Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві на його користь 53500 грн., з яких: 48000 грн. завдатку, 500 грн. витрат за оформлення попереднього договору та 5000 грн. моральної шкоди. Під час розгляду справи судом позивач уточнив свої позовні вимоги, остаточно визначившись просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в розмірі 48500 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він вирішив продати громадянину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 09.05.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу належної позивачу квартири який посвідчили у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондрат Н.Л. [PERSON] отримав завдаток від [PERSON] в розмірі 24000 грн. 04.07.2013 року прийшовши до нотаріуса, останній відмовив в оформленні договору купівлі-продажу квартири, в зв'язку з тим, що на все нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі і на квартиру, постановою ВДВС у Шевченківському районі від 22.05.2002 року накладено арешт. Однак постановою апеляційного суду м.Києва від 16.11.2005 року арешт на квартиру [ADDRESS] було скасовано. ВДВС ШРУЮ м.Києва 02.12.2005 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з вищезазначеної квартири. Оскільки вказану постанову ВДВС ШРУЮ м.Києва, в порушення п.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» не направив на виконання до Першої нотаріальної контори м.Києва, в зв'язку з чим арешт з квартири позивача знятий не був, останній поніс збитки у зв'язку із укладення попереднього договору а саме повернув завдаток за квартиру в подвійному розмірі, а також зазнав моральної шкоди через неправомірні дії державного органу, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Представник Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просила суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що арешт на квартиру накладався не тільки постановою ВДВС, а й постановою слідчого. Крім того зазначає, що позивач не довів того факту, що ВДВС не направляло на виконання свою постанову про скасування арешту з квартири позивача. Відповідач Державна Казначейська служба України, свого представника на розгляд справи до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача Державної Казначейської служби України. Вислухавши пояснення позивача, представника ДВС ШРУЮ у м.Києві, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що вироком Київського міського суду від 03.10.2000 року було засуджено [PERSON] та [PERSON] до позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна, також було задоволено цивільний позов, а саме солідарно стягнуто із засуджених [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 2920 грн. матеріальної шкоди. На виконання вироку в частині задоволення цивільного позову, а саме вимог до [PERSON], відповідно до в/л № 1-111, 22 травня 2002 року держвиконавцем Лігай Л.Д. було винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №057235. Разом з тим, як вбачається з виконавчого листа в/л № 1-111, на виконання якого накладався арешт на майно [PERSON], на його зворотному боці міститься відмітка держвиконавця про те, що [PERSON] сплатив борг 10.05.2002 року, тобто за дванадцять днів до винесення держвиконавцем постанови про арешт майна боржника. Не зважаючи на вказані обставини, 09.11.2004 року першою Київською державною нотаріальною конторою, на все нерухоме майно, що належить [PERSON] накладено арешт, в тому числі на його квартиру [ADDRESS], на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського району м.Києва від 22.05.2002 року. 02.12.2005 року, на виконання постанови Апеляційного суду м.Києва від 16.11.2005 року, Державною виконавчою службою у Шеченківському районі м.Києва було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за №81/40. Зазначеною постановою виконавче провадження по примусовому виконанні виконавчого листа №1/117 виданого 26.12.2000 р. Київським міським судом про конфіскацію майна, що належить [PERSON] на користь держави закінчено та скасовано арешт з квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] Не зважаючи на вказані обставини, які свідчать про обов'язок держвиконавця скасувати арешт з майна [PERSON] в тому числі з його квартири [ADDRESS], що накладався постановами держвиконавця, станом на 04.07.2013 року знятий не був. Будь-яких доказів того, що відповідач ВДВС вживав заходи для скасування арештів з майна позивача, в тому числі стосовно направлення до нот контор та БТІ постанов про скасування арештів з майна [PERSON], суду надано не було. Вказані порушення своїх прав з боку ВДВС позивач виявив коли вирішив продати належну йому квартиру [ADDRESS], [PERSON] Так 09.05.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу належної позивачу квартири який посвідчили у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондрат Н.Л. На виконання вказаного договору [PERSON] отримав завдаток від [PERSON] в розмірі 24000 грн., що підтверджується розпискою та самим попереднім договором. 04.07.2013 року прийшовши до нотаріуса, для оформлення договору купівлі-продажу квартири, нотаріус відмовив у посвідченні такого правочину у зв'язку з тим, що на все нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі і на квартиру [ADDRESS] , постановою ВДВС у Шевченківському районі від 22.05.2002 року накладено арешт. На виконання вимог попереднього договору [PERSON] повернув [PERSON] завдаток за квартиру в подвійному розмірі, а саме 48000 грн., що підтверджується розпискою, у зв'язку з чим поніс збитки на вказану суму, а також додатково 500 грн. заплачені ним за нотаріальні послуги. Крім того, як вбачається з копії постанови Київського Апеляційного Адміністративного суду від 22 травня 2014 року у справі №826/11982/13-а, якою було знято арешт з усього майна, що належить [PERSON] в тому числі і з квартири [ADDRESS], накладений постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві від 22.05.2002 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в мотивувальній частині цієї постанови, судом встановлено що з боку ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві була допущена бездіяльність, яка полягала у ненаправлені до відповідних органів своєї постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.12.2005 року, якою було знято арешт з квартири позивача, що потягло за собою невиконання цієї постанови компетентними органами. Вказані обставини, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Отже, суд вважає, що бездіяльність відповідача ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві, яка потягла за собою порушення прав позивача встановлена судовим рішенням а тому доказуванню в даній справі не підлягає. Згідно ст.ст. 1166, 1173 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої влади та звернень учасників виконавчого провадження», при розгляді позовів фізичних осіб про відшкодування шкоди (збитків) заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» і врахувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні державні органи Державного казначейства України. Згідно ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, тобто, за рахунок коштів державного бюджету України. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року №12-рп/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадовими та службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на зазначені вище органи державної влади. Пунктом 4 Положення про Державне казначейство України від 13.04.2011 року передбачено, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду; Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для відшкодування на користь позивача матеріального збитку в розмірі 48500 грн., шляхом стягнення вказаної суми з держави шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, а саме п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, вбачається, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. З урахуванням перелічених положень, а також фактичних обставин справи, тривалості порушеного права позивача, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000 грн., які підлягають стягненню з держави на користь позивача [PERSON], шляхом зобов'язання Державної казначейської служби України списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ВДВС Шевченківського РУЮ м.Києва на користь позивача витрати по сплаті судового збору, які він сплатив при подачі позову до суду, в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial