Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] 7500 доларів США у зв'язку із невиконанням умов договору доручення, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову посилався на те, що 27.06.2012 року між сторонами у справі укладено усний договір доручення, на виконання якого позивачем на ім'я відповідача видано довіреність. За вказаним договором відповідач повинен був вчинити дії щодо оформлення на праві приватної власності за позивачем будинок [ADDRESS]. На виконання вказаного договору доручення 19.11.2012 року позивачем передано відповідачу грошові кошти у розмірі 7 500 доларів США. Однак, жодних дій відповідач на виконання вказаного договору доручення не вчинив, грошові кошти не повернув, чим порушив права позивача та завдав йому моральної шкоди. У судовому засіданні позивач, його представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, вказали, що грошові кошти відповідач отримав за вчинення дій, пов'язаних із закриттям кримінальної справи, порушеної відносно позивача. Оскільки зобов'язань щодо оформлення на праві власності за [PERSON] будинку виконати не міг, відмовився від їх виконання про що у свій час повідомив позивачу. Також проси застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 27.06.2012 року [PERSON] на ім'я [PERSON] видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорною Л.В. за реєстровим номером 1949, зі строком дії до 27.06.2015 року, відповідно до змісту якої позивач уповноважив відповідача вести судові справи та представляти інтереси в усіх судах України. Згідно з ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Положеннями ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Положеннями ч.1 ст.1004 ЦК України передбачено, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазнає видана останнім 27.06.2012 року довіреність на ім'я відповідача містить чітко визначені юридичні дії, які має вчиняти повірений. При цьому, також стверджує, що сторонами спору при укладенні договору доручення чітко визначено завдання доручення та дії, які повинен був вчинити повірений [PERSON], а саме - здійснити усі необхідні дії та зареєструвати за позивачем право власності на будинок. Звертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що із письмових доказів, наданих стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог, матеріали цивільної справи містять лише копію довіреності від 27.06.2012 року та копію розписки від 19.11.2012 року про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 7500 доларів США. Жодних інших доказів матеріали цивільної справи не містять та стороною позивача в розпорядження суду не надано. Аналізуючи надану копію довіреності від 27.06.2012 року, суд зазначає, що вказана довіреність видана на ведення судових справ, має загальний характер, в останній не конкретизовано ані дії повіреного, окрім загальних прав та обов'язків, визначених Цивільним процесуальним кодексом України для учасника судового процесу, ані ідентифіковано судової справи, в якій мав би [PERSON] представляти інтереси [PERSON] Не надано в розпорядження суду і доказів, які б свідчили про звернення [PERSON] до судових установ з будь-якими позовами, чи до інших установ, що стосувались оформлення права власності на будинок. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд зазначає, що встановленими в ході судового розгляду можливе вважати лише обставину укладення між сторонами спору усного договору доручення та видання позивачем відповідачу довіреності на представництво його інтересів в судах України. Однак, встановити обставини щодо того, які саме конкретні дії був уповноважений у 2012 році вчинити відповідач за дорученням позивача, а так само встановити та перевірити доводи позивача щодо порушення відповідачем умов договору доручення, суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останнім обставини в розпорядження суду не надано, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та усних поясненнях позивача. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 7500 доларів США у зв'язку із невиконанням умов договору доручення. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом. Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність незаконних дій або бездіяльності відповідача, якими б [PERSON] завдано моральних страждань. В частині заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до положень Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ст. 257 ЦК України може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed