Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування позикою та три відсотки річних за період з 03.02.2014 року по 01.04.2016 року в сумі, еквівалентній 10173 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також неустойку за період з 03.02.2014 року по 01.04.2016 року в сумі 1576000,00 грн. В обгрунтування позову позивач посилався на те, що 24 березня 2010 року\~ [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 10400,00 доларів США, про що між ними в письмовій формі був укладений Договір позики, який 24 березня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований\~ в реєстрі за № 959. Умовою згідно п.1 зазначеного договору позики сторони встановили обовязок відповідача повернути позичені не пізніше 24 березня 2011 року - частинами (з розстроченням) у визначеному цим пунктом договору порядку та строки, а саме: не пізніше 24 квітня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 травня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 червня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 липня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 8 200 (вісім тисяч двісті) доларів США. 22 липня 2010 року, на прохання відповідача, позивач додатково позичив відповідачеві 11300 доларів США та розстрочив повернення позичених коштів на строк до 24 липня 2011 року, про що відповідачем був укладений із позивачем додатковий договір до договору позики від 22 липня 2010 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2535. Таким чином, всього за договором позики від 24 березня 2010 року\~ в редакції відповідно до укладеного до нього додаткового договору від 22 липня 2010 року, відповідачем позичені у позивача валютні цінності на суму 21700 доларів США. Із внесенням до договору позики змін, сторони знову встановили обовязок відповідача повернути позивачеві отримані від нього в позику кошти частинами (з розстроченням) в порядку та строки згідно п. 1 договору позики, а саме: не пізніше 22 липня 2010 року - 900 доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 400 \~доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 квітня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 травня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 червня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 липня 2011 року - 16 400 доларів США. Але відповідач грубо порушила взяті на себе перед позивачем зобовязання за договором позики і позичені валютні цінності не повернула навіть частково. 29 серпня 2012 року позивачем через представника було направлено на адресу відповідача письмову вимогу від 28 серпня 2012 року про виконання обовязків за договором позики в натурі - з проханням повернути отримані від позивача валютні цінності, три проценти річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України та передбачену договором позики неустойку у вигляді штрафу за час прострочення виконання зобовязань за договором позики. Представником позивача ця вимога була направлена за її адресою цінним листом. Відповідач проігнорувала отримання листа та він повернувся за закінченням терміну зберігання. Рекомендований лист відповідач отримала. Не зважаючи на це, відповідач не вчинила жодних дій, аби виконати свої зобовязання, повернути позичені в нього кошти або в інший спосіб задовольнити вимоги позивача та врегулювати спір в позасудовому порядку. Таким чином, отриману від представника позивача вимогу відповідач проігнорувала. 22 лютого 2013 року позивач через свого представника повторно звернувся до відповідача з повторною письмовою вимогою від 21 лютого 2013 року про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції відповідно до додаткового договору позики від 22 липня 2010 року. Повторну письмову вимогу було направлено на адресу відповідача цінним листом та рекомендованою кореспонденцією, які відповідач не отримала. Таким чином, у звязку з належним направленням позивачем вимоги про виконання відповідачем її зобовязань за договором позики, а також враховуючи наведену вище умову підп. 5 п. 4 договору, відповідач вважаються такою, що належним чином повідомлена про порушення нею зобовязань і необхідність повернення боргу, але відмовилася це зробити. До цього часу сума боргу не повернута. У судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з»явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно договору позики від 24.03.2010 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] та зареєстрований\~ в реєстрі за № 959,\~ [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 10400,00 доларів США (а.с.19). Згідно з умовами п.1 зазначеного договору позики сторони встановили обовязок відпо- відача повернути позичені не пізніше 24 березня 2011 року - частинами (з розстроченням) у визначеному цим пунктом договору порядку та строки, а саме: не пізніше 24 квітня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 травня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 червня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 липня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 200 (двісті) доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 8 200 (вісім тисяч двісті) доларів США. 22 липня 2010 року позивач додатково позичив [PERSON] 11300 доларів США та розстрочив повернення позичених коштів на строк до 24 липня 2011 року, про що був укладений\~ додатковий договір до договору позики від 22 липня 2010 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2535. Таким чином, всього за договором позики від 24 березня 2010 року\~ в редакції відповідно до укладеного до нього додаткового договору від 22 липня 2010 року, відповідачем позичені у позивача [PERSON] 21700 доларів США. Із внесенням до договору позики змін сторони знову встановили обовязок відповідача повернути отримані від нього в позику кошти частинами (з розстроченням) в порядку та строки згідно п. 1 договору позики, а саме: не пізніше 22 липня 2010 року - 900 доларів США; не пізніше 24 серпня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 вересня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 жовтня 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 листопада 2010 року - 400 доларів США; не пізніше 24 грудня 2010 року - 400 \~доларів США; не пізніше 24 січня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 лютого 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 березня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 квітня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 травня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 червня 2011 року - 400 доларів США; не пізніше 24 липня 2011 року - 16 400 доларів США. До теперішнього часу відповідач свої зобовязання за договором не виконала. 22.05.2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова було ухвалене заочне рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та позовні вимоги задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основний борг за договором позики в сумі 29415,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 22 травня 2014 року складає 345051,48 грн. та неустойку в сумі 1844000,00 грн., \~а всього 2189051 (два мільйони сто вісімдесят девять тисяч пятдесят одна) грн. 48 коп. та судовий збір в сумі \~3654,00 гривень. 23.06.2014 року за вказаним рішенням видані виконавчі листи та 07.07.2014 року державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ винесені постанови про відкриття виконавчого провадження за цими виконавчими листами. Однак стягнення не проведене. 25.12.2015 року відповідач звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 22.05.2014 року. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.01.2016 року вищевказане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року, яке не набрало законної сили, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково позовні вимоги. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основний борг за договором позики в сумі 29415,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2016 року складає 769822,91 грн. та неустойку в сумі 769822,91 грн.,\~а всього 1539645 (один мільйон пятсот тридцять девять тисяч шістсот сорок пять) грн. 82 коп. та судовий збір в сумі \~2152,35 гривень. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус ХМНО [PERSON] про визнання правочину недійсним залишено без задоволення. До цього часу повернення боргу не здійснено. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум. Відповідно до аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення. Наявність судового рішення про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобов'язання й відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Така правова позиція висловлена висновком Верховного суду України в ухвалі від 12 березня 2009 року у справі №6-9743сво08. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згоди про інший розмір процентів відповідачем із позивачем досягнуто не було. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення процентів за період з 03.02.2014 року по 01.04.2016 року. Офіційний курс НБУ станом на 13.12.2016 року становить 27,72 грн. за 100 доларів США. Загальна сума процентів за користування коштами з моменту укладення договору позики з 03 лютого 2014 року за періодами в залежності від розміру боргу та встановленої у відповідному періоді Національним банком України облікової ставки складає 8768,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день постановлення рішення становить 243048,96 грн. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача\~ підлягає стягненню 3% річних за період з 03.02.2014 року по 01.04.2016 року в розмірі 1405,00 дол. США (21700 дол. США * 3% /365днів * 722 днів), яка за офіційним курсом НБУ станом на день постановлення рішення становить 38946,60 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. В пункті 7 Договору позики, залишеним без змін із укладенням до нього додаткового договору, відповідач із позивачем домовилися, що за прострочення виконання зобовязань по поверненню позики відповідач повинна сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. Згідно наведеного обґрунтування, порушення відповідачем взятих нею на себе зобовязань за період з 03.02.2014 року по 01.04.2016 року триває 788 днів. Розмір належної до сплати відповідачем на користь позивача неустойки складає: 788 днів х 2 000 грн. 00 коп. = 1576000 грн. 00 коп. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які \~вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які \~беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які \~мають значення для \~ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь \~у справі, виникає спір. Доказування не може \~ґрунтуватися на припущеннях. \~ Відповідачем не надано доказів виконання зобов»язання за договором позики. Виходячи з \~наведеного, \~суд \~приходить \~до \~висновку, що \~позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати суд стягує на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved