Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що 01 березня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 7000 дол. США (що еквівалентно 57400 грн.), а відповідач зобов'язувався повернути вказану суму грошових коштів до вересня 2013 року. Вказував на те, що у вказаний в розписці строк відповідач борг не повернув та ухиляється від виконання свого зобов'язання, на його вимогу оформлену листом від 12.11.2013 року про повернення боргу жодним чином не реагує, у зв'язку з чим йому також спричинена моральна шкода, яка виразилась у моральних переживаннях через порушення права на повернення своїх грошових коштів, що призвело до сімейних сварок, втрати можливості ведення активного способу життя та необхідності відвідувати юридичні консультації та збирати документи для звернення до суду з позовом. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 57 400 грн., моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. Посилався на те, що 01 березня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, а саме автобуса марки МАN 10.180 державний номер [NUMBER], 1992 року випуску, вказаний договір був оформлений нотаріально посвідченим дорученням в порядку передоручення та на підтвердження укладення вказаного договору купівлі-продажу він надав [PERSON] розписку, завірену його печаткою як приватного підприємця про зобов'язання сплатити грошову суму в розмірі 7 тис. дол. США до вересня 2013 року. Вказував на те, що під час купівлі вказаного вище автобусу він сплатив [PERSON] 10000 дол. США в якості авансу, а про сплату решти суми, а саме 7000 дол. США написав зазначену вище розписку. Окрім того, зазначав, що [PERSON] не являвся власником автобусу, який він продавав, а діяв на підставі довіреності, у зв'язку з чим ними було укладено договір передоручення відповідно до якого повіреними виступав він та [PERSON]. При відчуженні автобусу продавець [PERSON] запевнив, що автобус перебуває в належному стані, готовий до експлуатації та перевезень пасажирів, проте в подальшому виявилось, що автомобіль має низку дефектів, про наявність яких продавець (довіритель) його не повідомив, у зв'язку з чим [PERSON] зверталась до [PERSON] з заявою про повернення суми авансу в розмірі 10000 дол. США та наданої позивачем за зустрічним позовом розписки на суму 7000 дол. США, а взамін вона зобов'язувалась повернути автобус в тому стані в якому він був придбаний, проте на вказану заяву відповідач за зустрічним позовом не відреагував. Вважає, що [PERSON], не повідомивши про недоліки товару, який він продає, ввійшовши до нього в довіру та зловживаючи довірою, заволодів його майном, а саме грошовими коштами в розмірі 10000 дол. США, що еквівалентно 80240 грн., які останній зобов'язаний повернути. У зв'язку з наведеним просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 10000 дол. США, що еквівалентно 80240 грн. та в подальшому ним були змінені позовні вимоги та просив визнати недійсним та розірвати договір купівлі-продажу автомобіля та розірвати а також застосувати наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) первісний позов підтримав, зустрічний не визнав та пояснив, що він розмістив оголошення про продаж автобуса в мережі Інтернет, який ним був придбаний рік тому у громадянина на прізвище [PERSON] на підставі довіреності, та на вказане оголошення відізвався відповідач [PERSON], який особисто приїхав та оглянув вказаний автомобіль, після чого вони дійшли згоди про ціну та домовились, що купівля-продаж транспортного засобу буде здійснена за 17000 дол. США, при чому 10000 дол. США відповідач сплатив відразу, а про оплату решти він надав відповідну розписку в якій зобов'язувався сплатити залишок в розмірі 7000 дол. США до вересня 2013 року. У зв'язку з досягненням домовленості вони поїхали до нотаріуса та оформили довіреність на ім'я відповідача та [PERSON]. Вказував на те, що саме внаслідок укладеного договору купівлі-продажу у відповідача виник борг в розмірі 7000 дол. США, оскільки останній не в повній мірі сплатив домовлену між ними вартість автомобіля. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив задовольнити зустрічний та пояснив, що між ним та [PERSON] 01 березня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу та на підтвердження переходу до нього прав на вказаний транспортний засіб [PERSON] було оформлено довіреність на його ім'я та на ім'я [PERSON]. Купівля автобусу була здійснена за обумовленою ціною в розмірі 17000 дол. США, при цьому 10000 дол. США він сплати відразу в якості авансу, а решту зобов'язувався виплатити до вересня 2013 року про що написав відповідну розписку. Відразу після купівлі автобусу в процесі його експлуатації [PERSON] виявив серйозні дефекти та недоліки в його роботі, у зв'язку з чим телефонував позивачу з вимогою повернути йому гроші в розмірі 10000 дол.США, а взамін він зобов'язувався повернути придбаний автомобіль, на що [PERSON] відреагував агресивно та відмовився. Представник позивача за первісним позов надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив первісний позов задовольнити та в задоволенні зустрічного відмовити. Представник відповідача за первісним позовом надав суду пояснення аналогічні змісту зустрічної позовної заяви, яку просив задовольнити з підстав викладених у ній та в заяві про уточнення позовних вимог, а в задоволенні первісного позову просив відмовити. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, просила задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був присутній під час укладення договору купівлі-продажу між сторонами та йому відомі обставини його укладення, зокрема те, що [PERSON] не маючи достатньої кількості грошей, надав [PERSON] спочатку 10000 дол. США за купівлю автомобіля, а решту - 7000 дол. США зобов'язувався сплатити до вересня 2013 року, про що написав в його присутності розписку. Перебуваючи в офісі нотаріуса, під час укладення сторонами угоди, він вважав, що сторони підписують договір купівлі-продажу, оскільки [PERSON] пояснював нотаріусу, що він продає автобус, а [PERSON] його купує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює разом з [PERSON] та спеціалізується на механіці, тобто ремонті автомобілів, зокрема він вказував на те, що придбаний [PERSON] у [PERSON] автобус був не справний, оскільки після першого його рейсу було виявлено дефекти та було зламано раму основи автобуса, у зв'язку з чим вказаний транспортний засіб на рейс не випускали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він оглядав спірний транспортний засіб перед його купівлею, але при такому огляді, який був ним проведений виявити недоліки товару не представилось можливми та про наявність дефектів стало відомо лише після виконання рейсу. В подальшому автобус був не придатним для використання у роботі, а також він вважає, що [PERSON] продаючи автобус знав про його недоліки проте навмисно про них не повідомив з метою пришвидшення продажу вказаного транспортного засобу. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що відповідно до копії технічного паспорту автобус марки МАN 10.180 державний номер [NUMBER], 1992 року випуску належить на праві власності [PERSON] (а/с 19). Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Так, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, таким чином на підставі довіреності здійснюється представництво. Відповідно до копії довіреності від 13.04.2012 року громадянин [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися на власний розсуд (в тому числі експлуатувати, продавати, обміняти, здати в оренду, заставляти) належним йому транспортним засобом, а саме автобусом марки МАN 10.180 державний номер [NUMBER], 1992 року випуску (а/с 77). В подальшому [PERSON] на підставі довіреності від 01.03.2013 року уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися на власний розсуд вказаним транспортним засобом, та вказаний правочин був зареєстрований приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] (а/с17,18,48). Так, відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Окрім того, судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 01.03.2013 року [PERSON] зобов'язувався до вересня 2013 року виплатити [PERSON] 7000 дол. США за купівлю транспортного засобу, а саме автобусу марки МАN 10.180 державний номер [NUMBER] (а/с 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами не було укладено договору позики, оскільки вчиненні сторонами дії не відповідають змісту ст. 1046 ЦК України та факту передачі грошей від позикодавця позичальнику не відбулось. Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що зазначена вище розписка [PERSON] була надана [PERSON] в забезпечення виконання іншого зобов'язання, тобто сплати грошових коштів за отриманий ним автобус, таким чином правова природа боргової розписки, на яку посилається позивач за первісним позовом як на підставу задоволення своїх вимог не відповідає вимогам параграфу №1 глави №71 ЦК України та не містить ознак договору позики. Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін. Таким чином, враховуючи вище викладене, а також предмет та підстави первісного позову, суд приходить до висновку, що в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не доведена наявності між сторонами договірних відносин, які випливають із договору позики, а також щодо завданої йому моральної шкоди внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань саме за договором позики. Відмовляючи в задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог до предмету спору [PERSON] про визнання договору недійсним та його розірвання, а також застосування наслідків недійсності правочину, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Судом встановлено, що укладаючи 01.03.2013 року договір доручення на підставі передоручення, сторони мали на меті укласти договір-купівлі продажу автобусу марки МАN 10.180 державний номер [NUMBER], 1992 року випуску. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто між сторонами виникають права та обов`язки, але не ті, що випливають із змісту правочину, проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що між сторонами виникли взаємні права та обов'язки, які випливають саме зі змісту договору купівлі-продажу. Так, довіреність на ім`я позивача за зустрічним позовом була видана на право розпорядження автомобілем, сплата ним коштів при видачі довіреності в такому випадку може свідчити лише про можливу домовленість сторін про те, що кошти виручені від продажу автомобіля залишаться у особи, яка видала довіреність, проте зазначена обставина не свідчить про домовленість сторін на укладення договору купівлі - продажу автомобіля саме між ними, оскільки відповідач за зустрічним позовом діяв також на підставі довіреності, виданої власником автомобіля та, отримавши довіреність на розпорядження автомобілем не став власником цього автомобіля. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України, згідно з якою представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також інших осіб, встановлених законом і не міг стати стороною за договором купівлі - продажу цього автомобіля. Таким чином, діючи на підставі довіреності [PERSON] в розумінні ч. 3 ст. 238 ЦК України не міг вчиняти дій на свою користь, окрім того оформлення договору купівлі - продажу автомобіля шляхом видачі довіреності не відповідає вимогам законодавства. Видачу довіреності на транспортний засіб без укладення договору купівлі - продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» юридичні та фізичні особи або їхні представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Окрім того, відповідно до вимог п. 7 та п. 8 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якими для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, серед інших документів додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться. Як вбачається з матеріалів справи сторони не визначили питання про зняття автомобіля з обліку, сплату податків, платежів за огляд автомобіля, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, а також про оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку, а тому відповідно не досягли всіх істотних умов, визначених законом для укладення договору купівлі - продажу. Оскільки автомобіль на час видачі довіреності не був знятий з реєстраційного обліку, не було сплачено відповідні податки та збори договір купівлі - продажу не міг бути укладений, а тому суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір доручення на право користування та розпорядження автомобілем, [PERSON] за довіреністю не набув права власності на автомобіль. Таким чином, в даному випадку відсутні ознаки укладення договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту уточнених позовних вимог вбачається, що позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ним та відповідачем, проте в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів того, що факт укладення договору купівлі-продажу взагалі відбувся та що між сторонами виникли взаємні права та обов'язки передбачені даним видом правочину. Частиною 3 ст. 154 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, накладений ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.12.2013 року арешт на автомобіль марки ВАЗ 2106 д.н.[NUMBER] кузов № [NUMBER] та автомобіль марки ПАЗ 32051 д.н. [NUMBER] кузов № [NUMBER] слід скасувати. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed