Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за ним право власності на гараж та земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: [ADDRESS], площею 14,9 кв.м. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 10 жовтня 1966 року батько позивача - [PERSON], рішенням №775 Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих отримав земельну ділянку під будівництво гаража для автомашини з ручним управлінням по [ADDRESS]. Цим же рішенням засвідчено, що технічна документація погоджена. 12 листопада 1966 року [PERSON], згідно дозволу [NUMBER] «Спеціальної інспекції з благоустрою Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих» отримав дозвіл на виконання робіт з будівництва гаражу без права будівництва погребу, строк виконання робіт - з 14 листопада 1966 року по 31 грудня 1966 року. Після отримання вказаного дозволу у цьому ж році батько позивача самостійно почав будувати гараж, що підтверджується товарними чеками та квитанціями. [INFO] помер батько позивача - [PERSON], але за життя не встиг оформити документи на підтвердження права власності на гараж та земельну ділянку згідно із сучасним законодавством. У шестимісячний строк з моменту смерті батька позивача було заведено спадкову справу №363, та зареєстровано в реєстрі за №14-854 у державного нотаріуса Десятої Київської нотаріальної контори Вороніної С.А. 30 травня 1996 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, але до спадкового майна не було включено гараж та земельну ділянку, на який він розташований, через відсутність правовстановлюючих документів. Вважає, що наявні правові підстави для визнання права власності на гараж та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS], у судовому порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справа призначена до судового розгляду. У звязку з набранням чинності 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, судом визначено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2018 року, закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, письмових додаткових поясненнях, долучених до матеріалів справи (а.с.69-74), просив позов задовольнити. Представники позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові заперечення по справі, долучені до матеріалів справи (а.с.80-83), в яких просила слухати справу без участі представника Київради. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (а.с.53-54), в яких розглядати справу за відсутності їхнього представника. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третьої особи. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується свідоцтвом про народження позивача [PERSON], виданим Дарницьким бюро ЗАГС 16 листопада 1961 року, батьком позивача є [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про народження за фактом народження позивача зроблено запис №2600 від 16 листопада 1961 року (а.с.155). 10 жовтня 1966 року батько позивача - [PERSON], як інваліду війни ІІ групи, рішенням №775 Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих отримав земельну ділянку під будівництво гаража для автомашини з ручним управлінням по [ADDRESS]. Цим же рішенням засвідчено, що технічна документація для відведення земельної ділянки погоджена (а.с.17, 20) 12 листопада 1966 року [PERSON] було надано дозвіл [NUMBER] «Спеціальної інспекції з благоустрою Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих» на виконання робіт з будівництва гаражу без права будівництва погребу, строк виконання робіт - з 14 листопада 1966 року по 31 грудня 1966 року (а.с.19) Згідно до товарних чеків, наказів про відпуск матеріалів та касових ордерів спадкодавцем [PERSON] було придбано будівельні матеріали, зокрема листову сталь та дошки (а.с.13-16). [INFO] в місті Києві помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 серпня 2018 року, виданим Дніпровським ЗАГС м. Києва (а.с.153). 30 травня 1996 року на підставі заяви позивача державним нотаріусом Десятої державної нотаріальної контори Вороніною С.А. було заведено спадкову справу №363, яку було зареєстровано в реєстрі за №14-854 (а.с.152). 30 травня 1996 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, відповідно до якого успадкував належний позивачу транспортний засіб марки М-412 ИЭ (а.с.157). Підставою для видачі права на спадщину став фактичний вступ в управління спадковим майном. Листом Комунального підприємства з експлуатації житлового фонду «Житло-Сервіс» від 17.03.2010 вих. №110/816-70 було відмовлено в оформленні права власності на капітальний гараж в садибі будинку [ADDRESS] у зв'язку із ненаданням документів, згідно з законодавством необхідних для такого оформлення (а.с.24). 29 березня 2017 року позивачем до нотаріуса Десятої державної нотаріальної контори О.С. Сабодаш було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з гаражу, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.159). За замовленням позивача було фізичною особою-підприємцем [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на гараж загальною площею 14,9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.160-163). Постановою нотаріуса Десятої державної нотаріальної контори О.С. Сабодаш від 29 березня 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю доказів реєстрації права власності на спірний гараж (а.с.171). Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], відносини щодо спадкування в межах даної справи регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Частинами 1 та 2 статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно із статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Крім того, згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (постанова втратила чинність, але роз'яснювала порядок застосування чинного на час виникнення спадкових відносин законодавства), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Враховуючи, що ЦК Української РСР не передбачав часткового прийняття спадщини, позивач шляхом прийняття в управління частини спадкового майна (транспортного засобу) прийняв спадщину у повному обсязі. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час будівництва гаражного боксу регулювалася підзаконним нормативним актом - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №6-137цс13, а також постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі №729/105/17. Відтак, станом на момент будівництва спірного гаражного боксу як новоствореного об'єкта нерухомого майна (1966 рік), власник набував право власності на новостворений об'єкт нерухомого майна не з моменту державної реєстрації прав на нього, а з моменту завершення будівництва об'єкта відповідно до діючого на той час законодавства. У 1966 році питання набуття громадянами права власності на об'єкти нерухомого (в тому числі на новостворені) регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», а також зазначеною вище Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Разом із тим, предметом регулювання вказаних нормативно - правових актів було набуття права власності саме на індивідуальні житлові будинки та домоволодіння, в той час як набуття права власності на такі об'єкти нерухомого майна, як гаражні бокси не було предметом регулювання вказаних нормативно - правових актів. Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на не встановлення чинним на час будівництва гаражного боксу законодавством спеціального порядку набуття права власності на даний об'єкт нерухомого майна,

Outcome: partial