Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ПАТ «ДельтаБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним (а.с.1-7). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 30.09.2010 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 001-07531-300910 (надалі Договір). Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь\~яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно умов Договору позивачу було відкрито картковий рахунок №26254903895328 в національній валюті України гривні та надано платіжну картку, а також ПІН-код до картки, здійснення обслуговування держателя платіжної картки передбачено на умовах викладених в Тарифному пакеті Новий партнерський ХL, що міститься в Додатку № 1 до Договору. Позивач зазначає, що підписання кредитного Договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку Банку, а саме: порушення Закону України «Про захист прав споживачів», яке виразилось у невиконанні переддоговірної роботи з Позичальником, введення в оману, яке виразилося у ненаданні у повному обсязі інформації. Порушено правила встановлені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 щодо надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Порушено вимоги щодо шрифту тексту, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», що унеможливило ознайомлення з тарифами під час підписання кредитного Договору, оскільки розібрати текст без окулярів чи лупи не можливо. В порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, яке виразилось в неотриманні від позивача письмового підтвердження про ознайомлення з такою інформацією, хоча в п.5.17 Договору міститься умова про те, що Держатель стверджує, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов Кредиту за договором. Крім того, за умови Договору складено таким чином, що дискримінує Клієнта по відношенню до Позичальника, яке виражається в тому, що умови договору не дають права позичальнику відстояти свої інтереси щодо підняття відсоткової ставки банком, про згоду на запропоновані Банком умови, про повернення достроково всього кредиту, клієнт фактично не має права відмовитися від договору, у Клієнта виникає обовязок розірвати договір і відповідно одразу погасити кредит. Крім того, позивач зазначає що в тексті Договору банк заявляє про розкриття банківської таємниці у власних комерційних інтересах, що на думку позивача є порушенням, оскільки письмової згоди на це він не надавав, Законом України «Про банки та банківську діяльність» не передбачено розкриття банківської таємниці інакше як по письмовому запиту обмеженого кола установ, оскільки це є банківською таємницею, та Згідно Закону України» Про захист прав споживачів» персональні дані можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача. Також позивач зазначає, що під час укладання Договору, він повністю поклався на працівника банку довіряючи його професіоналізму, на його розяснення, що призвело до невірного сприйняття умов Договору, так як працівник банку не розяснив усіх положень договору. Крім того, відсутній розпис загальної вартості кредиту. Договір не містить умов про відповідальність банку. Також, позивач зазначає, що під час підписання Договору він не бачив довіреності інспектора на право укладати такі Договори, що на думку позивача дає підстави вважати, що договір підписано не уповноваженою особою. Всі ці недоліки, як зазначає позивач, він побачив після того, як отримав повідомлення від відповідача про невиконання ним умов Договору та вивчення положень нормативних актів, що регулюють питання надання споживчих кредитів. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №001-07531-300910 від 30.09.2010 року укладений між ним та ПАТ «ДельтаБанк». У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, до суду від позивача надійшла письмова заява про відкладення розгляду справи (а.с.152-153) У судове засідання, яке проводиться у режимі відеоконференції із Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, представник відповідача, яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.149) - [PERSON] зявилась Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності позивача та представника позивача, судом встановлено наступне: Згідно ч.1 ст.169 ЦК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених\~статтею 157 цього Кодексу: протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня\~відкриття провадження у справі, а справи про\~поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням\~сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд\~ухвалою\~може подовжити розгляд справи, але не більш як на\~п'ятнадцять днів, у разі, у тому числі, першої неявки\~в судове засідання\~сторони\~або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Так, згідно із матеріалами справи, позивач по справі [PERSON] у судові засідання не зявлявся, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності за присутності його представника за довіреністю [PERSON] У судове засідання 14.06.2016 року представник позивача [PERSON] не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином (а.с.113). Згідно ч.2 ст.169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Змістом ст.169 ЦК України, суд розглядає справу за відсутності позивача, якщо судом причини пропуску позивачем судового засідання будуть визнано не поважними. Так, позивачем надано заяву про відкладення слухання справи вх.№5053 від 06.06.2016 року, в якій ним зазначено, що справу призначено на 16.06.2016 рік, однак у судовому засідання 11.05.2016 року було оголошено перерву до 14.06.2016 року (а.с.111-112), про що було відомо представнику позивача (а.с.113), крім того, у доданому до заяви копії (мовою оригіналу російською) «Посадочного документа», зазначено дату відправлення поїзду: 18.06.2016 рік, тобто за чотири дні після дати призначення справи до розгляду у суді. Крім того, справа до суду на розгляд надійшла 18.12.2015 року, перше судове засідання по справі призначалося на 21.01.2016 рік, тобто з зазначеного часу, справа у провадженні перебуває понад пять місяців. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що у позивач по справі мав можливість прибути у судове засідання та вважає, зазначені позивачем у заяві причини відкладення розгляду справи не поважними, а дії позивача такими, що направлені на затягування розгляду позовної заяви. Вислухавши думку представника відповідача та з урахуванням зазначеного, суд вважає можливим у відповідності до ст.169 ЦПК України, розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 11.05.2016 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача, яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.149) - [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала суду пояснення та просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а також надала до матеріалів справи письмові заперечення на позовну заяву (а.с.36-42). Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне: Між позивачем та відповідачем було укладено 30.09.2010 року кредитний договір №001-07531-300910, який було узгоджено між сторонами, про що свідчать підписи (а.с.7-8) та за яким позивачу було відкрито картковий рахунок та надано Кредит. За даним Договором, станом на 04.02.2016 рік, за позивачем рахується заборгованість у загальному розмірі 45943,47 грн., яка складається з тіла кредиту 25860,75 грн., відсотків 19857,72 грн., пені 225,00 грн. (а.с.47), також, позивачем було надано письмовий Дозвіл на зберігання, використання та поширення інформації щодо себе в будь-які бюро кредитних історій, учасником яких є банк, а також надано згоду Банку на розкриття третім особам інформації, яка містить банківську таємницю щодо нього, що підтверджено підписом на дозволі (а.с.48), також підписом позивача підтверджується: ознайомлення його з умовами надання кредитної картки (а.с.147), з тарифами на обслуговування картки (а.с.148), позивачем заповнено та підписано анкету позичальника (а.с.146). Відповідачем надано документи на право здійснювати банківські операції на час укладання з позивачем кредитного договору (а.с.117-145, 154-157). При вирішенні спору суд виходить з наступного: Згідно ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу Згідно ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з частинами 1-3 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~ст.1055 ЦК України,\~кредитний договір складається у письмовій формі. Згідно ч.1 та ч.3 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1\~ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 , банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. В п.1.2. Договору, зазначено, що Держателю ( позивачу по справі ) відкрито картковий рахунок в національній валюті України гривні, на умовах викладених в тарифному пакеті « Новий Партнерський ХL», що містяться в Додатку №1 до цього Договору та згідно з умовами цього Договору, Умовами надання Картки і Правил. Згідно п.1.3. Договору, Держателю надано Кредит в загальному розмірі кредитної лінії 30000 грн. та на день укладання цього Договору встановлено ліміт кредитної лінії на Рахунку в сумі 8000.00 грн. Також в цьому пункті Договору зазначено, що ліміт Кредитної лінії розраховується банком самостійно, перегляд та/або зміна ліміту Кредитної лінії/загального розміру Кредитної лінії здійснюються у відповідності до внутрішніх процедур банку та умов цього Договору, та зазначено, що в даному випадку Сторони погодились про те, що Додаткова угода щодо зміни ліміту Кредитної лінії/загального розміру кредитної лінії між сторонами не складається. А згідно п.1.4. Договору, якщо Держатель не погоджується зі зміною Кредитної лінії/загального розміру Кредитної лінії, він зобовязаний не пізніше 10 календарних днів про зміну ліміту Кредитної лінії/загального розміру Кредитної лінії повідомити про це Банк шляхом надання письмової заяви, у разі відсутності такої заяви новий ліміт Кредитної лінії/загального розміру Кредитної лінії вважаються погодженими Держателем. Крім того в п.3.15. Договору зазначено: якщо Держатель не згоден з новими Тарифами має право розірвати цей Договір, повідомивши письмово Банк про це у відповідності до умов та правил, а п.3.16 передбачено, що при неотриманні Банком від Держателя письмового повідомлення, у строки визначені Правилами, нові Тарифи вважаються погодженими з моменту їх введення. Позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до Банку з письмовими заявами відповідно до пунктів 1.4., 3.15., 3.16. Договору. Крім того, судом встановлено, що оформленню Договору передувало заповнення позивачем [PERSON] позичальника (а.с.146), в якій зазначено дату її складання: 30.09.2010 рік, анкетні дані Позичальника (позивача по справі), а саме: номер, серія паспорта, коли та ким видано, дату та місце народження, адресу проживання, [INFO], професія, сімейний стан позивача середньомісячні доходи/витрати, а також виявлено побажання Позивача щодо розгляду можливості надання йому Банком кредиту на умовах викладених в Договорі по кредитуванню, укладання з ним договору про кредитування, відкриття позичкового рахунку в українській гривні, здійснення кредитування на загальних умовах кредитування, що погоджені з ним та зазначені в Договорі, а також Позивачем надано згоду з Умовами Договору і зобовязання їх виконання та стоїть підпис Позивача по справі, тобто, Позичальник (позивач по справі) розписався за отримання ним інформації передбаченої п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Отже, перед тим, як підписати Договір, Позивач вже мав можливість, скористуватися своїми правами щодо волевиявлення з укладання або відмови в укладання Договору та скористувавшись своїм правом уклав Договір із Банком. Також, у пункті 3.4 та підпунктах 3.4.1, 3.4.2 Договору, який було підписано позивачем, зазначено: Держатель доручає Банку здійснювати з Рахунку договірне списання грошових коштів, які: складають суми заборгованості (суми кредитів, нарахованих процентів, комісій, плат, штрафних санкцій, тощо), які виникають за цим Договором та/або Кредитними договорами, укладеними між Сторонами; складають плату за надані Банком послуги з розрахунково-касового обслуговування в розмірі та строки, передбачені Правилами та Тарифами. Крім того, в п.5.17 Договору зазначено: «Підписанням цього Договору Держатель підтверджує, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання Кредиту за Договором, а саме щодо сукупної вартості Кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) Банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням Кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання Кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). Тобто, уклавши кредитний договір у письмовій формі та підписавши його, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що Договір, Умови надання Кредитної картки тарифний пакет «Новий Партнерський ХL» та Тарифи на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Новий Партнерський ХL» містять дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, щомісячну суму необхідного платежу, порядок погашення, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, право дострокового виконання зобовязань за договором та його умови, які було підписано позивачем по справі ще у 2010 році. Тобто, позивач по справі (Держатель картки) був ознайомлений з усіма умовами кредитування зазначеними як у Договорі так і в умовах викладених в Тарифному пакеті «Новий Партнерський ХL» і в Умовах надання Кредитної картки Тарифний пакет «Новий Партнерський ХL» - ще у 2010 році, однак звернувся до суду лише 18.12.2015 року. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. В п.5.1. Договору зазначено, що його підписання засвідчує, що Держатель ознайомлений з усіма Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обовязковими до застосування до відносин які виникли на підставі цього Договору, а згідно п.5.2. Договору, він набрав чинності здати його укладання Сторонами та діє до повного виконання зобовязань за цим Договором. Тобто, як зазначено вище, позивач був ознайомлений з умовами Договору, на момент укладення проти них не заперечував, доказів, що позивач не усвідомлював своїх дій під час укладання Договору суду не надано, крім того, встановлено, що підписанню Договору передувало заповнення Анкети, яку було підписано позивачем, наступним кроком було підписання Договору між сторонами, що також було зроблено позивачем, з чого суд робить висновок про те, що позивач усвідомлював свої дії щодо укладання Договору з відповідачем, у суду відсутні докази того, що за весь період з моменту підписання Анкети та укладення Договору позивач звертався до Банку з відмовою від Договору, отже суд ставить під сумнів посилання позивача на не правильне сприйняття Договору, відсутність можливості належним чином оцінити послуги та можливі негативні наслідки укладання Договору на це також вказує і строк з моменту підписання Анкети та укладання Договору 30.09.2010 року до моменту звернення позивача до суду 18.12.2016 рік, оскільки доказів того, що позивач не користувався грошима за Картковим рахунком увесь цей період, або відмовився від користування грошима за картковим рахунком суду також не надано. Як встановлено, при укладання спірного правочину, сторони погодили його умови, позивач, своїми підписами, засвідчив, що надана йому Банком інформація є повною, доступною і достовірною, позивач не оскаржував й не порушував питання про розірвання Договору протягом усього часу, тобто не вважав його умови несправедливими та такими, що порушують його права. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другої сторони. Крім того, згідно ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які ж несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязку на шкоду позивача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування\~Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Судом встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору Банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами 2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, порядок розрахунків, відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив, що згідно з п.5.11 Договору отримав копію даного договору, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання Банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав Договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами Договору; на момент укладення Договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за Договором, що свідчить про прийняття позивачем таких умов Договору, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що Договір суперечить\~Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як зазначено у Довідці від 04.02.2016 року, заборгованість по Договору є простроченою (а.с.47) Згідно\~ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до статті 625 ЦК України, божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не знайшов підстав вважати Договір недійсним з підстав зазначених позивачем, суд вважає, що вимоги позову є безпідставними, а тому слід відмовити у повному обсязі в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. Крім того, відповідачем в запереченнях, також заявлено про застосування строку позовної давності. Згідно\~ст.267 ЦК України,\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.\~ Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.\~252,\~255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Позивач оскаржив Договір з підстав невідповідності їх вимогам закону на момент укладення 30.09.2010 рік, тобто, перебіг позовної давності для нього почався від дня, коли останній уклав Договір 30.09.2010 рік, саме тоді він довідався або міг довідатися про порушення свого права. З огляду на те, що позов про оскарження договорів позивач подав лише 18.12.2015 року, то він пропустив установлений законом строк позовної давності. Разом з тим, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на не доведення стороною позивача вимог позову та відмову в позові по суті, суд не вбачає підстав для відмови в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed