Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділення у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. В обґрунтування позову вказував, що з 14 лютого 1994 року була приватизована квартира по [ADDRESS] разом з відповідачами, відповідно до свідоцтва про право на власність, однак при володінні майном на праві спільної сумісної власності, розмір частки кожного з співвласників є не визначеним, що не позбавляє права на виділ частки з майна, що належить особі на праві спільної сумісної власності, у натурі, тому був змушений звернутися до суду. Просить суд, виділити у натурі 25/100 часток із квартири [ADDRESS] , котра належить йому на праві спільної власності. В судове засідання позивач не з`явився, повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява, в якій прохав розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, в матеріалах справи наявна заява, в якій прохала розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій прохав розглядати справу без його участі, позов визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилали. Про причину неявки відповідач суд не повідомив. Окрім цього відповідач також викликався, шляхом розміщення інформації на веб-сайті Полтавського районного суду Полтавської області, веб-портал «Судова влада Ураїни». Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є одним із власників квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 14 лютого 1994 року, № 59. Відповідно до якого квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (позивач) (а.с.8). Право власності зареєстровано в Полтавському КП «Інвентаризатор» на праві приватної власності, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 2 за № 357 від 14 лютого 1994 року. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вказано в ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, частки в квартирі [ADDRESS] , набутої внаслідок приватизації, учасниками спільної сумісної власності не визначено. Звертаючись з даним позовом позивач просить визначити його частку майна у спільній сумісній власності. Оскільки спірна квартира передана у спільну сумісну власність чотирьом співвласникам без визначення їх часток, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 25/100. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved