Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського міського центру творчості учнівської молоді, в якому просить скасувати наказ про поновлення на роботі №54-к/тр від 12 вересня 2013 року. В судовому засіданні [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві, просив позов задоволити. Представник відповідача - адвокат Мельничук Є.С. в судовому засіданні заперечила проти позову в задоволенні якого просила відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що працювали разом із [PERSON] та підтвердили факт підписання актів де є їх підписи. Заслухав позивача, представника відповідача, допитав свідків, дослідив матеріали справи, оцінив їх у сукупності з іншими доказами, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити із наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судом установлено, що рішенням Рівненського міського суду від 03 вересня 2013 року визнано звільнення [PERSON] з 06.03.2013р. на підставі наказу № 13-к/тр від 06 березня 2013 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором (п.3 ст. 40 КЗпП України) незаконним та поновлено на роботі, на посаді керівника гуртка. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження». Статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Аналіз ч.5 ст.235 КЗпП України та ст.76 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення поновити на роботі незаконно звільненого працівника. Таким чином виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. У правовій позиції, викладеній в ухвалі Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року у цивільній справі №6-8497вов10, зазначено, що згідно із ч.1 ст.77 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За положеннями ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином трудові відносини виникають між працівником і роботодавцем як з моменту укладення трудового договору, так і з моменту видання наказу (розпорядження) про поновлення на роботі або з моменту фактичного допущення до роботи. Отже, виданий наказ відповідачем про поновлення на роботі [PERSON] від 12 вересня 2013 року не суперечить наведеним вимогам щодо негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі. Крім того, трудові відносини між [PERSON] та Рівненським міським центром учнівської молоді поновлені з моменту видання даного наказу. В судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 2013 року на виконання рішення Рівненського міського суду від 04 вересня 2013 року відповідачем видано наказ №54-к/тр про поновлення на роботі [PERSON] Даний наказ містить два пункти, а саме: п.1. Наказ від 06 березня 2013 року № 13-/тр про звільнення [PERSON] скасувати. п.2. Поновити [PERSON] на посаді керівника гуртка з 06 березня 2013 року». Вказівка позивача на те, що даний наказ не відповідає резолютивній частині рішення суду, не заслуговує на увагу, так як наказ видано на виконання рішення суду про поновлення на роботі і в даному випадку юридичне значення має - саме видання наказу чи розпорядження та його відповідність вимогам законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Крім того, в судовому засіданні оглянуто матеріали справи за №569/216/15-ц, а саме оригінали актів (а.с. 64, 66, 67, 68) та наказ № 140 від 12 вересня 2013 року (а.с. 79-80) з приводу яких свідки [PERSON] та [PERSON] дали покази та підтвердили факт їх підписання де є їх підписи, тому суд не приймає доводи і докази з даного приводу до розгляду як недопустимі і не надає їм оцінки. Таким чином, суд приходить до висновку про законність п.п. 1.2. наказу Міського центру творчості учнівської молоді за № 54-к/тр від 12 вересня 2013 року про поновлення на роботі [PERSON] та безпідставність позовних вимог. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю.

Outcome: dismissed