Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обгрунтування якого вказав, що 09.10.2010 року він уклав шлюб з відповідачем, спільних дітей в якому вони не мають. З січня 2016 року шлюбні відноси між ними фактично припинені, з того часу вони разом не проживають, та на ведуть спільного господарства. Під час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу державної нотаріальної контори 15.11.2012 року, ними було придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,2 кв.м, у тому числі житловою - 25,6 кв.м, на момент укладання договору ринкова вартість якої становила 70764,00 грн. Вказана квартира була оформлена на відповідача, за якою було зареєстровано право власності на нерухомість. Між ним та відповідачем не укладалися ані договір щодо користування спірним житловим приміщенням, ані шлюбний договір. Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, позивач просить суд здійснити поділ квартири в натурі, виділивши у його власність та у власність відповідача по 1/2 частині вказаної квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, відповідно до яких просив визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності за ним на ? ідеальну частину вказаної квартири та за відповідачем на ? ідеальну частину вказаної квартири, поклавши судові витрати на відповідача. Також в обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що у період з жовтня 2010 року по 30.11.2012 року його дохід склав 93324 грн 37 коп., а за 2013-2015 роки - 240065 грн 06 коп. Під час купівлі спірної нерухомості відповідач [PERSON] навчалася у вищому навчальному закладі та мала дохід приблизно 800 грн на місяць. Його доходом у вигляді заробітної плати під час шлюбних відносин розпоряджалася відповідач, у якої постійно з грудня 2010 року до 21.01.2016 року знаходилася його банківська заробітна картка. Отже у них були власні кошти на придбання вказаної квартири. Договір купівлі-продажу від 15.11.2012 року був укладений за письмовою згодою дружини продавця [PERSON] та його згодою. Придбати квартиру - це було їх спільне з дружиною рішення. У зазначеному договорі не було вказано, що житлове приміщення придбано за особисті грошові кошти відповідача або за кошти третіх осіб. Пунктом 3 договору зазначено, що продаж квартири вчинено за 46000 грн, які продавець отримав повністю до підписання договору. Він не контролював відповідача, яким чином вона розпоряджувалася їх спільними грошима. Кошти [PERSON] передавалися у квартирі перед укладенням угоди батьками відповідача. Дружина казала, що що вони віддають борги її батькам. Домовленості про те, що квартира купується лише для відповідача, з батьками не було. Представник позивача [PERSON] підтримав вимоги свого довірителя у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки спірна квартира була придбана не за їх з позивачем кошти, не є сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає розподілу. Також пояснила, що у цій квартирі вона стала проживати з відповідачем з 11.10.2010 року, комунальні послуги та 100 грн за оренду оплачували її батьки. З 04.10.2010 року позивач приблизно чотири місяці проходив учпункт, гроші на оплату якого вона брала у своїх батьків. Приблизно з лютого 2011 року чоловік став працювати на шахті Стаханова. До 2013 року вона навчалася в інституті, отримувала стипендію 600-700 грн, почала працючати з 2014 року. Банківською заробітною карткою чоловіка вони користувалися разом. Маючи заощадження, у 2012 році її батьки вирішили купити їй квартиру. Батьки запропонували батькам чоловіка допомогти, але ті сказали, що в них не має коштів. Зазвичай вони допомогали лише продуктами харчування. У неї з позивачем заощаджень теж не було. 15.11.2012 року її батькі особисто передали 46000 грн господарям квартири, отримавши від них розписку. Угоду оформили на неї, оскільки батьки не бажали клопоту зі спадщиною. Батьки сподівалися, що до розірвання шлюбу не дійде, крім того, вони не були юридично обізнані. Договір позики між ними та батьками не укладався. Кошти батькам вони не повертали. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, не визнаючи позовні вимоги у повному обсязі. Заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що сторони з 09 жовтня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про їх шлюб, видане виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області (а.с.17). 15.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,2 кв.м, у тому числі жилою площею 25,6 кв.м, згідно за яким відповідач [PERSON] придбала вказане жиле приміщення за 46000 грн, які продавець повністю отримав до підписання договору (п.3 договору). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Димитроського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським Є.І. 15.11.2012 року за реєстровим № 3552 (а.с.11). Право власності на вказане жиле приміщення зареєстровано за відповідачем [PERSON] 29.11.2012 року, про що свідчить витяг № 36509027 від 03.12.2012 року, виданий комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради, (а.с.12). Згідно довідки про доходи від 11.05.2016 року відповідач [PERSON] навчалася у Красноармійському індустріальному інституті державного вищого навчального закладу «Донецькій національний технічний університет», її загальна сума доходу за період з 01.01.2010 року по 01.01.2013 року склала 19871 грн 29 коп. (а.с.43). Згідно інформації відділу персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж Пенсійного фонду України в Межівському районі Дніпропетровської області від 05.08.2016 року позивачем [PERSON] у період з 01.01.2010 року до 01.03.2016 року були отримані наступні доходи у вигляді заробітної плати: за 2010 рік - 8784 грн 90 коп, за 2011 рік - 38743 грн 45 коп., за 2012 рік - 59125 грн 10 коп., за 2013 рік - 77733 грн 76 коп., за 2014 рік - 81067 грн 07 коп., за 2015 рік - 81264 грн 23 коп., за період з січня 2016 року по червень 2016 року - 23401 грн 13 коп. (а.с.51-54). Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] - її донька, яка з 09.10.2010 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Після укладення шлюбу діти проживали у зйомній квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належала подружжю [PERSON] та [PERSON]. Вона з чоловіком сплачувала щомісячно за вказане житло комунальні послуги та 100 грн, оскільки донька навчалася у Красноармійському інституті з 2010 по 2012 роки, отримувала лише стипендію, позивач влаштовувався на шахту, навчався на платних курсах електрослесаря підземного, потім проходив практику, отримував мало грошей. У той час і вона, і чоловік отримували пенсію, крім того чоловік получав заробітну плату, працюючи на шахті. Вони весь час допомогали дітям, оплачували навчання доньки, одягали її, заощаджень у молодих не було, їх основним джерелом доходу була заробітна плата позивача. Через два роки після проживання дітей у зйомній квартирі, господарі квартири вирішили її продати. Щоб діти знову не знімали квартиру, вона і її чоловік вирішили придбати квартиру дочці, так як знали, що грошей у молодих не має. Батьки позивача ніякої участі у придбанні квартири не приймали, навіть після того, коли вона запропонувала матері [PERSON] це зробити. Вона обговорювала з господарем квартири ціну продажу, позивач також приймав участь в обговорюванні придбання квартири, але в основному всі питання розглядалися з донькою. У день укладення угоди [PERSON] приїхали до квартити, де перебували молоді та вона з чоловіком. Домовившись про продаж квартири за 46000 грн., вона з чоловіком передала [PERSON] привезені з собою кошти за квартиру, про що остання напиасала їм розписку. Передані гроші належать особисто їй і її чоловіку, в них не було ані частини [PERSON], ані частини [PERSON]. Після цього всі присутні, окрім її чоловіка поїхали до нотаріуса укладати угоду. Нотаріус питав у [PERSON], чи отримав він повністю кошти за квартиру, на що той відповів, що так. Після придбання квартири вона з чоловіком продовжувала давати гроші на ремон балкону, заміну вікон, дверей. Батьки [PERSON] давали дітям лише продукти харчування. У сім'ї дочки грошима розпоряджувалися вони обидва, донька користувалася карткою свого чоловіка. Згідно довідки управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області від 05.05.2016 року [PERSON] за 2010-2012 роки отримано доходи у вигляді пенсії в загальній сумі 36418 грн 66 коп. (а.с.59-60). Згідно інформації управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області від 05.05.2016 року заробітна плата [PERSON] за 2010 рік склала 47839 грн 38 коп., за 2011 рік - 67371 грн 09 коп., за 2012 рік - 77709 грн 72 коп.; крім того, ним за період з січня 2010 року по грудень 2012 року отримана пільгова пенсія в сумі 113468 грн 58 коп. (а.с.55-56, 57-58). Свідок [PERSON] суду пояснив, що після укладення шлюбу його донька та зять [PERSON] стали проживати на зйомній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Перед влаштуванням на шахту зять декілька місяців навчався в отриманні шахтної професії. Розмір отримуваної заробітної плати зятя він фіксував по табуляграмам, у 2010 році вона становила 1500 грн, у 2011 році - на руки 2500 грн, у 2012 році - на руки 4900 грн. Донька з 2010 року по 2012 рін не працювала, навчалася в інституті, отримувала стипендію. Як йому відомо, у молодих не було ніяких збережень. Він надавав їм допомогу в оплаті комунальних послуг, придбанні речей як доньці, так і зятю, давав гроші на особисті потреби, оскільки дітям не було достатньо їх доходу. Так як у нього з дружиною були заощадження, вони вирішили купити дочці квартиру, коли ту стали продавати господарі. Перемовини щодо вартості квартири велися з господарями ним і дружиною, оскільки вони платили за неї кошти. 15.11.2016 року приблизно за дві години до оформленн угоди у квартирі дочки він з дружиною передали [PERSON] принесені ним грошові кошти в сумі 46 грн, про що останні написали розписку. Передані гроші належали особисто йому та дружині. У нотаріуса він не був присутній. Наступного дня він прочитав договір, у якому власником квартири була вказана його донька [PERSON]. У зятя була заробітна картка, якою донька могла користуватися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що подружжя [PERSON] знімали з 2010 року квартиру її чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Про продаж цієї квартири вона з чоловіком домовлялася з батьками відповідача. У день укладення угоди перед тим, як піти до нотаріуса, батько [PERSON] передав їм гроші. Походження цих грошей їй не відомо. Про отримання грошей ними було складено розписку. При цьому були присутні і [PERSON], і [PERSON]. У нотаріуса були присутні вона з чоловіком та [PERSON] з [PERSON]. [PERSON] був присутній як чоловік покупця. Квартиру у них купувала [PERSON]. Чому за квартиру заплатили батьки [PERSON], а оформили квартиру на [PERSON], їм не пояснювали. Батьки [PERSON] їм не казали, що купують квартиру для доньки. Аналогічні пояснення надав суду свідок [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] - її син. У 2012 році син з невісткою [PERSON] повідомили, що в них є можливість придбати квартиру, у якій вони мешкали два роки після реєстрації шлюбу, за 46000 грн. Вона запропонувала взяти кредит, але [PERSON] сказала, що можна зайняти кошти у її батьків. [PERSON] повідомила, що батьки дали 30000 грн, що решту вони зайняли у знайомих і оформили квартиру. Займ у батьків ніяк не оформлювався, строк віддачи - коли це буде можливо. Вона допомагала дітям продуктами харчування. Син постійно працював у шахті, до 2015 року вона постійно чула від дітей, що вони віддають борги. Заробітна картка сина всі п'ять років була у невістки. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін. За приписами ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від того, хто є набувачем за договором, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. У той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно за ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу: майно, набуте нею, ним до шлюбу, з будь-яких правових підстав; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК має довести протилежне, зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти. З показів відповідача та свідчень її батьків встановлено, що квартира була придбана за особисті кошти батьків, які за власним бажанням надавали їх подружжю [PERSON] на протязі всього їх сумісного проживання, допомагаючи молодій сім'ї вирішувати їх житлові та інші матеріальні питання. Даний факт не заперечувався і позивачем. Між тим відповідачем не доведено, що придбана квартира є її особистою приватною власністю. Квартира придбана не на підставі договору дарування або в порядку спадкування чи в наслідок її приватизації. Правовою підставою її придбання став договір купівлі-продажу, відповідно до п.6 якого купівля-продажу квартири була здійснена за письмовою згодою чоловіка покупця - позивача [PERSON], що підтверджується відповідною заявою останнього від 15.11.2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 15.11.2012 року за реєстровим № 3552, з посиланням на ст.ст.60-65 СК України, якими регулюється право спільної сумісної власності подружжя (а.с.11, 74). При укладенні договору нотаріусом роз'яснено сторонам статті 57-74 СК України, у тому числі, що квартира є спільною власністю подружжя, про що свідчить п.10 договору та підпис відповідача під договором (а.с.11, зворот). Також відповідачем не підтверджено, що набуте нею під час шлюбу спірне майно було придбано за кошти, які належали їй особисто. Судом встановлено, що передані продавцю грошові кошти належали батькам відповідача, які, як зазначено вище, неодноразово надавали грошові кошти в сім'ю своєї доньки без визначення строку їх повернення. Доказів дарування [PERSON] своїй дочці 46000 грн відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України, якою передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідачем суду також не надано. Також у тексті договору купівлі-продажу квартири не зазначено, що квартира придбана за особисті кошти відповідача або за кошти третіх осіб. Про те, що грошові кошти були надані саме на придбання квартири подружжям [PERSON], окрім наведеного, свідчать перемовини батьків сторін щодо придбання дітьми квартири, присутність позивача при укладенні угоди купівлі-продажу і надання ним письмової згоди, як другого з подружжя, для укладення іншим подружжям договору придбання майна, яка обов'язкова, якщо це майно є об'єктом права спільної сумісної власності, наступне сумісне користування придбаним майном. Відповідно до тексту на аркуші паперу колишні власники квартири за адресою: [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] отримали гроші за продану квартиру від батьків [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які купили у них квартиру для своєї доньки. Гроші в сумі 46000 грн отримані в день оформлення акту купівлі-продажу 15.11.2012 року (а.с.78). Суд критично ставиться до цієї так званої «Розписки», так як з наведеного тексту можно зробити висновок, що її було виготовлено після укладення угоди купівлі-продажу квартири, оскільки гроші отримані вже за «продану» квартиру, в день оформлення акту купівлі-продажу, про що можна з достовірністю вказувати лише після укладення у нотаріуса угоди, а не до вчинення цієї дії, яка може не відбутися як з об'єктивних, так і суб'єктивних причин. Крім того, допитані свідки [PERSON] та [PERSON] у суді пояснили, що при передачі грошей їм не казали ані про походження цих грошей, ані про те, що квартира купується батьками відповідача для їх доньки. З огляду на приведене, суд не виключає, що ця розписка була складена у зв'язку з розглядом даної справи. Майновий стан подружжя [PERSON] як на час придбання квартири, так і в подальшому дозволяв їм заощадити власні спільні сумісні кошти для купівлі житла. Лише за період з жовтня 2010 року по 01.12.2012 року дохід позивача склав близько 93000 грн, у подальшому його дохід збільшувався, крім того, після закінчення навчального закладу працевлаштувалася і відповідач. Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому на прохання позивача підлягає розподілу. Згідно за ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власністі подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір або договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався. Таким чином суд вважає, що позивач має право на 1/2 ідеальну частку спірної квартири незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ. У зв'язку з задоволенням вимог позивача в силу ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати щодо оплати судового збору в сумі 586 грн 09 (а.с.1, 129). У відшкодуванні позивачу витрат на проведення експертної оцінки квартири, здійсненої на підставі договору № 72 від 28.09.2016 року (а.с.85-87), слід відмовити, оскільки позивачем не надано про це належних доказів. Долучена до справи квітанція від спд-фізичної особи [PERSON], датована 28.09.2016 року, свідчить лише про вартість послуги щодо оцінки двохкімнтаної квартири (а.с.84). У зв'язку з вищевикладеним на підставі ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України, ст.368 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved