Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 21.05.2018 року, зареєстрованим за № 1541, яким є: нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1226713080000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,5 кв.м., яке належить на праві власності [PERSON]. Визначити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - продаж нежитлового приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1226713080000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,5 кв.м. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) від свого імені за початковою ціною 800 000 (вісімсот тисяч) гривень 00 копійок будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір позики за яким позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно на день укладення договору позики 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, що на день подачі позову до суду складало 843 805 (вісімсот сорок три тисячі вісімсот п'ять) гривень 00 копійок. Кінцевим терміном повернення суми позики сторонами було визначено 21.06.2018 року включно. 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] для забезпечення виконання вищевказаного зобов'язання позики був укладений договір іпотеки згідно з умовами якого позикодавцю в іпотеку було передано нерухоме майно: нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1226713080000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,5 м2, яке належить на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., 17 квітня 2018 року за реєстровим №563. За домовленістю сторін ціна предмету іпотеки, відповідно до умов п. 1.3. договору іпотеки, складає 800 000 (вісімсот тисяч) гривень 00 копійок. 27 червня 2018 року позивачем, на виконання вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», була пред'явлена відповідачу вимога про усунення порушення зобов'язання позики та про попередження звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов'язання. 12 липня 2018 року відповідач направила позивачу відповідь на вимогу про усунення порушення зобов'язання позики в якому вона підтвердила факт одержання в якості позики грошових коштів в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що на момент укладення договору позики було еквівалентно 30 000 доларів США, проте зазначала, що немає реальної можливості повернути грошові кошти у зв'язку з матеріальним становищем. Станом на день подання позовної заяви зобов'язання не виконано, грошові кошти не повернені і борг відповідача перед позивачем становить 843 805 (вісімсот сорок три тисячі вісімсот п'ять) гривень 00 копійок. В судове засідання позивач не з'явився, однак його представник вимоги викладені в позовній заяві підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, що вказані у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. 14.12.2018 р. через канцелярію суду було подано клопотання в якому відповідач зазначала, що у зв'язку із сімейними обставинами не може бути присутня при розгляді справи, у зв'язку з чим, просила провести підготовче судове засідання та розгляд справи по суті без її участі, вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши та оцінивши наявні докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як визначено ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно на день укладення договору позики 30 000 (тридцятьом тисячам) доларів США, що на день подачі позову до суду складає 843 805 (вісімсот сорок три тисячі вісімсот п'ять) гривень 00 копійок, що еквівалентно на день подачі позову 30 000 (тридцятьом тисячам) доларів США. Кінцевим терміном повернення суми позики сторонами було визначено 21.06.2018 року включно. Дані обставини не оспорюються сторонами і підтверджуються матеріалами справи, а саме договором позики, розпискою виданою [PERSON] на підтвердження отримання коштів від [PERSON] Також, як свідчать матеріали справи, 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] для забезпечення виконання вищевказаного зобов'язання позики був укладений договір іпотеки згідно з умовами якого позикодавцю в іпотеку було передано нерухоме майно: нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1226713080000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,5 м2, яке належить на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., 17 квітня 2018 року за реєстровим №563. За домовленістю сторін ціна предмету іпотеки, відповідно до умов п. 1.3. договору іпотеки, складає 800 000 (вісімсот тисяч) гривень 00 копійок. При цьому, сторони погодили, що у випадку задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок предмета іпотеки його вартість визначається за ціною, вказаною в даному пункті договору (п. 1.3. договору іпотеки) у разі відсутності домовленості сторін про перегляд вартості предмета іпотеки. Так, договір іпотеки предметом якого є спірне майно - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шаповаленком А.І. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки свідчить про те, що реєстрація обтяження майна відповідно до умов договору відбулась 21.05.2018 року, реєстраційний номер - 1226713080000. Як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується відповідачем, 27 червня 2018 року позивачем, була пред'явлена відповідачу вимога про усунення порушення зобов'язання позики та про попередження звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов'язання. 12 липня 2018 року відповідач направила позивачу відповідь на вимогу про усунення порушення зобов'язання позики, який містить в собі підтвердження факту одержання в якості позики грошових коштів в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, проте зазначала, що немає реальної можливості повернути грошові кошти. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] взяті на себе за договором позики грошей від 21.05.2018 року зобов'язання виконав належним чином, передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно на день укладення договору позики 30 000 (тридцять тисяч) доларів США відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала. Доказів зворотного під час розгляду справи отримано не було. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, укладаючи договір позики сторони погодили ( п. 4.1. договору позики) , що виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим договором забезпечується іпотекою нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1226713080000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 106,5 м2, яке належить на праві приватної власності [PERSON]. Як визначено ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Пунктом 3.4.5. договору іпотеки передбачено, що іпотеко держатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов»язань, забезпечених цією іпотекою, а також в інших випадках порушення умов цього договору чи договору позики, задовольнити свої вимоги у спосіб, визначений іпотеко держателем самостійно на власний розсуд за рахунок предмета іпотеки, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з рішенням суду із визначенням способу реалізації із застосуванням процедури продажу предмету іпотеки будь - якій особі - покупцеві згідно зі ст.ст. 38,39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-61цс15 від 27.05.2015 року, положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так, оскільки в момент настання терміну виконання відповідач зобов'язання за договором позики грошей не виконав, на виконання умов іпотечного договору, 27 червня 2018 року позивачем була надіслана відповідачу вимога про усунення порушення зобов'язання позики та про попередження звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов'язання, проте 12 липня 2018 року відповідач направила позивачу відповідь на вимогу про усунення порушення зобов'язання позики в якому вона підтвердила факт одержання в якості позики грошових коштів в розмірі 784 000 (сімсот вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що немає реальної можливості повернути грошові кошти. Відтак, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу [PERSON] від свого імені за початкової ціною 800 000 (вісімсот тисяч) грн. 00 коп., з огляду на п. 1.3 договору іпотеки, будь-якій особі покупцеві, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, та кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 21.05.2018 року. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні, з огляду на надані, в розумінні чинного ЦПК України докази, аналіз яких надано вище, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає з необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача суму сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved