Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення суми. Відповідач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. [PERSON] у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності та винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 20000 грн. та понесені судові витрати по справі. При вирішенні питання про задоволення зустрічного позову покладалися на розсуд суду. [PERSON] у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності та припинити право власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0399 га, кадастровий номер 1210100000:08:233:0015, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на земельну ділянку, площею 0,0399 га, кадастровий номер 1210100000:08:233:0015, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити, та задовольнити у повному обсязі зустрічну позову заяву [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 03.10.2011р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1008, відповідно до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про проведення прилюдних торгів (аукціону) по реалізації арештованого майна від 27.09.2011р., [PERSON] - на праві власності на земельній ділянці площею 414 кв.м. належить майно: домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. Д-2, загальною площею 183,6 кв.м., житловою площею 98,3 кв.м., Е- вбиральня, №1-4, І- споруди, що раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 7108, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 17599858 від 10.02.2014р. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком (п. 36 Порядку). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Однак, державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 414 кв.м., на якій розташоване належне йому домоволодіння неможливо провести за відсутності документів, що підтверджують перехід права на земельну ділянку, оскільки згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку від 24.03.2011р., виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28.04.2010р. № 418/56, земельна ділянка площею 0,0399 га кадастровий № 1210100000:08:233:0015, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS], належить [PERSON] Зазначена земельна ділянка була передана йому для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS]. Наведені норми ЦК України та ЗК України знайшли своє підтвердження у вигляді офіційних роз'яснень, наведених у постанові Пленуму ВСУ з питань застосування земельного законодавства. Так, згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004р. (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010р. № 2) - вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: пп. «ґ» «… З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 р. № 1702-VІ». З огляду на положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 05.11.2009р. № 1702-VІ - у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, до [PERSON] перейшло право власності й на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника ([PERSON]І.), що є підставою для звернення до суду з цим позовом. 01.10.2014р. між [PERSON] до [PERSON] був укладений договір оренди №3/14, оскільки [PERSON] не визнається право власності за [PERSON] на орендоване ним нерухоме майно, останній змушений звернутися з зустрічним позовом до суду. Частиною 5, ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що підставою реєстрації прав на нерухоме майно є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 392 ЦК України вказує, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не надано жодного доказу та підтвердження оплати позивачем орендної плати, не надано Акта-приймання передачі майна. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути сплачений ним при подачі позову судовий збір.

Outcome: approved