому її продати. Телефонували стосовно цього їй інші невідомі їй особи. На даний момент позивачеві ніхто не чинить перешкод в користуванні квартирою та проживанні в ній. Про те, що існує спір з приводу квартири вона дізналась під час розгляду судом даної справи. Вважає, що [PERSON] є власником 1/2 частини спірної квартири, оскільки її приватизація здійснювалась в період перебування в шлюбі зі [PERSON] Їй відомо, що на даний момент є заборгованість за житлово-комунальні послуги по квартирі, однак про те, чи оплачує [PERSON] такі послуги вона не знає. Допитана судом в якості свідка [PERSON] показала, що з позивачем та його дружиною [PERSON] вона знайома з 1983 року. Раніше вони проживали [INFO], а приблизно в 1993 року переїхали до квартири в буд.7 по вул. Корнійчука в м. Кривому Розі Дніпропетровській області, де проживали разом та були зареєстрованими. До моменту одруження з ними проживав син позивача від першого шлюбу. Доньку [PERSON] [PERSON] знає, оскільки вона іноді приїздила до матері в гості та привозила молоко, але ніколи з ними не проживала. З дружиною сина [PERSON] [PERSON] вона не знайома, але декілька разів бачила, що вона приїздила до [PERSON], однак в квартирі не проживала. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що з позивачем та його дружиною [PERSON], донькою дружини [PERSON] вона знайома. Підтвердила, що їй відомо, що у [PERSON] була двокімнатна квартира, яку вона разом з квартирою невістки [PERSON] обміняли на трикімнатну в буд.7 по вул. Корнійчука в м. Кривому Розі Дніпропетровській області. В квартирі вони проживали вдвох, [PERSON] разом зі своєю сімєю проживали в [INFO], де їм будували будинок. [PERSON] лише іноді приїздила в гості, привозила молоко. [PERSON] працював, утримував їх квартиру, допомагав в будівництві дому [PERSON] Дітей [PERSON] вона ніколи не бачила, однак знає, що є син та дочка, про них [PERSON] їй нічого не розповідала. Щодо приватизації квартири, реєстрації в ній місця проживання позивача, хто саме оплачував комунальні послуги їй нічого не відомо. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачів та представника [PERSON], покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи,\~всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази в сукупності та надавши їм оцінку, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Швидченко) перебували в шлюбі, офіційно зареєстрованому 26.11.1983 року Відділом РАЦС Інгулецького райвиконкому м. Кривого Рогу, актовий запис № 408, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 486104 (т.1, а.с.7). В період перебування у шлюбі зі [PERSON], його дружина [PERSON] як основний квартиронаймач отримала в користування квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., яку 18.11.1994 року приватизувала згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Участь у приватизації квартири приймали [PERSON], [PERSON], та неповнолітні [PERSON], [PERSON], від імені яких діяла їх мати [PERSON], отримавши свідоцтво про право спільної сумісної власності (т.1, а.с.30). Право власності за ними зареєстровано КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі за № 30П-20-20. 15.04.2008 року [PERSON] померла, свідченням чому є свідоцтво про її смерть серії 1-КИ № 215387 від 18.04.2008 року (т.1, а.с.8). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на необхідність захисту його спадкових прав на частку в квартирі [ADDRESS], яка входить до складу спадщини після смерті [PERSON], а також захист його прав як співвласника квартири, про порушення яких він дізнався під час явки до нотаріальної контори за викликом нотаріуса для оформлення спадкових прав в травні 2015 року після смерті дружини (т.1, а.с.20). Вважав, що до моменту її смерті спірна квартира була виключно їх спільною сумісною власністю як подружжя, будь-яких інших співвласників не має, а за життя [PERSON] вона була приватизована одноособово останньою. Оскільки про неправомірну участь у приватизації квартири, а відтак і набуття у власність її частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] він дізнався лише в 2015 році за вказаних вище обставин, просив суд поновити строк позовної давності, вважаючи пропущеним з поважних причин. Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача та наявність достатніх обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного ним строку звернення до суду, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. До таких висновків також зводиться правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові № 6-2469цс16 від 06.11.2016 року. Як визначено в п.39 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» № 32053/13 від 29.10.2015 року «…принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною», у звязку з чим «… у кожному окремому випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків…» (п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьова проти України» № 3236/03 від 03.04.2008 року). Надаючи оцінку доводам [PERSON] щодо поважності причин пропуску ним строку, суд виходить з того, що [PERSON], не приймаючи участь у приватизації спірної квартири та знаючи, що вона приватизована його дружиною [PERSON], не знав про інших співвласників, які в квартирі не проживали, наміру реалізувати будь-яких прав на квартиру за життя [PERSON], а тому не дивлячись на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав обєктивної можливості дізнатись про їх порушення до моменту виникнення спадкових відносин позивач фактично не мав. Як вказували в ході судового розгляду відповідачі, в квартирі [ADDRESS] вони ніколи не проживали, а лише були зареєстрованими та дійсно приймали участь в її приватизації. Не реалізовуючи наміру користуватись квартирою за життя [PERSON], тим самим вони не створювали умов, за яких би [PERSON] міг дізнатись про будь-які порушення його прав на спірне майно. За даних обставин суд приходить до переконання про можливість визнання поважними наведених [PERSON] причин пропуску ним строку звернення до суду із його поновленням та подальшим вирішенням виниклого між сторонами спору по суті в обсязі наявних доказів, у звязку з чим в застосуванні позовної давності за заявою відповідача слід відмовити. Як вже встановлено судом, на підставі розпорядження органу приватизації №Ц1922 від 24.10.1994 року за результатами розгляду спільної заяви [PERSON] як повноважного квартиронаймача та повнолітнього члена її сімї [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], УЖКГ міськвиконкому 18.11.1994 року було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], приватизованої ними в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1, а.с.96,97). Під час подання документів на приватизацію квартири уповноваженим квартиронаймачем [PERSON] до органу приватизації було надано довідку про склад сімї наймача, в якій зазначено, що в квартирі [ADDRESS] мешкають і мають право на житло [PERSON] наймач, [PERSON] донька, неповнолітні [PERSON] онука, [PERSON] онук. Відомості про [PERSON] як особу, яка мала право на приватизацію житла, не вказані. В ході судового розгляду позивач [PERSON] зазначив, що квартиру [ADDRESS] було надано [PERSON] з метою поліпшення житлово-побутових умов за рахунок здійснення обміну інших двох квартир квартири [ADDRESS], яка перебувала в користуванні [PERSON], та квартири [ADDRESS], яку в 1993 році було надано його невістці [PERSON] як повноважному квартиронаймачеві (підтвердженням є ордер на житлове приміщення №52/50 від 1992 року, т.1, а.с.195). Факт отримання [PERSON] спірної квартири в порядку обміну житлових приміщень підтверджується також відповіддю КП «ЖЕО №35» від 06.07.2015 року та Ордером на житлове приміщення №5830, виданим 13.03.1993 року Виконавчим комітетом Криворізької міської Ради народних депутатів на підставі Протоколу засідання комісії по обміну житлової площі №10 від 09.03.1993 року (т.1, а.с.130, 131). Первинно визначений склад сімї квартиронаймача [PERSON] на момент видачі ордеру був наступний: [PERSON] син [PERSON], [PERSON] невістка [PERSON], дружина його сина, та [PERSON] онук [PERSON] (т.1, а.с.132-134). Вказані обставини підтвердили в ході судового розгляду відповідач [PERSON] та допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], яка також зазначила, що наміру приймати участь в приватизації квартири разом зі своєю сімєю вона не мала, а тому після видачі квартири на імя [PERSON] зняли з реєстраційного обліку своє місце проживання в ній. Жодної домовленості та угод щодо умов, на яких здійснювався обмін квартир із передбаченням подальшого права [PERSON] на участь в приватизації отриманої квартири не було. Доказів зворотного позивачем суду не надано. Відповідно до довідки КП «ЖЕО №20» №3384 від 28.05.2015 року (т.1, а.с.100), до моменту обміну квартири в період з 07.08.1992 року по 01.04.1993 року [PERSON] значилась зареєстрованою та проживала разом дітьми [PERSON] та [PERSON] за адресою: вул. Кармелюка 21/11, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Враховуючи те, що вказані особи були зареєстровані в квартирі, яка підлягала обміну, їх місце проживання було автоматично перереєстроване за адресою нововиданої квартири [ADDRESS] в 1993 році, що вбачається з листа Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.11.2015 року № 1229/4590 та відповіді КП «ЖЕО №35» від 09.12.2015 року (т.1, а.с.237, 240). Оспорюючи приватизацію квартири відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] посилався на той факт, що на момент приватизації квартири вони не проживали в ній, а їх місце проживання було зареєстровано без його відома неправомірно. Однак суд не може погодитись з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. На момент приватизації спірного житла відповідачами та [PERSON] в 1994 році, такий порядок регламентувався ЖК УРСР, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та діючим на той момент Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15.09.1992 року (далі за текстом Положення). Так, згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.5 Положення, передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку),в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п.п.20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сімї наймача, які прописані/мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що визначальним для участі у приватизації громадянами України житла є одночасна наявність двох умов: 1) належність їх до складу членів сімї основного наймача; 2) підтвердження їх права на житло. Обставини не проживання осіб в житловому приміщенні, за умови підтвердження їх права на житло, реєстрації та збереження за ними права на житлове приміщення, не позбавляє їх права на участь у приватизації. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом в [INFO] як подружжя, при цьому [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] в квартирі хоч і значились зареєстрованими з 13.08.1993 року (т.1, а.с.240), однак фактично в ній не проживали, що підтвердили допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказані обставини також не оспорювали відповідачі, підтвердивши, що після обміну житлових приміщень їх місце проживання було автоматично перереєстроване в квартирі [ADDRESS], однак фактично вони всією сімєю проживали в [INFO]. На момент приватизації їх право на житло було підтверджене фактом їх реєстрації в квартирі, довідкою про склад сімї, в якій вони значились як члени сімї [PERSON] основного квартиронаймача. Доказів позбавлення їх права на житло, у тому числі у звязку з не проживанням в квартирі, позивачем не надано, а судом не встановлено. Вказані документи в розумінні ст.ст.60,61 ЦПК України суд вважаєа належними, допустимими та достатніми в їх сукупності доказами правомірності участі відповідачів в приватизації поза розумним сумнівом, в той час як дійсність таких документів сторонами не оспорювалась. Крім того, подаючи заяву до УЖКГ міськвиконкому як органу приватизації, [PERSON], діючи як повнолітній член сімї [PERSON] від власного імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], дала свою згоду та реалізувала право на участь у приватизації. Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину/чоловіка, дітей, батьків, а також інших осіб. Так, в ході судового розгляду знайшов підтвердження той факт, що [PERSON], будучи чоловіком [PERSON] повноважного квартиронаймача, дійсно вселився до виділеної на її імя квартири [ADDRESS] за її згодою та проживав з нею без реєстрації до 2002 року. Ні в ордері на житлове приміщення, ні в наданій до органу приватизації довідці про склад сімї він не був зазначений як член сімї, який би претендував на приватизацію житла, у звязку з чим його згода під час приватизації житла [PERSON] та її дітьми не була потрібною. Враховуючи те, що [PERSON] був обізнаний про те, що його дружина [PERSON] в 1994 році здійснювала приватизацію квартири, підтвердивши це в ході судового розгляду, однак своє право на приватизацію не реалізував, вселившись до квартири як член її сімї, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання приватизації недійсною. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Відповідно до положень ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час приватизації квартири, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Як визначено ст.ст.55,57 Закону України «Про власність» (чинного на момент приватизації квартири), власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Пункт 5 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Враховуючи те, що в ході судового розгляду не знайшли підтвердження обставини, наведені позивачем, які б визначали наявність порушень в процесі приватизації квартири [ADDRESS], неправомірність прийняття органом приватизації розпорядження та видачі свідоцтва про право спільної сумісної власності на неї на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Між іншим, суд вважає за необхідне зазначити, що участь у приватизації житла є правом особи, а не обовязком, який вона реалізує на власний розсуд. У звязку з цим, не реалізувавши права та не виявивши бажання на приватизацію спірної квартири як займаного приміщення, де [PERSON] проживав, знаючи про її приватизацію [PERSON], відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» він вправі був реалізувати таке право шляхом приватизації наданого йому житлового приміщення, розташованого за адресою: б-р. Кірова 19/12, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, повноважним наймачем якого він був згідно ордеру №9 від 1989 року (т.1, а.с.151). Щодо предявленої позивачем вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була приватизована [PERSON] в період перебування з ним в шлюбі, суд також вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, суд враховує час його набуття у власність, а саме в 1994 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, тому керується положеннями КпШС України, що діяв на той момент, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Положення ст.24 КпШС України в редакції, діючій на момент приватизації [PERSON] спірної квартири, які регламентували режим роздільного майна подружжя, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі. Внесенням змін до діючого СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його\~приватизації відповідно до\~Закону України «Про\~приватизацію державного житлового фонду», таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі. Із аналізу положень ст.ст.1,5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла. Таким чином суд приходить до висновку, що квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є обєктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна. Оскільки під час приватизації квартири [PERSON] позивач [PERSON], будучи членом її сімї та проживаючи в квартирі, свідомо не реалізував своє право на участь в її приватизації, підстав, які б визначали проведену приватизацію недійсною судом не встановлено, доказів, які б унеможливлювали реалізацію ним такого права на той момент позивачем не надано, тому суд приходить до висновку, що віднесення позивачем спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержане громадянином із державного фонду, у звязку з чим в задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] права власності на її частку слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Предявляючи вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, розташованим за адресою: вул. Корнійчука 7/83, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, позивач [PERSON] посилався на те, що вони ніколи не проживали та не проживають в цій квартирі, у звязку з чим втратили право користування нею. Так, згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла та інші особи, які проживають з ним, втрачають право на користування цим житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], будучи співвласниками квартири [ADDRESS], з 13.02.2001 року зняті з реєстраційного обліку в зазначеному житловому приміщенні, та не проживають в ньому дотепер. Посилання відповідачів, що позивач [PERSON] поводить себе неадекватно та чинить їм перешкоди в користуванні належним їм житловим приміщенням суд оцінює критично, оскільки жодних доказів в їх підтвердження ними суду не надано, зустрічних позовів щодо усунення перешкод у користуванні власністю, за умови дійсності чинення відповідачем таких перешкод, в рамках вирішення даного спору не предявлено. Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] вселився до квартири за згодою попереднього власника житла [PERSON], яка померла 15.04.2008 року (т.2, а.с.88), як її чоловік та член її сімї, та продовжує проживати в квартирі після її смерті. Статтею 156 ЖК УРСР, яка кореспондується зі ст.405 ЦК України, передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14, право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сімї якого вони є; із припинення права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї, яке по своїй суті є похідним. Згідно довідки КП «ЖЕО №35» від 19.01.2013 року (т.2, а.с.88-зворот), з 20.041993 року по день смерті [PERSON] 15.04.2008 року [PERSON] проживав разом з нею. Не дивлячись на те, що позивач, будучи чоловіком померлої [PERSON], хоча і фактично прийняв спадщину після її смерті, однак у встановленому законом порядку не набув право власності, тому суд приходить до висновку про безпідставність предявлення ним вимог до відповідачів як повноправних власників житла, які вправі на власний розсуд розпоряджатись належними їм правами володіння та користування житловим приміщенням, у тому числі на власний розсуд вирішувати, чи проживати їм в цьому приміщенні. Підстав, які б визначала можливість позбавлення їх права власності судом не встановлено. Доводи позивача про те, що він самостійно оплачує всі житлово-комунальні послуги за квартиру суд оцінює критично, оскільки наявну заборгованість погашала за власний рахунок [PERSON], у тому числі в 2013 році в розмірі 2582,96 грн., на що вона неодноразово звертала увагу під час розгляду справи. Такі доводи відповідача підтверджуються квитанцією від 18.01.2013 року (т.1, а.с.17). За даних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При вирішенні предявлених позивачем вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46380678 від 10.01.2017 року та повідомлення Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори від 10.01.2017 року № 07/01-16 (т.2, а.с.83-86), після смерті [PERSON], померлої 15.04.2008 року, із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом 12.09.2008 року звернулась її донька [PERSON]; чоловік померлої [PERSON] є таким, що фактично прийняв спадщину. Свідоцтво про право на спадщину жодному зі спадкоємців не видавалось. Так, ст.1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернулись за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Позаяк, дослідженням витребуваних судом матеріалів зі спадкової справи № 45431928 також встановлено, що [PERSON] викликався до Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину 31.03.2015 року, 12.05.2015 року, однак не зявлявся, хоча як вказував в ході судового розгляду знав про необхідність явки до нотаріуса (т.2, а.с.99, 100). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі житлових і спадкових. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, підставою для визнання судом права власності на спадкове майно є наявність спору про право, підтвердженого відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину, що унеможливлює оформлення особою спадкових прав в досудовому порядку в органах нотаріату. Оскільки в ході судового розгляду не встановлено та не підтверджено належними доказами (зокрема постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії) відсутність умов для одержання [PERSON] в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, оспорювання чи невизнання його права іншими спадкоємцями, в той час як предявленням вимоги про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, позивач тим самим делегує повноваження нотаріуса суду, що є неможливим, тому суд приходить до висновку про передчасність таких вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Предявлену [PERSON] вимогу про визнання права власності на частку в спадковому майні за [PERSON] відповідачем по справі суд також вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суперечить визначеному ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності, який передбачає вирішення судом спору не інакше як за зверненням такої особи в межах заявлених нею вимог, в той час як [PERSON] жодних вимог не заявляла, на їх предявлення [PERSON] не уповноважувала. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі з підстав його недоведеності та безпідставності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст.88 ЦПК України та п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах» та ухвалення судом рішення на користь відповідачів. Під час звернення до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 243,60 грн. згідно квитанції А-Банк від 28.04.2015 року (т.1, а.с.1) за предявлення майнової вимоги (вартість спірної квартири складає 355\~595 грн., т.1, а.с.47), в подальшому збільшивши вимоги (т.2, а.с.6) та додатково предявивши наступні вимоги: -немайнову вимогу про визнання відповідачів втративши ми право користування житловим приміщенням (не доплачено судовий збір 243,60 грн.) п.2 вимог, т.2, а.с.6; -три взаємоповязані немайнові витрати щодо визнання приватизації частково недійсною (не доплачено судовий збір 243,60 грн.) п.п.3,4,5 вимог,т.2, а.с.6-7; -немайнову вимогу про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя (не доплачено судовий збір 243,60 грн.) п.7 вимог, т.2, а.с.7; -кілька вимог майнового характеру, повязаних між собою, щодо визнання права власності на квартиру, розмір судового збору по яких визначається за загальною сумою всіх вимог (відповідно 1 % від вартості квартири 355,60 грн., не доплачено судовий збір 112 грн.) п.п.8,9 вимог, т.2, а.с.7. Таким чином, за предявлення [PERSON] позову він повинен був сплатити судовий збір в загальному розмірі 1086,40 грн., в той час як фактично сплатив 243,60 грн., у звязку з чим з позивача в дохід держави підлягає стягненню недоплачений ним судовий збір в розмірі 842,80 грн. Підстав для відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1200 грн. суд не вбачає з огляду на ухвалення рішення на користь відповідачів та відсутність документального підтвердження таких витрат.

Outcome: dismissed