Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Він та відповідач по справі - [PERSON] перебували у шлюбі з 29 березня 1990 року до 12 вересня 2015 року. З 1992 року вони разом проживали в квартирі [ADDRESS], до якої вселилися на підставі відповідного ордеру на житлове приміщення, а з 2000 року - в квартирі [ADDRESS], яку вони обміняли на вищевказану квартиру [NUMBER]. Вказана квартира [NUMBER], що є гуртожитком, належить до комунального житлового фонду та до теперішнього часу є неприватизованою. Позивач зазначає, що після вселення до даної квартири він на підставі договору довічного утримання став власником 11/100 часток житлового будинку [ADDRESS] які становлять квартиру № 4 цього будинку. Проте, оскільки зазначена квартира не відповідає санітарно-технічним умовам та є непридатною для проживання, а позивач не має коштів на її обладнання, він після розірвання шлюбу залишився проживати в квартирі [ADDRESS], де до теперішнього часу знаходяться його речі та він отримує поштову кореспонденцію. Натомість з початку 2017 року [PERSON] чинить перешкоди позивачу в користуванні житлом, а саме не пускає його до квартири, змінила замки на вхідних дверях, чим порушує його право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приписи ст. 47 Конституції України, ст. ст. 310, 311 ЦК України, ст. ст. 9, 64 ЖК України, позивач просить суд його позовні вимоги задовольнити та по-перше, зобов'язати [PERSON] та [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON], не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS]; по-друге, вселити його до вищевказаної квартири, а по-третє, стягнути з відповідачів на його користь судовий збір у сумі 1 409 грн. 60 коп. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі довіреності від 17 квітня 2018 року, посвідченої в.о. директора Краматорського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги - [PERSON], в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, на заявлених позовних вимогах наполягали та просили суд їх задовольнити. Зазначили, що жодного житла окрім квартири [ADDRESS], позивач ані на праві користування, ані на праві власності не має. Що стосується квартири [ADDRESS], то позивач не вважає її житлом, оскільки необхідні для проживання у ній умови відсутні. Крім того, [PERSON] пояснив, що у спірній квартирі він не проживає не з початку 2017 року, а з квітня 2018 року, коли відповідач [PERSON] змінила замок на вхідних дверях та не надала йому ключа він нього. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, за участю його представника - адвоката [PERSON], позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON], та її представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі ордеру серії ДН № 017312 від 23 квітня 2018 року, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] Адвокат [PERSON] зазначив, що квартира [ADDRESS] має статус квартири в гуртожитку та була видана саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі ордеру на житлове приміщення. Відомості про позивача [PERSON] як члена сім'ї [PERSON] в цьому ордері не зазначені, оскільки позивач на час отримання відповідачами спірної квартири мав власне житло, а саме квартиру [ADDRESS]. Представник відповідачів вказав, що за змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним нею жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду. До того ж, за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Крім того, відповідно до приписів Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» для гуртожитків, що віднесені до державного (комунального) і громадського житлового фонду, договір найму сам по собі не є документом, що дає право на вселення у гуртожиток тих чи інших осіб, оскільки таким документом є виключно ордер при наданні житлової площі та дозвіл при вселенні на площу наймача членів його сім'ї, не включених раніше в ордер; такий договір лише регулює права і обов'язки сторін під час проживання в гуртожитку. Також [PERSON] та її представник зазначили, що насправді позивач припинив проживати у спірній квартирі саме з березня 2017 року, а не як він стверджує - з квітня 2018 року, з цього ж часу і його особисті речі у спірному житловому приміщенні відсутні. Що стосується доводів [PERSON] про непридатність для проживання квартири [ADDRESS], то [PERSON] пояснила, що непридатною для проживання зробив її сам позивач, тоді як до вселення до квартири [ADDRESS], вона разом з позивачем проживали у вищевказаній квартирі [NUMBER]. Враховуючи викладене, сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 3495-3/0.45/01 від 16 листопада 2017 року, право власності на гуртожиток [ADDRESS] станом на 01 січня 2013 року зареєстроване за виконавчим комітетом Слов'янської міської ради на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Слов'янським БТІ 17 жовтня 1995 року. Рішенням сесії Слов'янської міської ради № 70-ХХХІХ-5 від 21 жовтня 2009 року надано дозвіл на приватизацію житлових приміщень в гуртожитках згідно переліку, в тому числі й гуртожитку [ADDRESS] Тобто як слідує з цієї довідки та проти чого не заперечують і сторони справи ані позивач, ані відповідачі не є власниками спірного житлового приміщення. В паспорті громадянина України, виданого позивачу по справі [PERSON], зазначено, що з 29 березня 1990 року він з відповідачем по справі - [PERSON] перебував у шлюбі, який, як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 12 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, було розірвано 12 вересня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 94. Отже суд приходить до висновку, що оскільки з 29 березня 1990 року по 12 вересня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі між собою, то позивач в розумінні положень Кодексу про шлюб та сім'ю України та ст.ст. 3, 21 СК України був членом сім'ї відповідача - [PERSON] З ордеру на житлове приміщення [NUMBER], вбачається, що він виданий на підставі рішення комісії з розподілу житла відповідно до протоколу № 30 від 01 липня 1992 року Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна [PERSON], а також членам її сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на право вселення до комунальної квартири [NUMBER], яка складається з однієї кімнати, в будинку [ADDRESS], що є гуртожитком. Відповідно до ч. 2 ст. 128, ст. 129 Житлового кодексу України в редакції, що була чинною на час видачі вищенаведеного ордеру на житлове приміщення [NUMBER], жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Таким чином, оскільки позивач по справі - [PERSON] був включений до вищевказаного ордеру на житлове приміщення, то він на законних підставах вселився у 1992 році до квартири [NUMBER], яка складається з однієї кімнати, в будинку [ADDRESS]. Що стосується доводів позивача щодо його права проживати у [ADDRESS] в зв'язку з тим, що він у 1992 році вселився до квартири [NUMBER] цього будинку, яку у 2000 році було поміняно на спірну квартиру [NUMBER], то суд при їх оцінці виходить з такого. За договором довічного утримання від 22 травня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2900, [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності зареєстроване 22 травня 1995 року Бюро технічної інвентаризації. 18 квітня 2001 року завідуючою Першою слов'янською державною нотаріальною конторою Донецької області Причепою В.Р. знято заборону щодо відчуження на дану квартиру. Тобто 22 травня 1995 року позивач [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Поряд з цим, з ордеру на житлове приміщення [NUMBER], вбачається, що він на підставі рішення комісії з розподілу житла відповідно до протоколу № 4 від 05 травня 2000 року виданий Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна [PERSON], а також членам її сім'ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на право вселення до комунальної квартири [NUMBER], яка складається з двох кімнат, в будинку [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказана квартира [NUMBER] не була обміняна позивачем та відповідачем на раніше надану ним квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS], як про це зазначає позивач; право вселення до спірної квартири у відповідача [PERSON] та членів її сім'ї виникло на підставі спеціального ордеру. В той же час, з ордеру на житлове приміщення [NUMBER] слідує, що позивач до нього включений не був, оскільки на час його видачі він на праві власності мав інше житло, а включення його до ордеру на право вселення до квартири [NUMBER] в будинку [ADDRESS] не має наслідком вселення його до квартири [NUMBER] вказаного будинку, якщо про це прямо не зазначено у відповідному ордері. Крім того, з відмітки, зробленої у паспорті громадянина [PERSON] (а.с. 15 зв. бік) слідує, що з 09 червня 1995 року по 13 грудня 2014 року місце проживання останнього було зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Що стосується довідки, виданої [PERSON] ТОВ «ЛІРА ЛТД» № 4728 від 04 вересня 2017 року, а також відмітки у паспорті позивача (а.с. 15 зв. бік), з яких слідує, що останній з 13 грудня 2014 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS], на які він посилається як на докази його права користуватися спірним житловим приміщенням, то суд при їх оцінці керується наступним. Як вже було зазначено, статтею 129 Житлового кодексу України в редакції, що була чинною на час видачі ордеру на житлове приміщення [NUMBER], єдиною підставою для вселення на надану жилу площу визначено спеціальний ордер, який видає громадянинові адміністрація підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 208 від 03 червня 1986 року, в редакції, що діяла на час реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі, вселення інших членів сім'ї, окрім неповнолітніх дітей, в приміщення, що перебувають у відособленому користуванні громадян, допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Таким чином, суд приходить до переконання, що єдиною необхідною підставою для набуття особою права користування житловою площею у гуртожитку є включення такої особи до відповідного спеціального ордеру. Крім того, в пункті 10 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій справ (Житлове право) від 26 травня 2001 року зазначено, що у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Таким чином, суд дійшов висновку, що, незважаючи на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, позивач не набув право користування нею, оскільки він не включений до відповідного ордеру та був вселений до житлового приміщення лише на підставі письмової згоди колишніх членів його сім'ї, які проживали разом з ним. Що стосується реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі, то суд виходить з положень ст. 33 Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, відповідно до якої сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. В зв'язку з цим, суд не вважає достатнім доказом на підтвердження виникнення у позивача права користуватися спірною квартирою реєстрацію місця його проживання у ній. При оцінці доводів позивача щодо непридатності для проживання квартири [ADDRESS], в зв'язку з чим він просить суд вселити його до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні нею, суд керується таким. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З приписів статті 383 ЦК України випливає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Так, суд критично ставить до доводів позивача щодо неможливості використання належної йому квартири [ADDRESS] для проживання у ній через невідповідність її санітарним та технічним вимогам, оскільки в акті обстеження стану квартири [ADDRESS] з метою визначення його відповідності санітарним та технічним вимогам, визнання житлового будинку/житлового приміщення придатним/непридатним для проживання від 14 листопада 2017 року, який складений комісією у складі голови комісії - Діденко Д.І., заступника голови комісії - Заруби О.В. та секретаря комісії - Святкіної І.В., зазначено, що стан вищезазначеної квартири не відповідає рівню благоустрою, характерному для міста Слов'янськ; натомість квартира придатна для проживання за умови виконання ремонтних робіт та підключення до інженерних мереж. Отже дослідивши вказаний акт, суд приходить до висновку, що зазначена квартира не є взагалі непридатною для проживання, а потребує проведення певних ремонтних робіт та підключення до інженерних мереж задля проживання у ній. Посилання позивача на відсутність у нього грошових коштів, необхідних для обладнання вищенаведеної квартири, як на підставу своїх позовних вимог щодо вселення до квартири [ADDRESS], суд також не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто тягар утримання свого майна, зокрема житлового приміщення, несе власник такого житлового приміщення, а неможливість здійснення власником ремонту своєї квартири не є підставою для вселення його до іншого житла, що йому не належить, без згоди власників або користувачів такого іншого житла. Крім того, характеристика житлової площі (а.с. 80), надана позивачем у судовому засіданні, свідчить, що в будинку [ADDRESS], окрім квартири [NUMBER], яка належить позивачу, є придатна для проживання квартира [NUMBER], де проживають 4 особи та яка належить [PERSON] В зв'язку з цим, суд приймає до уваги доводи відповідача [PERSON], що квартиру [NUMBER] у цьому будинку непридатною для проживання зробив сам позивач. В акті, складеному комісією у складі паспортисту Бурлуцької Т.Е., майстра сантехбуддільниці [PERSON], бухгалтера [PERSON] 02 лютого 2018 року, вказано, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які за вказаною адресою не проживають з березня 2017 року. Що стосується показань свідків [PERSON] та [PERSON], які зазначають, що [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з квітня 2018 року в зв'язку з перешкодами, які йому чинить у цьому [PERSON], та показань свідків [PERSON], [PERSON] й [PERSON], які вказують, що позивач не проживає у спірній квартирі з літа саме 2017 року, коли забрав із неї свої речі, то суд, враховуючи приписи ст. 77 ЦПК України, вважає їх неналежними доказами, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, адже відповідно до ст. 129 Житлового кодексу України, п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 208 від 03 червня 1986 року, та п. 10 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій справ (Житлове право) від 26 травня 2001 року, користування житловим приміщенням у гуртожитках у особи виникає саме у зв'язку із включенням її до ордера на житлове приміщення, а не у зв'язку із фактичним вселенням її до такого приміщення, і не залежить від того, за власною ініціативою, або за ініціативою особи, яка включена до цього ордеру, особа припинила проживати у даному житловому приміщенні. Поряд із цим, судом було встановлено існування протягом тривалого часу неприязних стосунків між сторонами, що, зокрема, підтверджується листом Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області № Б-268лп/303/01/-2018 від 13 липня 2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що про те, що вимоги [PERSON] щодо вселення його до квартири [ADDRESS], є такими, що не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. В зв'язку з чим і позовні вимоги щодо зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні спірною квартирою не підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON], [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON], на його користь витрат на сплату судового збору у сумі 1 409 грн. 60 коп., то суд виходить з приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з яких слідує, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає необхідним відмовити позивачу і в цій частині вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed