Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 04 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №22677; визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на його користь спірну квартиру. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що він на підставі договору купівлі - продажу від 10.02.2006 року є власником квартири [ADDRESS], яка незаконно була відчужена громадянину Ізраїлю [PERSON], що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року, яке набрало законної сили. Разом з тим, 04 грудня 2013р. спірна квартира була продана [PERSON] громадянину Ізраїлю - [PERSON]. Позивач вважає, що договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 04.12.2013 року, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також порушує його права, тому відповідно до ст.215 ЦК України просив визнати його недійсним. Також, позивач стверджує, що відповідно до ст.ст. 387, п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, він як законний власник, з володіння якого без його волі, незаконним шляхом вибула спірна квартира, має право її витребувати з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON]. Крім того, позивач зазначає, що незаконні дії [PERSON] щодо відчуження квартири [ADDRESS], яка належить йому, всупереч судовому рішенню у справі №2-2029/11, свідчать про те, що право власності на спірну квартиру не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача, з урахуванням поданих уточнень, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, надавши письмові заперечення по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача [PERSON], покази свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 10 лютого 2006 року позивач [PERSON] придбав у Виробничо-комерційного підприємства «UNIVERSAL STAR CO» квартиру [ADDRESS], про що було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори Савченко М.А. та був зареєстрованим в реєстрі за № 3 у -288 (а. с. 8-9 т.1). В подальшому, квартира №178 була відчужена громадянину Ізраїлю [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4184. У 2011 році [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними довіреності та договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], який був датований 07.09.2010р. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року у справі №2-2029/11 позов [PERSON] було задоволено, визнано недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровану в реєстрі під №2453 від 16.07.2010 року, яка уповноважила [PERSON] діяти від імені [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 07.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №4148 від 07.09.2010 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2011 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2011 року скасовано, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року залишено в силі. Також, судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 04.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №2267, квартира [ADDRESS] була продана відповідачем [PERSON] громадянину Ізраїлю - [PERSON]. Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права власності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки відповідачем [PERSON] здійснювались дії щодо відчуження квартири [ADDRESS], яка належить позивачу, всупереч судовому рішенню у справі №2-2029/11, зазначене свідчить про те, що його право власності на спірну квартиру не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України, за [PERSON] необхідно визнати право власності на зазначену квартиру. Відповідно до ст.378 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння. Враховуючи викладене та положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, суд вважає, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння законного власника [PERSON] поза його волею, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили, матеріалами кримінального провадження № 12014100060000261, а тому позовні вимоги про витребування спірної квартири у відповідача [PERSON] підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що її довіритель є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знав, що особа, у якої він придбав квартиру не мала права її відчужувати, спірну квартиру він оглядав та йому були передані ключі від неї, не відповідає встановленим у справі обставинам та наявним доказам. Так, допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON], зазначила, що вона з квітня 2007р. працює майстром ТОВ «Новобудова», яке здійснює технічне обслуговування будинку [ADDRESS] і їй відомо, що власником квартири [ADDRESS] зазначеного будинку є [PERSON], який через своїх представників вирішував питання щодо обслуговування та оплати квартири. Його представників вона знала особисто, ключі від квартири були лише у них і більш ніхто не міг потрапити до квартири. Приблизно в кінці 2013р. - початку 2014р. в будинок [ADDRESS] прийшли представники фірми по аварійному відкриттю дверей і мали намір відкрити квартиру позивача. З ними були особи, які назвались представниками нового власника. Оскільки вона знала, що квартира знаходиться під арештом, вона зазначених осіб не пустила і викликала міліцію. Крім того, їй відомо, що органами внутрішніх справ проводиться досудове розслідування за фактом заволодіння майном позивача - квартирами [ADDRESS],[ADDRESS]. Слід зазначити, що Верховним Судом України 24.11.2008 р. було проведено узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними і висловлено правову позицію, яка полягає наступному - якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Зазначена позиція також викладена в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 338 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 04.12.2013 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати в розмірі сплаченого ним судового збору в рівних частинах по 1827 грн.

Outcome: partial