Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про безпідставне розірвання трудового договору, свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в квітні 2013 року , він, був прийнятий на посаду вчителя зі спорту за контрактом до Республіканського вищого училища фізичної культури ( Наказ №81-к від 29.03.201 Зр). В червні 2014 року на попередній тарифікації його було повідомлено, що він не отримує годин на наступний навчальний рік тобто автоматично звільняється з роботи. Без жодних конкретних пояснень йому лише озвучили, що таке рішення прийняте виконуючим обов'язки директора школи в особі [PERSON], тому всі запитання до нього. Вказані дії керівництва навчального закладу вважає незаконними та безпідставними. Вважає, що вказані дії з боку Відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань. Моральну шкоду, завдану йому в результаті незаконного звільнення оцінює в 10 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд іх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє за договором про надання правової допомоги від 05 травня 2014 року проти заявленого позову заперечив в повному обсязі, надав до суду письмові заперечення, які зареєстровані в загальній канцелярії суду за вх. № 43234, в яких зазначив, що між [PERSON] як фізичною особою та [PERSON] як працівником (ст.21 КЗпП України) не укладено та не укладалось жодного трудового договору чи контракту. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. В матеріалах справи взагалі відсутні документи які підтверджують факт роботи позивача в Республіканському вищому училищі фізичної культури. Згідно пунктів 16,17 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При розірванні контракту на підставах, встановлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, про що робиться відповідний запис у трудовій книжці керівника підприємства. Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачені підстави, зазначені в контракті. В контракті зазначаються підстави припинення трудового договору, не передбачені законодавчими актами. Статтею 41 КЗпП України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Однак, вказані норми ст. 40 та ст. 41 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, які склались між сторонами по справі, адже зазначені підстави дострокового припинення трудового договору з ініціативи уповноваженого органу управління державного підприємства є додатковою та самостійною підставою, установленою угодою сторін з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом на які розповсюджуються норми п. 8 ст. 36 КЗпП України. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, позивач в позовній заяві зазначає, що в квітні 2013 року його було прийнято на посаду вчителя зі спорту до Республіканського вищого училища фізичної культури і спорту, однак, Позивачем не додано до позовної заяви копію контракту (на який він посилається), доказів розірвання контракту чи його існування взагалі. Позивач просить на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснити відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику. В свою чергу Позивач не обґрунтовує ступінь і тривалість страждань, які саме дії призвели до заподіяння моральної шкоди. Оскільки відповідач [PERSON] є належним відповідачем по даній справі, у Позивача немає жодних правових підстав вимагати зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування трудових відносин з відповідачем у справі. Ч. 1 п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» установлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разi звiльнення без законної пiдстави або незаконного переведення на iншу роботу працiвник повинен бути поновлений на попереднiй роботi органом, який розглядає трудовий спiр. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 цього Кодексу зобов'язує власника або уповноважений ним орган провести виплату належних працівнику сум в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, належні працівнику суми мають бути виплаченими не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою. Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Це правило кореспондується зі змістом ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, в ході розгляду судової справи, позивачем не доведено факт наявності вини відповідача, що могло призвести до фізичних та душевних страждань, або позбавлення можливості позивачу у їх реалізації, настання негативних явищ та існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, також позивач не надав жодного доказу на користь підтвердження душевного дискомфорту та не зміг обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних страждань. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що відповідачем не порушувались норми чинного законодавства, а отже, не були порушені законні права позивача. Тому вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідач не порушував жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про безпідставне розірвання трудового договору є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed