Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОНОМКОМФОРТ», в якому просить визнати недійсними договір №04794/15 від 21.07.2015 та договір №04794 від 21.07.2015 про надання консультаційних послуг, що були укладені між [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ», визнати недійсним договір поруки від 16.03.2017, укладений між [PERSON], [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОНОМКОМФОРТ» в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором №04794/15 від 21.07.2015, стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 12947,29 грн., з яких: 2800,00 грн. - загальна сума, сплачена за договором №04794 від 21.07.2015, 9856,60 грн. - загальна сума сплачених чистих платежів та виконавчих витрат за договором №04794/15 від 21.07.2015, 290,69 - загальна сума витрат на оплату комісій банків, суму сплаченого судового збору в розмірі 1280,00 грн. В подальшому позивач уточнив (збільшив) позовні вимоги та остаточно просив визнати недійсними договір №04794/15 від 21.07.2015 та договір та договір №04794 від 21.07.2015 про надання консультаційних послуг, укладені між [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ», визнати недійсним договір поруки від 16.03.2017, укладений між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором №04794/15 від 21.07.2015, стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 12947,29 грн., з яких: 2800,00 грн. - загальна сума, сплачена за договором №04794 від 21.07.2015, 9856,60 грн. - загальна сума сплачених чистих платежів та виконавчих витрат за договором №04794/15 від 21.07.2015, 290,69 - загальна сума витрат на оплату комісій банків, суму сплаченого судового збору в розмірі 1280,00 грн., розірвати договір позики №03/03/17 від 16.03.2017, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» та договір поруки від 16.03.2017 р., укладений між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором позики №03/03/17 від 16.03.2017. Поданий позов обґрунтовувався тим, що 21 липня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір №04794 предметом якого є надання останнім послуг щодо забезпечення оформлення договору про участь у програмі, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Цього ж дня між сторонами був укладений ще один договір №04794/15 за умовами якого відповідач зобов'язується вчинити в інтересах позивача дії спрямовані на отримання останнім позики. Вказується, що на виконання укладених договорів позивач сплатив відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 9 856 грн. 60 коп.. Посилаючись на те, що ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» надає фінансові послуги без необхідної ліцензії, а договір адміністрування фінансових активів не відповідає ліцензійним умовам, вказуючи, що відповідач неправомірними діями ввів в оману позивача щодо суті правочину, створив пірамідальну схему та завдав моральну шкоду, позивач просив суд задовольнити його позов, оскільки ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» порушило його законні права як споживача. Крім того, 16.03.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 03/03/17 від 16.03.2017 за умовами якого відповідач надає позивачу у позику грошові кошти в сумі 40000 грн., а останній зобов'язується повернути вказану суму у відповідності до графіку платежів, що є додатком до договору позики до 15 липня 2024 року. Позивач посилається на порушення відповідачем умов вказаного договору позики, так, як відповідач фактично видав позивачу грошові кошти в сумі 24589 грн., тобто не в повному обсязі за цим договором. Після звернення до відповідача з повідомленням про односторонню відмову від договору та пропозицію укласти додаткову угоду про розірвання договору, позивач отримав відмову, тому вважає порушеним право на односторонню відмову від договору та просить розірвати його у судовому порядку. Посилаючись на недійсність договору №04794/15 від 21.07.2015 та одностороннє розірвання договору позики №03/03/17 від 16.03.2017 позивач вважає недійсним договір поруки від 16.03.2017 р., укладений між позивачем, третьою особою та відповідачем у частині забезпечення виконання зобов'язань за договором №04794/15 від 21.07.2015 та просить розірвати договір поруки від 16.03.2017 р., укладений між позивачем, третьою особою та відповідачем у частині забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 03/03/17 від 16.03.2017. Позивач та Представник позивача у судовому засіданні поданий позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача надав суду письмові заперечення щодо позовних вимог позивача, посилаючись на те, що діяльність товариства щодо надання послуг за оскаржуваними договорами відповідає чинному законодавству, а позивачеві при укладенні спірних правочинів були роз'яснені всі умови отримання позики, вказуючи, що порушення ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення вказаних договорів між сторонами відсутні та не підтверджується жодним належним доказом, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Одночасно, представник відповідача пред'явив зустрічний позов до позивача та третьої особи про розірвання договорів позики та поруки і стягнення заборгованості. У своїх вимогах за зустрічним позовом відповідач просить розірвати договір № 04794/15 від 21.07.2015, договір позики №03/03/17 від 16.03.2017 та договір поруки від 16.03.2017, стягнути з позивача за первісним позовом та третьої особи за первісним позовом у солідарному порядку 30840 грн. 92 коп. з яких: 19388 грн. 68 коп. - заборгованість за договором позики, 2534 грн. 44 коп. - виконавчі витрати за договором № 04794/15 від 21.07.2015, 4000 грн. - штрафні санкції за договором позики, 4917 грн. 80 коп. - штрафні санкції за договором № 04794/15 від 21.07.2015, судовий збір. В обґрунтування своїх вимог представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) вказав, що [PERSON] не належним чином виконує зобов'язання за договором №04794/15 від 21.07.2015, договором позики №03/03/17 від 16.03.2017, що призвело до необхідності застосуввння до [PERSON] фінансових санкцій, передбачених умовами вказаних договорів та безпосереднього стягнення заборгованості за цими договорами. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) свої зустрічні вимоги у судовому засіданні підтримав та просив їх задовольнити. Позивач та представник позивача заперечили проти задоволення зустрічних вимог, посилаючись на недійсність договору №04794/15 від 21.07.2015 та припинення договору позики №03/03/17 від 16.03.2017, що виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог, тому у їх задоволенні просили відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. 21 липня 2015 року ТОВ «Економ Комфорт» та [PERSON] уклали договір №04794/15, за умовами якого товариство зобов'язалося за плату, від імені позивача та за його рахунок надати певні послуги, спрямовані на отримання ним позики, у тому числі: включити позивача до складу програми «Економ», присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та провести розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Крім того, 21 липня 2015 року між сторонами укладено договір № 04794, за яким замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов'язання за плату в розмірі 2800 грн., здійснити такі дії: забезпечити складання договору про участь у програмі «Економ» для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. 21 липня 2015 року [PERSON] перерахував на розрахунковий рахунок одержувача ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» кошти в сумі 2800 грн. з призначенням платежу - оплата за надані послуги за договором №04794 від цієї ж дати. В подальшому [PERSON] перерахував на розрахунковий рахунок одержувача ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» грошові кошти на загальну суму 9856,60 грн. у формі сплачених чистих платежів та виконавчих витрат за договором №04794/15 від 21.07.2015. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що укладаючи оспорювані договори позивач не розумів їх змісту, оскільки не має юридичної освіти та прагнув отримати позику у сумі 40000 грн. на ремонт перекриття даху будинку, вказував, що у зв'язку із неотриманням очікуваних коштів зазнав матеріальної шкоди у вигляді здійснених ним витрат та тих фінансових зобов'язань, що передбачені оспорюваними договорами. Допитана в якості свідка працівник ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» показала, що укладаючи оспорювані договори повністю роз'яснила їх умови та зміст, відповіла на всі запитання [PERSON] та після їх підписання позивач за додатковими роз'ясненнями не звертався. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом ст.9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ) діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02.06.2011 р. № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08.01.2012 р.) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08.01.2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган, 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»; далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з п. 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Як вбачається з матеріалів справи спірні договори укладено сторонами 21 липня 2015 року коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах. Таким чином, виходячи з того, що спірні договори та умови програми «Економ» указують на те, що послуга, яка надавалась позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 частини першої статті 4 Закону №2664-111), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст.2 Закону №3462 ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» не належить до установ, на діяльність яких не поширюються положення вказаного Закону. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15, аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2629цс15. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірні договори є недійсними з підстави, передбаченої частиною шостою статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону №2664-111. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких умов, в порядку застосування реституції з ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в сумі 12947,29 грн., з яких: 2800,00 грн. - загальна сума, сплачена за договором № 04794 від 21.07.2015, 9856,60 грн. - загальна сума сплачених чистих платежів та виконавчих витрат за договором № 04794/15 від 21.07.2015, 290,69 грн. - загальна сума витрат на оплату комісій банків, що понесені позивачем у зв'язку зі здійсненням оплати за договором № 04794/15 від 21.07.2015. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, і договір поруки від 16.03.2017, укладений між [PERSON], [PERSON], ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» в частині забезпечення виконання зобов'язання за договором №04794/15 від 21.07.2015 підлягає визнанню недійсним у зв'язку з визнанням недійсності забезпеченого зобов'язання. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про існування практики адміністративних судів, щодо визнання діяльності відповідача такою, що не потребує ліцензуванню, зокрема суд не враховує подані представником відповідача рішення у цих справах, зокрема рішення Верховного суду у справі №К/9901/15051/18, так, як предметом розгляду адміністративної справи, рішення у якій надано представником відповідача не були обставини, які розглядаються судом у даній цивільній справі. Крім того, постанова про порушення вимог фінансового законодавства, що оскаржувалась у справах, рішення по яких надані відповідачем не містять жодних посилань на правомірність чи неправомірність дій відповідача щодо укладення чи виконання оскаржуваних у даній цивільній справі договорів. Згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. 16 березня 2017 року між [PERSON] ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» було укладено договір позики №03/03/17 від 16.03.2017 за умовами якого ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» зобов'язувалось передати [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 40000 грн., а останній зобов'язався повернути отримані у позику кошти у термін та у порядку, передбаченому графіком платежів, що є додатком № 1 до договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017. Кінцевий строк для погашення усієї суми заборгованості за вказаним графіком встановлено 15 липня 2024 року. У відповідності до п. 2.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017 Позикодавець надає позику протягом п'яти банківських днів з моменту виконання Позичальником умов п.п. 4.1.1. даного договору. Відповідно до п. 4.1.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017 в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо повернення Позики, Позичальник зобов'язаний укласти з Позикодавцем протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту підписання договору - договір поруки. 16 березня 2017 року між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» був укладений договір поруки від 16.03.2017 р. за умовами якого [PERSON] поручився перед ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» за виконання позивачем [PERSON] зобов'язань за договором позики № 03/03/17 від 16.03.2017 та договором № 04794/15 від 21.07.2015 . Таким чином, [PERSON], як позичальник виконав умови п. 2.1. та п 4.1.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017. 16 березня 2017 року відповідач за умовами договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017 здійснив передачу позивачу грошових коштів в сумі 24589 грн. згідно видаткового касового ордеру від 16.03.2017. Вважаючи, що відповідач порушив умови договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017, позивач 24 березня 2017 року направив відповідачу лист з повідомленням про односторонню відмову від договору позики №03/03/17 від 16.03.2017 на підставі ст. 615 ЦК України у зв'язку з порушенням відповідачем умов вищевказаного договору та невидачею йому повної суми позики у строки, передбачені п. 2.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017. До листа позивач додав підписаний проект додаткової угоди про розірвання договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017 у якому запропонував повернути відповідачу фактично отриману ним суму позики. Листом від 29 березня 2017 року № вих. 139 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його вимоги, посилаючись на їх безпідставність, що і стало приводом до звернення до суду позивача за захистом свого порушеного права. Станом на дату розгляду справи відповідач не здійснив виплату повної суми позики, вказаної у п. 1.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч.3 ст.615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. У відповідності з положеннями ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Оскільки відповідач порушив умови договору позики №03/03/17 від 16.03.2017, позивач правомірно відмовився від даного правочину в односторонньому порядку. Зважаючи на те, що договір позики №03/03/17 від 16.03.2017 не містить вимог, щодо його припинення, зокрема з ініціативи однієї із сторін у випадку порушення умов договору з боку іншої сторони - до даних правовідносин застосовуються вимоги цивільного законодавства. Так, як сторони не дійшли згоди, щодо припинення договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017, а договір вважається припиненим в односторонньому порядку на підставі ст. 615, 651 ЦК України суд приходить до висновку щодо задоволення вимоги про розірвання договору позики №03/03/17 від 16.03.2017. У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність розірвання договору поруки від 16.03.2017 р., укладений між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 03/03/17 від 16.03.2017. У відповідності до ст. 653 ЦК України суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» отримані ним грошові кошти в сумі 24589 грн. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що отримання позивачем меншої суми позики, ніж тої, що передбачена у п. 1.1. договору позики № 03/03/17 від 16.03.2017 було узгоджено з позивачем шляхом підписання 24 лютого 2017 року додаткової угоди № 3 до договору № 04794/15 від 21.07.2015. Це випливає з того, що дана додаткова угода за своєю правовою природою здійснює врегулювання відносин між сторонами у рамках договору № 04794/15 від 21.07.2015, шляхом доповнення, зміни чи скасування його умов. Більше того, ця додаткова угода не має ознак попереднього договору та не може врегульовувати відносини за іншими правочинами. Разом з тим, умови договору позики №03/03/17 від 16.03.2017 не містять положень про те, що він укладений на підставі договору №04794/15 від 21.07.2015 та додатків до нього, що виключає можливість врегулювання правовідносин за договором позики умовами інших договорів. Більше того, умовами договору позики №03/03/17 від 16.03.2017 не передбачено врегулювання правовідносин позики іншими правочинами, виходячи з того, що сторони погодили усі істотні його умови, то врегулювання правовідносин за цим правочином має здійснюватись безпосередньо умовами договору та законодавством. З огляду на вищевказані обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» про розірвання договорів позики та поруки і стягнення заборгованості. Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1920,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved