Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON], та [PERSON] укладено Договір безвідсоткової позики від 18.07.2012, відповідно якого [PERSON] (Позикодавець) передає у власність [PERSON] (Позичальникові) грошові кошти в сумі 10 000 Євро, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в обумовлений даним договором строк до 01.01.2016. Факт одержання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі визначеному п. 1.1. даного Договору підтверджується розпискою від 18.07.2012. Також, між [PERSON], та [PERSON] укладено Договір безвідсоткової позики від 02.09.2015, відповідно якого [PERSON] (Позикодавець) передає у власність [PERSON] (Позичальникові) грошові кошти в сумі 15 000 Євро, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в обумовлений даним договором строк до 01.09.2016. Факт одержання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі визначеному п. 1. даного Договору підтверджується Розпискою від 02.09.2015. Отримані [PERSON] внаслідок укладення вищевказаних договорів кошти, є джерелом придбання рухомого майна, а саме: автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, зареєстровано за Відповідачем 04.11.2015; автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, зареєстровано за Відповідачем 21.07.2012; причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., зареєстровано за відповідачем 08.09.2015 ; причіп KOGEL SN 24 1995 p. в. зареєстровано за Відповідачем 21.07.2012. На момент отримання позики, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Вищевказане майно використовується відповідачами в інтересах сім»ї. Тому, вважає, що грошові кошти в сумі 25 000 Євро, отримані [PERSON] внаслідок укладення договорів безвідсоткової позики від 18.07.2017, від 02.09.2015 є джерелом придбання майна яке використовується ним та його сім'єю, а відтак є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В подальшому у разі несплати боргу відповідачами, на вищевказане майно може бути звернено стягнення з метою задоволення вимог кредитора. Станом на момент пред'явлення позову, взятих на себе зобов'язань відповідачем не виконано. Він неодноразово звертався до Відповідача із вимогою про повернення грошових коштів, проте Відповідач залишив його вимоги без розгляду. Через протиправну бездіяльністю Відповідача щодо виконання зобов'язань в частині повернення грошових коштів, позивач змушений звернутися до суду з метою захисту свої законних прав та інтересів. У зв'язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договорами позики в розмірі 25 000,00 євро. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав, однак подав заяву про визнання позову. У судовому засіданні [PERSON] та його представник позов визнали та не заперечують проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що на розгляді в Збаразькому районному суді Тернопільської області знаходиться справа № 598/196/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що, враховуючи, що вимоги про стягнення боргу за договорами позики заявлені позивачем лише після заявлення [PERSON] позовних вимог про поділ майна подружжя, близькі родинні стосунки Позивача та [PERSON], дає підстави вважати, що заявлений позов про стягнення боргу за договором позики є завідомо безпідставний та у спорі, що має очевидно штучний характер. Наведене вище у свій сукупності дає підстави сумніватися у достовірності договорів позики та розписок про отримання коштів, котрі зі слів Позивача є підставою для виникнення боргових зобов'язань відповідачів перед Позивачем, та відомостей, зазначених у даних документах, в т.ч. дат (періодів, строків) складення таких документів. До сьогодні жодних строкових та грошових зобов'язань з підстав укладення сторонами будь-яких правочинів, між Позивачем та [PERSON] не виникало. При цьому, будь-яких доказів, що такі кошти, отриманні [PERSON] в позику у позивача, використані [PERSON] в інтересах сім'ї, не наводяться, з огляду на що, вважаємо, такі боргові зобов'язання, набуті [PERSON] за час шлюбу, не можуть бути заявлені Позивачем до стягнення в солідарному порядку із [PERSON] Твердження ж Позивача про те, що за рахунок отриманих у позику коштів [PERSON] придбано транспортні засоби RENAULT MAGNUM 440,2003 р.в., RENAULT MAGNUM MO, 2000 р.в., SCHMITZ SFG 24, 2001 р.в., KOGEL SN 24, 1995 р.в., не відповідають дійсності та спростовуються наступним. Так, транспортний засіб - причіп SCHMITZ SFG 24, 2001 р.в., р/н [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] 08.09.2015, придбано подружжям за рахунок коштів, отриманих у позику в тітки [PERSON] - [PERSON], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], що може підтвердити свідок [PERSON], котра є матір'ю [PERSON] та сестрою [PERSON], та котра особисто домовлялася із [PERSON] про надання останньою коштів подружжю у борг. Крім того, транспортний засіб - RENAULT MAGNUM 440, 2003 р.в., р/н [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] 04.11.2015 p., придбано подружжям за рахунок коштів, отриманих від реалізації належного подружжю на праві спільної сумісної власності та зареєстрованого 29.09.2014 за [PERSON] транспортного засобу MERCEDESS-BENZ 413CDI, 2004 р. в., котрий 10.10.2015 знято з обліку та 15.10.2015 перереєстровано на нового власника. Транспортні засоби RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 р.в., р/н [NUMBER], та KOGEL SN 24, 1995 р.в., р/н [NUMBER], котрі зареєстровані за [PERSON] 21.07.2012, придбані подружжям задовго до реєстрації даних транспортних засобів за [PERSON], та до зазначених Позивачем дати укладення договору позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 18.07.2012 та розписки від 18.07.2012. Позивачем не наведено та не обґрунтовано отримання [PERSON] коштів у позику та використання [PERSON] таких коштів в інтересах сім'ї, а тому, така вимога про стягнення заборгованості солідарно з [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованою, недоведеною і не відповідає вимогам ст.ст. 13, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 13 ЦПК України, та не підлягає до задоволення судом. Разом з тим, [PERSON] своєї згоди у будь-якій формі, в тому числі письмовій, на укладення [PERSON] договорів позики та отримання у Позивача коштів у позику не надавала. Про факт укладення таких договорів їй до сьогодні відомо не було. Крім того, кошти в розмірі 25 000,00 Євро, котрі, начебто, отримані [PERSON]. Позивача, в інтересах сім'ї відповідачів не використовувалися у будь-який із можливих способів, та на що такі кошти витрачені (чи могли бути витрачені) [PERSON], [PERSON] не відомо. Відсутність згоди дружини позичальника за доворами позики на укладення таких договорів, котра, в розумінні ст. 65 СК України, обов'язковою для укладення такого роду договорів, вважаємо, що договір позики від 18.07.2012 та договір безпроцентної позики від 02.09.2015 між Позивачем та [PERSON] не укладено, та, відповідно, будь-яких зобов'язань за даними договорами між сторонами не виникало. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали відзив на позов та просять у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. При розгляді справи судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду витребувано докази. Ухвалою суду призначено експертизу та зупинено провадження у справі. Експертиза була не проведена. Ухвалою суду поновлено провадження у справі. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 18.07.2012 укладено між [PERSON] та [PERSON] Договір безвідсоткової позики на суму 10000 євро, що стверджується договором позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 18 липня 2012 року та розпискою від 18 липня 2012 року. П. 1.1, 2.3 даного договору передбачено, що [PERSON] (Позикодавець) передає [PERSON] (Позичальникові) безвідсоткову позику в сумі 10 000 Євро, для придбання вантажного автомобіля з причіпом з метою використання його в підприємницькій діяльності, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначену в даному Договорі. Позичальник зобов'язується повернути отримані за цим договором кошти в строк до 01 січня 2016 року. 02.09.2015 укладено між [PERSON] та [PERSON] Договір безвідсоткової позики на суму 15000 євро, що стверджується договором безпроцентної позики грошей від 02 вересня 2015 року та розпискою від 02 вересня 2015 року. П. 1, 4 даного договору передбачено, що [PERSON] (Позикодавець) передає у власність, а [PERSON] (Позичальник) прийняв 15000 євро, з зобов'язанням повернути таку ж суму до 01.09.2016 р., включно. Одержання позики пов'язано із здійсненням підприємницької діяльності позичальника для придбання ним вантажного автомобіля з причіпом. [PERSON] за кошти, які він отримав у власність за договором безпроцентної позики від 18.07.2012 в сумі 10 000 євро, був придбаний автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, зареєстровано за [PERSON], 21.07.2012, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в. зареєстровано за [PERSON], 21.07.2012, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER]. Також, [PERSON] за кошти, які він отримав у власність за договором безпроцентної позики від 02.09.2015 в сумі 15 000 євро, був придбаний автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, зареєстровано за [PERSON], 04.11.2015; причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., зареєстровано за [PERSON], 08.09.2015, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER]. Зазначені обставини встановлені з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] На момент отримання позики та придбання вантажних автомобілів та причепів, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] від 11.08.2016. 21.02.2018 було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зокрема, про поділ майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, автомобілів вантажних RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в., а також RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в.. Відповідачі [PERSON] до [PERSON] вищевказані транспортні засоби та причепи вважають спільним сумісним майном. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] суду пояснили, що дійсно у 2012 році [PERSON] позичив грошові кошти [PERSON] в сумі 10 000 євро, для купівлі вантажного автомобіля та причепу. За вказані кошти був придбаний на аукціоні та зареєстрований за [PERSON] вантажний автомобіль RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в.. З метою досягнення більшого прибутку від перевезення [PERSON] у 2015 році вирішено позичити у [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 євро, для купівлі вантажного автомобіля та причепу. За вказані кошти був пригнаний із закордону та зареєстрований за [PERSON] вантажний автомобіль RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в.. Вказані транспортні засоби використовувалися для перевезення товарів та отримання доходу. [PERSON] було відомо про отримання вказаних коштів на придбанням автомобілів. Кошти за договорами позики не були повернуті. Свідки [PERSON], та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] було відомо про отримання вказаних коштів на придбання автомобілів і вона приймала участь в перевезеннях, зокрема, вона здійснювала замовлення товарів для перевезення, а [PERSON] здійснював їх перевезення на вантажних автомобілях. Отриманий дохід вони витрачали на потреби своєї сім'ї, а також на ремонт автомобілів. Відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом не взято до уваги показання свідка [PERSON] про отримання [PERSON] та [PERSON] коштів у [PERSON] в сумі 4000 євро в липні 2015 році, на придбання причепу, оскільки отримання позики не було підтверджено письмовим договором позики. Суд погоджується з аргументами позивача щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів суму боргу, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Із статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договорами позики не виконав, і кошти позивачу у розмірі 25 000 євро, не повернув. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних правовідносин. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язків щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір [PERSON] в інтересах сім'ї. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені обставини справи, що кошти, отримані [PERSON] у позику в сумі 25 000 євро від [PERSON], використані в інтересах сім'ї, а саме - для купівлі вантажних автомобілів RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в., а також RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., які є спільною сумісною власністю та є об'єктом поділу між [PERSON] та [PERSON] Суд приходить до переконання, що договір позики укладено [PERSON] в інтересах сім'ї та вантажні автомобілі та причепи, які придбані за позичені кошти, використовувалися в інтересах сім'ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за договором позики. Доказів того, що кошти, отримані в позику, використані [PERSON] у власних цілях, а також того, що транспортні засоби було придбані за інші кошти, відповідач [PERSON] не надала та судом не встановлено. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідачів прав позивача щодо повернення позики, та вважає, що позов підлягає до задоволення та стягнення солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договорами позики в розмірі 25 000,00 євро, що складає 787 250,00 грн., згідно офіційного курсу встановленого Національним банком України, станом на 24 січня 2019 року. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідачів в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved