Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2017 роки. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. У жовтні 2017 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу син [PERSON] проживає та виховується з позивачем. Усі обовязки щодо утримання та виховання сина позивач несе самостійно, а відповідач ухиляється від покладеного на неї обовязку щодо утримання сина. Угоди про добровільну сплату аліментів стосовно дитини між ними не було досягнуто, а кошти, які позивач отримує, є не достатніми для забезпечення дитини. Відповідач [PERSON] офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, інших неповнолітніх дітей у неї немає, батьки на її утриманні не перебувають, тому вона в змозі сплачувати аліменти у розмірі 1700 гривень щомісячно і до досягнення ним повноліття. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, через опублікування у мережі Інтернет за веб-адресою: mkm.zk.court.gov.ua, відзив на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження 1-ФМ №137752, виданого виконкомом Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 27 січня 2003 року (а.с.5). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року, шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26 листопада 2002 року у виконавчому комітеті Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області,актовий запис № 12 - було розірвано (а.с.6). Згідно Довідки №39 від 19 січня 2018 року, виданої виконкомом Лалівської сільської ради [PERSON], мешканцю с.Лалово, вул.Миру, №39 в тому, що син [PERSON], [INFO], знаходиться на його повному утриманні (а.с.8). Батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, -2- необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно дол законів України. Відповідно до частини 1 статті 9 Сімейного кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Нормою статті 141 цього Кодексу встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 гривень. Відповідно пункиту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, суд встановлено та знайдено підставність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 грн., яка виходячи з моральних засад суспільства, є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна. Так, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України,як Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні дітей мінімально необхідними благами, що потрібні для їх життя та виховання. Тому, обов'язок відповідача [PERSON], як матері яка проживає окремо від дитини, також утримувати та надавати сину матеріальну допомогу. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави. .

Outcome: approved