Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання. В позовній заяві зазначив, що постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], протягом останніх 17 років. Зазначена квартира була отримана ним у користування у 1999 році на підставі ордера на житлове приміщення №363 від 19.11.1999 в порядку обміну із гр. [PERSON] на іншу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Починаючи із 1999 року, позивач фактично користується отриманою квартирою, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонтні роботи, але зареєстрованим місцем його проживання увесь цей час значилась квартира [ADDRESS]. В травні 2017 році позивач знявся зі свого попереднього місця реєстрації та вирішив зареєструватись за фактичним місцем свого проживання та приватизувати квартиру, в якій проживає. Однак, в процесі підготовки документів йому стало відомо, що у 2006 році прокурором Орджонікідзевського району м. Запоріжжя було накладено арешт на вказану квартиру. Позивач ввернувся до суду, та ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2017р. арешт було скасовано. При зверненні із заявою про реєстрацію до Управління реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання, мотивуючи тим, що не надано жодного документа, який би підтверджував законність його користування квартирою за адресою: вул. Узбекистанська, 3 кв.112.При пред'явленні до Управління реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради копії ордеру та наданні пояснень про те, що [PERSON] проживає у вказаній квартирі на підставі ордера на житлове приміщення від 19.11.1999р., позивачу було надано відповідь, що вказаний ордер є простроченим та не може бути підставою для реєстрації місця проживання, у зв'язку із чим в реєстрації йому було відмовлено. Тому, позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав та просить суд визнати його право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та право реєстрації місця проживання за вказаною адресою Позивач та його представник - адвокат КузнєцоваВ.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову. Представник Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, [PERSON] просить розглянути справу на розсуд суду, надала Відзив на позов, в якому зазначила, що 31.05.2017 із Заявою 932-4/04-17 про реєстрацію місця проживання [PERSON] до відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради звернулась уповноважена особа з пакетом документів. При перевірці наданих документів до заяви про реєстрацію місця проживання [PERSON] виявлені підстави для відмови у задоволенні даної заяві. На підставі абз. 1 ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до вимог п. 18 спеціалістом Департаменту було відмовлено [PERSON] у реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], оскільки Ордер на житлове приміщення №363 від 19.11.1999, який наданий в якості документа, що надає право на проживання є не дійсним. Відповідно до абз. 2 п. 69 Постанова Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 Київ «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» ордер дійсний протягом 30днів. У разі, якщо судом буде визнано за позивачем право користування вищевказаним житловим приміщенням то відповідно до ст. 6 Закону та абз. 1 ч. 4 п. 18 Правил буде проведена реєстрація місця проживання [PERSON] за вищевказаною адресою. Представник Запорізької міської ради - [PERSON] проти позову не заперечувала. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін та заслухавши свідків [PERSON] та [PERSON], оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] у 1999 році на підставі ордера на житлове приміщення № 363 від 19.11.1999 була отримана у користування квартира за адресою: [ADDRESS] в порядку обміну із [PERSON] на іншу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS].(а.с.7). Відповідно до ст. 79 ЖК України передбачено, що наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім'ї, що проживають разом з ним, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного жилого приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті. Згідно до ч.1 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. [PERSON] вселився вквартиру112 будинку 3 по вул. Узбекистанська ум. Запоріжжя на підставі ордеру, де проживає протягом останніх 17 років, що підтверджується письмовими поясненнями його сусідів, та поясненнями свідків. (а.с.12-14) Однак, весь цей час, до 31.05.2017 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], оскільки в квартирі за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON], який не знявся з реєстраційного обліку. В 2017 році позивачу стало відомо, що постановою Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 03.01.2006 року було накладено арешт нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. (а.с.11). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2017р. по справі № 335/4247/17 за заявою [PERSON] арешт квартири [ADDRESS] було скасовано (а.с.10,11). 31.05.2017року позивача було знято з реєстрації за адресою [ADDRESS], що підтверджується відміткою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в його паспорті громадянина України (а.с.86). В цей же день, 31.05.2017р. представник позивача за довіреністю звернувся до відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг ЗМР із Заявою №932-4/04-17 про реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до службових відміток в заяві позивача, 31.05.2017 р. старшим інспектором відділу РФО по Дніпровському району, [PERSON] в реєстрації місця проживання [PERSON] було відмовлено на підставі абз. 1 ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у зв'язку з не наданням [PERSON]. документів, підтверджуючих право на проживання в житлі (а.с.8 оберт). Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. На підставі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст.16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Таким чином, оскільки [PERSON], вселився в квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру, проживає у даній квартирі з 1999 року, сумлінно користується зазначеним приміщенням, своєчасно проводить оплату комунальних послуг, що підтверджується договорами про надання послуг та квитанціями про сплату комунальних послуг, суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах користується спірним житлом. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved