Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]/[PERSON]/ [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно і свої вимоги мотивує тим, що з15 вересня 2007 року перебував у шлюбі із відповідачкою. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2010 року шлюб між ними було розірвано. 10 січня 2006 року позивач уклав із Відкритим акціонерним товариством «Сумбуд» договір №52-п про пайову участь у будівництві 54-х квартирного житлового будинку №50 по вул. Прокоф»єва в м. Суми. Відповідно до умов цього договору позивач повинен був перерахувати вказаному замовнику 234728 грн. для будівництва двокімнатної квартири. З цією метою було укладено з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту від 15 червня 2007 року №11169203000 в розмірі 37000 доларів США, що еквівалентно 186850 грн.. Додатковою угодою до названого договору від 16 липня 2007 року уточнено загальну площу квартири 65,04 кв.м та збільшено (до 240648 грн.) суму пайового внеску та замовник взяв на себе обов»язок після введення житлового будинку в експлуатацію передати [PERSON] у власність двокімнатну квартиру №45 загальною площею 65,04 кв.м, розташовану на 9 поверсі цього будинку. 28 серпня 2007 року №434, [PERSON] повністю вніс суму пайового внеску відповідно до умов названого договору і додаткової угоди до нього та підписав акт прийому передачі житла з Управлінням капітального будівництва ВАТ «Сумбуд». Проте відповідач не визнає за [PERSON] право особистої приватної власності на кв.№45 в будинку № №50 по вул. Прокоф»єва в м.Суми. За таких обставин, позивач просить суд визнати за [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER]) право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]єва в м.Суми та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. 31.07.2017 року Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми прийнято зустрічний позов [PERSON]/[PERSON]/ [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири. В уточненій зустрічній позовній заяві від 19.09.2017 року зазначено, що [PERSON]/[PERSON]/ І.М. вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи свої вимоги за зустрічним позовом тим, що [PERSON]/[PERSON]/ І.М. на вимогу банку 22 травня 2008 року надала нотаріально посвідчену згоду на одержання кредиту, а також на передачу спірної квартири в іпотеку банку. [PERSON] вважає, що кредитний договір та іпотечний договір, які уклав [PERSON] виконувалися в інтересах обох з подружжя, а тому вона має право на 1/2 частину квартири. Позивач [PERSON] за зустрічним позовом просить суд задоволити зустрічні позовні вимоги і відмовити у задоволенні первісного позову. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позов про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]єва в м. Суми за [PERSON] підтримав повністю, просить його задоволити, а зустрічний позов [PERSON]/[PERSON]/І.М. про визнання права власності на 1/2 частину квартири не визнав повністю, просить суд в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON]/[PERSON]/І.М. - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] до [PERSON]/[PERSON]/І.М. про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]єва в м. Суми за [PERSON] не визнав повністю і просить суд в позові відмовити, а зустрічний позов [PERSON]/[PERSON]/І.М. до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири підтримав повністю, просить суд в позов задоволити повністю. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON]/[PERSON]/ І.М. про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно обґрунтований і підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON]/[PERSON]/І.М. до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволенню не підлягає виходячи з наступного: Судом при розгляді справи встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 вересня 2007 року (актовий запис № 1859), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2010 року шлюб між ними розірвано (справа № 2-1091/2010, а.с.6-8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серія 1-БП №042616, розірвання шлюбу зареєстровано у Відділі РАЦС Сумського МУЮ Сумської області 30 березня 2010 року за актовим записом №262 (а.с.9). Ще до реєстрації шлюбу 10 січня 2006 року позивач [PERSON] за первісним позовом уклав із Відкритим акціонерним товариством «Сумбуд» договір №52-п про пайову участь у будівництві 54-х квартирного житлового будинку №50 по вул. Прокоф»єва в м. Суми (а.с.10-20). Відповідно до умов цього договору він повинен був перерахувати вказаному замовнику 234728 грн. для будівництва двокімнатної квартири у такі строки: перший внесок 45000 грн. до 08 червня 2007 року, другий внесок 189728 грн. до 19 червня 2007 року. З цією метою [PERSON] уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту від 15 червня 2007 року № 11169203000 в розмірі 37000 доларів США, що еквівалентно 186850 грн.. Додатковою угодою до названого договору від 16 липня 2007 року уточнено загальну площу квартири 65,04 кв.м та збільшено (до 240648 грн.) суму пайового внеску. Цей додатковий пайовий внесок у розмірі 5920 грн. (пайовик) зобов»язався перерахувати замовнику до 16 серпня 2007 року. У свою чергу замовник взяв на себе обовязок після введення житлового будинку в експлуатацію передати у власність двокімнатну квартиру №45 загальною площею 65,04 кв.м, розташовану на 9 поверсі цього будинку (а.с.21). Як вбачається з довідки ВАТ «Сумбуд» від 28 серпня 2007 року №434, позивачем за первісним позовом повністю внесено суму пайового внеску відповідно до умов названого договору і додаткової угоди до нього (а.с.22). Згідно з актом прийому передачі житла від 28 серпня 2007 року Управління капітального будівництва ВАТ «Сумбуд» передало [PERSON] двокімнатну квартиру №45 загальною площею 65,04 кв.м, житловою площею 63,44 кв.м на 9 поверсі у введеному в експлуатацію житловому будинку № 50 по вул. Прокоф»єва в м.Суми (а.с.23). Таким чином, усі вказані дії, що спрямовані на набуття власності на спірну квартиру, були вчинені позивачем [PERSON] до реєстрації шлюбу між сторонами. Унаслідок тривалих процедур, свідоцтво про право власності на це нерухоме майно серії САВ № 947231 виконавчий комітет Сумської міської ради видав позивачу [PERSON] тільки 08 січня 2008 року на підставі свого рішення від 25 грудня 2007 року №667, а тому [PERSON] лише 10 січня 2008 року зміг зареєструвати на своє ім»я право власності в Комунальному підприємстві «Сумське МБТІ» за реєстровим №1952 (а.с.24). За умовами пунктів 1.4, 4.12 договору про надання споживчого кредиту, для забезпечення виконання своїх зобов»язань перед банком, позивачу за первісним позовом належало до 01 квітня 2008 року передати придбане житло в іпотеку банку. 22 травня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено під № 86238 договір іпотеки цього нерухомого майна. Оскільки на той час сторони вже перебували у зареєстрованому шлюбі, на вимогу банку 22 травня 2008 року дружина [PERSON]/[PERSON]/ І.М. надала нотаріально посвідчену згоду на одержання кредиту (який фактично вже був одержаний), а також на передачу квартири в іпотеку банку. У зв»язку із значним підвищенням курсу валют та погіршенням матеріального становища позивачу за первісним позовом дедалі важче виконувати свої зобов»язання перед установою банку, тому він вирішив продати належну йому квартиру по вул. Прокоф»єва,50/45 в м. Суми, а за отримані від її реалізації кошти розрахуватись з даною кредитною установою. Однак, при зверненні до нотаріуса з метою відчуження цього нерухомого майна, [PERSON] було роз»яснено, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру одержані ним вже в період знаходження в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, тому без її згоди жодної угоди щодо цього житла укласти неможливо. Позивач [PERSON] за первісним позовом через приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу [PERSON] запитав у [PERSON]/[PERSON]/І.М. нотаріально посвідчену згоду на відчуження спірної квартири, але одержавши цей запит колишня дружина його проігнорувала та до нотаріуса не з»явилась і будь-яких пояснень з даного приводу не надала. Поведінка відповідачки [PERSON]/[PERSON]/ І.М. свідчить про те, що вона не визнає за [PERSON] право особистої приватної власності на кв. №45 по вул. Прокоф»єва, буд.50 в м. Суми. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 5 квітня 2017 року справа № 367/5390/14-ц. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 Сімейного кодексу України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція Висловлена у Поставнові Верховного Суду України № 6-2333цс 15 від 25.11.2015 року. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність у позивачки за зустрічним позовом [PERSON] /[PERSON]/І.М. права на 1/2 частину спірної квартири. Розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з»ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, що гроші за спірну квартиру були сплачені позивачем [PERSON] особисто, до укладення ним шлюбу із відповідачкою. А тому суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно обґрунтований і підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON]/[PERSON]/ І.М. до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON]/[PERSON]/І.М. необхідно стягнути на користь позивача, за первісним позовом [PERSON], витрати по сплаті ним судового збору в сумі 2406грн.48 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed