Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу майна подружжя. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 03.08.1974 року. У період шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] та дочка [PERSON] . За період шлюбу була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] в ЖБК «Мотозаводець-4». Відповідно до довідки КПКМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.08.2020 року, спірна квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2008 року. Відповідач не бажає в добровільному порядку оформити на позивача Ѕ частину квартиру, проте позивач має намір в подальшому здійснювати розпорядження своєю частино квартири на власний розсуд. На підставі викладеного, позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем в порядку поділу майна право власності на Ѕ частини вказаної квартири. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, оскільки позивачем не надано доказів порушення його прав, позов є безпідставним. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 03 серпня 1974 року між [PERSON] та [PERSON] , у Виконавчому комітеті Івківської сільської ради Старосинявського району Хмельницької області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 9, прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.15). З письмових матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 18.02.1985 року № 104/3 було видано ордеру на ім`я [PERSON] , сім`я якої складається з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] , донька, на право заняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до довідки від 05.12.2008 року № 10, яка видана ЖБК «Мотозаводець-4», 02 квітня 1991 року було сплачено пайові внески за квартиру [ADDRESS] у повному обсязі (а.с.7). Як вбачається з довідки від 18.08.2020 року про показники об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] має такі показники: загальна площа - 74,4 кв.м., житлова площа - 41,8 кв.м. (а.с.10). З інформаційної довідки від 21.08.2020 року Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 09.07.2008 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованого в Бюро 21.07.2008 року реєстрова книга д.218 за реєстровим № 651/31815 (а.с.9). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує - постанова ВС від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник відповідача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду докази на спростування доводів сторони позивача щодо визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , а також щодо розміру часток подружжя у вказаному майні. Таким чином, оскільки спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею - 74,4 кв.м. було набуто сторонами по справі за час перебування у шлюбі, що підтверджується доказами з матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача [PERSON] у розмірі 6238,89 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved