Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилався на те, що на земельній ділянці по [ADDRESS] , які належали [PERSON] та [PERSON]. 24 грудня 1985 року було розділено земельну ділянку між [PERSON] та [PERSON] на підставі акту КП «Дніпропетровське МБТІ». Приймальною комісією Амур-Нижньожніпрвоської районної ради встановлено, що забудовником житлового будинку Б-1 є [PERSON], яка померла [INFO] року. Таким чином, після її смерті залишилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] Спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] є [PERSON], який прийняв спадщину фактично, оскільки став проживати у даному домоволодінні, однак свої спадкові права не оформив. Позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON], однак свідоцтво про право на спадщину не отримала через відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння. Посилаючись на дані обставини, позивач [PERSON] просив суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, на домоволодіння [ADDRESS], та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року. В судове засідання позивач не з'явився, представником позивача [PERSON] надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечувала. Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] , які належали [PERSON] та [PERSON]. 24 грудня 1985 року було розділено земельну ділянку між [PERSON] та [PERSON] на підставі акту КП «Дніпропетровське МБТІ». Актом приймальної комісії Амур-Нижньожніпровської районної ради від 05.09.1986 року встановлено, що забудовником житлового будинку Б-1 є [PERSON]. Згідно з довідкою голови квартального комітету №9 від 19.10.2015 року, [PERSON], [INFO], по день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року, після її смерті залишилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. Правовідносини із забудови індивідуального житлового будинку в зазначений час були врегульовані Цивільним Кодексом УРСР, який Постановою Центрального Виконавчого Комітету УРСР від 18.12.1922 введений в дію з 01.02.1923 року, статті 52, 54 зазначеного Кодексу передбачали розрізнення приватної власності від державної - націоналізованої та муніципалізованої, кооперативної власності, та передбачено, що предметом приватної власності може бути, у тому числі, усяке майно, не виключене з цивільного обігу. Відповідно ст. 73 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, строк будівництва житлового будинку встановлювався не більш одного року з дня укладення договору про право забудови. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року встановлено, що кожний громадянин та кожна громадянка СРСР мають право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок для чого здійснюється відвід земельних ділянок в безстрокове користування. Відповідно до вказаного Указу Радою Міністрів СРСР від 26.08.1948 року прийнято Постанову, п.2 якої передбачено, що побудовані на відведених під будівництво індивідуальних житлових будинків земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Таким чином, діюче у вказаний період цивільне законодавство передбачало право особистої приватної власності на таке майно, як індивідуальний житловий будинок. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] року, тобто до 1 січня 2004 року, до правовідносин зі спадкування майна останнього застосовується Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. Відповідно до вимог ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] у передбачений законом термін із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після померлої [PERSON] не звернувся, однак фактично прийняв спадщину, оскільки став проживати в будинку та користуватися ним, що підтверджується матеріалами справи. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 жовтня 2015 року відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки останнім не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у зв'язку з тим, що реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] не проведено. Розглядаючи справу, суд вважає, що позивач використав позасудовий шлях оформлення спадкових прав і отримав відмову. В матеріалах справи достатньо доказів набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] та фактичного прийняття спадщини після її смерті [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, а саме: встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом; визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає судові витрати віднести на рахунок сторони, яка їх понесла, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: approved