Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він з відповідачкою без реєстрації шлюбу почав жити з 2005 року. 20.07.2007 року вони уклали шлюб. Разом із відповідачкою він мешкав в її будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок потребував значного ремонту, в зв'язку з чим, вони вирішили продати будинок [ADDRESS], який подарував йому батько у 2007 році. У 2010 році він також продав квартиру [ADDRESS], для того щоб витрачати гроші на ремонт спірного будинку. 24.12.2008 року він був зареєстрований у спірному будинку. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2012 року його було вселено у будинок, проте фактично проживати у ньому він не має можливості до теперішнього часу, його речі знаходяться у будинку. Позивач вказує, що будинок [ADDRESS] належить відповідачці на праві власності на підставі біржового контракту від 27.03.2001 року. Відповідно до р. 1 контракту, відповідачка придбала жилий будинок житловою площею 29,81 кв.м. з надвірними спорудами - літня кухня, погріб, сарай, убиральня, загорожа, водопровід. Відповідно п. 1.3. контракту вартість майна складала 4500 гривень, інвентаризаційна вартість 13344 гривень. Починаючи з 2005 року, позивач мешкав у будинку, робив ремонт, вкладав гроші. За час спільного проживання позивач разом із відповідачкою капітально відремонтували житловий будинок. Силами позивача повністю була відновлена покрівля, фронтон, у 2008 році був побудований капітальний гараж із гіпсоблоку, був залитий фундамент до будинку, придбаний та встановлений єврозабор навколо будинку, ворота металеві, замінені вхідні двері, побудована зливна яма, у будинку побудована ванна кімната з найсучаснішим обладнанням. Позивач вказує, що з урахуванням проведених з дружиною добудов, переобладнання та інших ремонтних робіт, вартість будинку істотно збільшилася, в зв'язку з чим він набув право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими спорудами. 23.09.2011 року рішенням суду між сторонами було розірвано шлюб. В зв'язку з недосягненням мирного врегулювання питання про поділ майна, позивач був вимушений звернутися до суду та просив: визнати за ним право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: на житловий будинок житловою площею 29,81 кв.м., літню кухню, погріб, сарай, убиральню, загорожу, водопровід, самочинно побудований гараж, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, стягнення компенсації, та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, які згодом уточнила. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказала, що 20.07.2007 року вона з [PERSON] уклала шлюб, який було розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2011 року. За період шлюбу вони придбали автомобіль ВАЗ 2107 2007 року випуску, який під час шлюбу було продано та придбано іншій автомобіль ВАЗ 21053, 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], який було придбано за 15 000 гривень, та який на теперішній час знаходиться у [PERSON] В зв'язку з вказаним [PERSON] просила суд визнати транспортний засіб спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 7500 гривень, які були передані продавцю у розмірі 15000 гривень за придбаний автомобіль. Крім того, [PERSON] вказала, що згідно договору купівлі - продажу біржового контракту від 27.03.2001 року вона є власником будинку [ADDRESS]. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2012 року вказаний договір купівлі - продажу визнаний дійсним. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2012 року [PERSON] був вселений у належний [PERSON] будинок. До теперішнього часу [PERSON] не мешкає у будинку. Відповідач зареєстрований у будинку, добровільно не бажає знятися з реєстрації, порушує її права як власника. В зв'язку з вказаним, з посиланням на ст.ст. 391,405 ЦК України, ст.ст. 72,107,150,170 ЖК України, [PERSON] просила суд, постановити рішення яким усунути їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, яке є її приватною власністю, а саме житловим будинком [ADDRESS], визнавши [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. (а.с. 26,103). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, зустрічний позов не визнав, суду пояснив, що мешкав разом із відповідачкою з 2005 року. Проживали разом у будинку відповідачки. Для того, щоб здійснити ремонтні роботи, він продав будинок. Потім у шлюбі вони придбали квартиру та продали її. Було здійснено перепланіровку будинку, перекрито дах будинку. Загальна та житлова площа будинку не збільшилися. Транспортним засобом - автомобілем він користується за довіреністю. Нотаріально завірену розписку писав він. Вказана розписка не доводить, що гроші були передані. Автомобіль не є його власністю, він знаходиться у нього в оренді. На підставі рішення суду його було вселено у спірний будинок. З приводу цього було складено акт, який він не оскаржував. Він наполягає, що [PERSON] чинить йому перешкоди. Він не заперечує того факту, що будинок він залишив добровільно. На протязі останнього року, він нічого не робив, щоб жити у будинку. Просив задовольнити позов, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, зустрічний позов не визнала. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, зустрічний позов не визнав, суду пояснив, що 20.07.2007 року позивач з відповідачкою уклали шлюб. Сумісно мешкали у будинку відповідача. Будинок належав їй на підставі біржового контракту від 27.03.2001 року та потребував значного ремонту. Для виконання ремонту будинку були витрачені гроші, отримані від продажу у 2007 році будинку [PERSON], який подарував йому батько, а також від продажу квартири у 2010 році. [PERSON] було зареєстровано у будинку, як члена сім'ї. Починаючи з 2005 року, позивач мешкав у спірному будинку та вкладав у нього свої гроші. За час спільного життя житловий будинок було капітально відремонтовано, відновлена покрівля, фронтон, залитий фундамент, збудований гараж, встановлені єврозабор, металеві ворота, замінені вхідні двері, побудовано зливну яму, у будинку побудовано ванну кімнату з найсучаснішим обладнанням. Ніякі квитанції про витрачені гроші, позивач не збирав. Витрати підтверджуються поясненнями свідків. В зв'язку з вказаним, [PERSON] набув право власності на 1/2 частину спірного будинку з господарськими спорудами. Крім того, представник позивача, вважає, що будинок до розлучення не належав позивачу на праві приватної власності, бо був придбаний на підставі біржового контракту. Рішення суду про визнання дійсним біржового контракту, [PERSON] отримала 28.11.2012 року, тобто після розлучення. Також, представник позивача вказав, що до теперішнього часу позивач не має можливості мешкати у будинку, [PERSON], її родичі та знайомі погрожують фізичною розправою. З цього приводу він звертався до міліції. Автомобіль не можна купити за довіреністю, таким чином авто не є об'єктом права власності, та не підлягає розділу. Просив задовольнити позов, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов підтримала, на підставі доводів, викладених у останньому, просила задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зустрічний позов підтримав, суду пояснив, що для визнання спільною сумісною власністю майна, у даному випадку треба підтвердження істотного збільшення вартості майна. Позивачем належних доказів вказаного суду не надано. Пояснення позивача та свідків не можуть бути достатніми доказами, адже вони не доводять які гроші були витрачені на будинок, чиї вони, на що витрачалися, та чи витрачалися взагалі. Доказом права власності на спірний будинок [PERSON] є договір купівлі - продажу біржовий контракт. Згідно даних технічних паспортів, ані загальна, ані житлова площа будинку після ремонту не збільшилася. Правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення - гараж не має. позивач підтвердив, що у період шлюбу він придбав автомобіль, яким користується до теперішнього часу. Про придбання автомобіля свідчить нотаріально завірена заява. Що стосується позовних вимог щодо усунення перешкод у володінні будинком, він вказує, що після рішення суду, [PERSON] було вселено у будинок, про що державним виконавцем було складно акт. Після вселення, [PERSON] забрав свої речі та покинув будинок. Більш року [PERSON] за своєю волею у будинку не мешкає, ніяких перешкод для проживання [PERSON] колишньому чоловіку не чинить, рішення про вселення було нею виконано добровільно. Просив відмовити у задоволенні позову, зустрічні позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні у якості свідків було опитано: - [PERSON], який суду пояснив, що позивач є його сином. Він зійшовся із жінкою. Мешкали вони разом у будинку матері відповідача, потім цей будинок перейшов до [PERSON] Син з дружиною мешкав разом із дружиною, разом робили ремонт. Він продав будинок, та віддав кошти сину, щоб у нього були гроші на ремонт. Гроші він передав у сумі 6000 доларів США. Ці гроші, син вклав у ремонт будинку. Передачу грошей, або будинку вони документально не оформляли. Син купував багато матеріалів для ремонту, він також багато надавав будівельних матеріалів. Вони зробили фундамент, дах, огорожу, внутрішні роботи. Він також допомагав робити ремонт. Ремонт вони почали робити через рік після весілля. Також вони збудували гараж. - [PERSON], який суду пояснив, що знає сторони. Будинок у якому жили позивач з відповідачем належав матері відповідача. За час сумісного мешкання у будинку зроблено багато ремонтних робіт. Збудовані гараж, добудови, огорожа. Будівельні матеріали привозив і батько позивача. Чиї гроші було витрачено на ремонт йому не відомо. У позивача був автомобіль, який він продав, а потім купив інший. - [PERSON], який суду пояснив, що знає сторони, він сусід. Йому відомо, що після весілля, вони разом робили ремонт у будинку. Були проведені великі ремонті роботи. Це робилося на гроші родини. Йому казали, що гроші на ремонт давали батьки позивача. Він знає, що було перекрито дах, у будинок провели водопровід, зробили ванну, збудували гараж. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків: Так, судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі з 20.07.2007 року. Згідно даних адресно - довідкового бюро [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] з 16.01.2002 року (а.с.22). Згідно біржового контракту № 095 - Н від 27.03.2001 року [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими спорудами (літня кухня, погріб, сараї, вбиральня, огорожа, водопровід). Житлова площа 29,81 кв.м. (а.с.17). Відповідно до рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2011 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.11). Згідно даних технічного паспорту, який складено на 01.12.2000 року, до складу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], входить житловий будинок; літня кухня, 2 сараї, погріб. Загальна площа 51,04 кв.м.; житлова - 29,81 кв.м. (а.с.44-46). Згідно даних технічного паспорту, який складено на 29.04.2013 року, до складу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], входить житловий будинок; літня кухня, 2 сараї, погріб, вбиральня. Загальна площа 51,04 кв.м.; житлова - 29,81 кв.м. (а.с.47-50). До матеріалів справи додані копії товарних чеків на придбання різних матеріалів, датовані, починаючи з 2012 року (а.с. 77-101); а також договір купівлі - продажу будинку від 26.09.2007 року, згідно якого продавцем виступає [PERSON] (а.с.102). вказані матеріали суд вважає такими, що не мають відношення до справи. Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України, 368 Цивільного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу… Згідно ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана стаття передбачає перетворення за певних умов правового режиму майна, яке належало одному з подружжя, із об'єкта права особистої власності в об'єкт права спільної сумісної власності. За змістом зазначеної норми особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. У судовому зсіданні сторона позивача відмовилася від клопотання щодо призначення по справі судової будівельно - технічної експертизи, в зв'язку з чим встановити чи є різниця між вартістю спірного будинку не можливо. Позивачем не надано суду доказів щодо вартості спірного будинку станом на час вирішення спору в стані, що існував до поліпшення, та після. Посилання на істотне збільшення вартості спірного майна є лише припущенням. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони визнають, що за час їх шлюбу в спірному будинку, після проведення ремонтних робіт, ані загальна, ані житлова площа спірного житлового будинку не збільшилася. Суд, критично відноситься до пояснень свідків стосовно проведення великого обсягу ремонтних робіт, адже вони є суперечливими. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що факт істотного збільшення вартості майна не може бути підтверджено лише поясненнями свідків. Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку. Позивачем не було доведено вартість затрат на ремонтні роботи, те, що ці затрати є вагомими, а вартість спірного будинку після них істотно збільшилась за час шлюбу. Нежитлові приміщення: літня кухня, погріб, сарай, вбиральня, загорожа, водопровід, на які претендує позивач вказані з урахуванням житлового будинку. Однак, нежитлові приміщення літня кухня, погріб, сараї та водопровід, були придбані відповідачем ще до шлюбу, про що свідчать як біржовий контракт, так і технічний паспорт на спірне домоволодіння. Доказів на підтвердження переобладнання, ремонту, або інших витрат на вказані нежитлові приміщення понесених позивачем, стороною останніх, суду не надано. Документів, які б підтверджували існування та реєстрацію, відповідно до діючого законодавства нежитлового приміщення - гаражу, суду не надано. Також стороною позивача не надано документального підтвердження розмірів, вартості, та інших характеристик огорожі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В зв'язку з викладеним, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя треба відмовити у зв'язку з їхньою необґрунтованістю та недоведеністю. Що стосується, позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, стягнення компенсації, суд вважає зазначити наступне: Згідно документальної інформації № 5480 від 18.03.2014 року наданої ЦНППВАЗ з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району при УДАЇ ГУМВС в Донецькій області: автомобіль ВАЗ 21053, номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 1995 року, бежевого кольору у період з 20.07.2007 року по 04.10.2011 року належав [PERSON] (а.с.70). Згідно заяви від 20.09.2008 року, завіреною приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] віддав 20.09.2008 року [PERSON], грошову суму у розмірі 15000 гривень за легковий автомобіль марки ВАЗ 21053, 1995 року випуску, колір бежевий. Враховуючи викладене, суд вважає, що належних доказів права власності [PERSON] на спірний транспортний засіб [PERSON] суду надано не було. Автомобіль зареєстровано на ім'я [PERSON], гроші згідно нотаріальної заяви були передані [PERSON] Доказів, які б свідчили про те, що власник автомобілю [PERSON] уповноважив [PERSON] отримати гроші за продаж автомобілю відсутні. Більш того, з вказаної заяви, зовсім не зрозуміло про один та той самий автомобіль йде мова, чи ні, адже у заяві відсутні необхідні характеризуючи дані. В зв'язку з викладеним, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, стягнення компенсації треба відмовити у зв'язку з їхньою необґрунтованістю та недоведеністю. Суд, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, виходячи з наступного: Право власності [PERSON] на житловий будинок підтверджується: - біржовим контрактом № 098-Н від 27.03.2001 року (о.с. а.с. 3); - рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2012 року, згідно якого договір купівлі - продажу, укладений у вигляді біржового контракту № 098-Н від 27.03.2001 року визнано дійсним (о.с.а.с.4-5). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до паспортних даних [PERSON], останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.12.2008 року (а.с. 4-5). Вказаний факт також підтверджується записом у домовій книзі осіб, які мешкають у будинку [ADDRESS] (а.с.8-10). Відповідно до рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2011 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.11). Відповідно до рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.12.2012 року [PERSON] було вселено в будинок [ADDRESS] (а.с.12-13) Згідно довідки про склад сім'ї від 17.08.2013 року [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] одна, шлюб з чоловіком [PERSON] розірвано (а.с.7). До матеріалів справи доданий акт державного виконавця від 28.10.2013 року, згідно якого за участю понятих, у присутності державного виконавця [PERSON] у добровільному порядку виконала рішення суду. Під час вчинення державним виконавцем виконавчих дій, щодо вселення [PERSON] до будинку [ADDRESS], рішення суду було виконано у повному обсязі. Претензій, заяв та зауважень від сторін провадження, присутніх, та осіб, які брали участь, не надходило. У вказаному акті вказані підписи сторін. Вказаний документ свідчить про добровільне виконання [PERSON] рішення суду про вселення [PERSON] у належній їй будинок, та про відсутність перешкод для проживання колишнього чоловіка з її боку. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що добровільно після складання акту, забрав свої речі, покинув будинок, ніяких скарг на дії державного виконавця, на дії колишньої дружини він не подавав, акт не оскаржував. Інших дій щодо реального мешкання у будинку [PERSON] він не здійснював. На теперішній час [PERSON] більш ніж рік не мешкає у будинку. Враховуючи викладене, суд, вважає встановленим та доведеним факт того, що [PERSON] не має наміру жити у будинку, який належить колишній дружині. Ніяких дій щодо вказаного, ним не здійснюється, що підтверджується його особистими поясненнями. Залишаючись зареєстрованим у належному [PERSON] будинку, формально маючи право користування останнім, [PERSON] порушує право власності на майно [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,7 та 11 до Конвенції»,закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з цим, згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.3 ЦПК України - особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд вважає повністю доведеним факт порушення [PERSON] прав [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження житловим будинком, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: partial