Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в сумі 511289,99 грн. за період з 01.05.2015 року по 27.12.2018 року стягнутих за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року у справі № 2020/11067/2012 на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 року, а також стягнути судовий збір в розмірі 5112,89 грн. 02.07.2019 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву в якій просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в сумі 483164,76 грн. за період з 01.05.2015 року по 27.12.2018 року стягнутих за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року у справі № 2020/11067/2012 на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 року, а також стягнути судовий збір в розмірі 4831,65 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року у справі № 2020/11067/2012 на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 року. На підставі вказаного рішення суду судом було видано виконавчий лист, який відповідач пред`явила до виконання до Комінтернівського ВДВС ГТУЮ у Харківській області. Також рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2013 року у справі № 641/886/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Також зазначив, що 28.01.2015 року державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ГТУЮ у Харківській області була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до її заяви на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», вказану заяву відповідач [PERSON] подала у зв`язку з налагодженням між сторонами стосунків, проживання в одному будинку, спільним побутом. Тобто, з 28.01.2015 року їх спільна дитина - [PERSON] проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , який є їх спільною власністю. За обопільною згодою [PERSON] і позивач, вони утримували їх спільних дітей, займалися їх вихованням, позивач надавав відповідачу гроші для придбання продуктів харчування та інших необхідних побутових речей, для оплати комунальних платежів, інших потреб. Вказаний характер стосунків існував між позивачем та відповідачем приблизно до грудня 2018 року та після вказаного часу відносини погіршилися, відповідач почала наполягати на тому, щоб позивач покинув житлове приміщення в якому вони мешкали. 28.12.2018 року [PERSON] звернулася до Міжрайонного відділу ДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області з заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого у справі про стягнення з позивача аліментів на утримання їх спільної доньки, та про вказане звернення повідомила позивача у січні 2019 року. При цьому у заяві до виконавчої служби відповідач вказала, що не отримує аліменти з січня 2015 року. За вказаною заявою відповідача старший державний виконавець Міжрайонного відділу ДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лаптікова Г.В. винесла постанову від 16.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження № 57992068, також 11.04.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та пенсію позивача в розмірі 70% нарахованих сум до повного погашення заборгованості. Окрім того, позивач зазначив, що 24.05.2019 року його представник отримав в державній виконавчій службі розрахунок заборгованості по аліментам станом на 01.05.2019 року, згідно якого заборгованість за період з 01.05.2015 року по 01.05.2019 року становить 574 402,04 грн. Згідно вказаного розрахунку станом на 01.06.2019 року за період з 01.05.2015 року 01.06.2019 року заборгованість становить 481 757,50 грн. На підставі постанови державного виконавця від 11.04.2019 року у квітні 2019 року з його заробітної плати відраховано в якості аліментів 39113 грн., у травні 2019 року 118713 грн., що значно вплинуло на матеріальне становище позивача та може привести до погіршення його стану здоров`я. Враховуючи вищевикладене, позивач зазначив, що він має право на звільнення від сплати заборгованості по аліментам за період часу з січня 2015 року по 04.10.2016 року включно на підставі ч. 3 ст. 197 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка була дійсна в той період часу, а в період часу з 05.10.2016 року по 27.12.2018 року включно на підставі ч. 2 ст. 197 СК внаслідок істотності обставин, а саме: спільного проживання з донькою, її утримання в добровільному порядку по домовленості з відповідачем і непред`явленням без поважних причин відповідачем виконавчого листа до примусового виконання. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 11.06.2019 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в редакції від 02.07.2019 року підтримали в повному обсязі та, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечувала в повному обсязі та пояснила, що позивач не приймав матеріальної участі в забезпеченні доньки, допомоги не надавав, та під час сумісного проживання купував продукти харчування для себе. Позивач не спілкується з донькою на протязі десяти місяців. На теперішній час їх спільна дитина навчається у коледжі та всі витрати пов`язані з її навчанням несе саме вона. Також зазначила, що вона дійсно добровільно забрала виконавчий лист з виконавчої служби, оскільки мала бажання зберегти сім`ю, та припинення стягнення аліментів на дитину було умовою позивача для подальшого збереження родини. 22.11.2018 року та 11.11.2018 року вона отримала від позивача на свою банківську картку грошові кошти на суму 4000 грн. та 900 грн., однак будь-яких домовленостей між ними щодо вказаних грошей не було, відповідач просто перерахував їх на відповідний рахунок. Також відповідач пояснила, що всі витрати на дитину, її лікування, навчання та утримання несла вона сама. Позивач лише після вступу доньки до коледжу почав надавати на її щоденні витрати пов`язані з харчуванням та проїздом до місця навчання незначні суми коштів, в середньому надавав 500 грн на місяць. В письмових пояснення наданих до суду відповідач вказала, що позивач [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки, та він ніколи не надавав матеріальної допомоги, а саме не сплачував аліменти на дитину відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року. Окрім того, вказала, що позивач під час їх спільного проживання, в присутності їх неповнолітньої дитини, неодноразово перебував в стані алкогольного сп`яніння, вчиняв насильницькі дії стосовно неї, нецензурно висловлювався на її адресу та адресу дитини. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. В наданому до суду відзиві на уточнену позовну заяву зазначив, що позивачем не доведено факт сплати аліментів у добровільному порядку на утримання дитини - [PERSON] та участі в її вихованні в період з 28.01.2015 року по грудень 2018 року. Твердження позивача про факт спільного проживання не замінюють обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , які покладені на нього судовим рішенням. Доказів на підтвердження того, що позивач надавав грошові кошти на придбання відповідачем продуктів харчування, побутових речей до суду не надано. Також зазначив, що позивач, як співвласник будинку в якому вони проживали разом з відповідачем зобов`язаний в силу закону сплачувати комунальні платежі на утримання вказаного майна. Оскільки непред`явлення виконавчого документу до виконання не може впливати на обов`язок сплачувати аліменти, позивач протягом часу з 28.01.2015 року по 28.12.2018 року мав самостійно виконувати рішення суду та сплачувати аліменти, що відповідає правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 21.11.2018 року у справі № 343/860/17. Крім того, зазначив, що посилання позивача на недостатній рівень його матеріального забезпечення, що може призвести до погіршення його здоров`я, також не відповідає дійсності, оскільки він отримує пенсію, а також заробітну плату, що в сумі, після відрахувань на сплату заборгованості по аліментам, майже в чотири рази перевищує мінімальну заробітну плату встановлену Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік». Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 року, та на підставі вказаного рішення Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 року. З постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 28.01.2015 року ВП № 36856442 винесеної державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Ємельяновим О.О. вбачається, що виконавчий лист № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 року повернуто стягувачу на підставі її заяви про повернення виконавчого листа без виконання. Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лаптіковою Г.В. від 16.01.2019 року ВП № 57992068 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2020/11067/2012 року виданого 18.12.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також, постановами старшого державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лаптіковою Г.В. від 11.04.2019 року ВП № 57992068 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід у Харківському регіональному структурному підрозділі державного підприємства обслуговування повітряного руху та у УПФУ в Комінтернівському районі м. Харкова. Крім того, зазначено, про здійснення відрахувань із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача, у розмірі 70% до виплати загальної суми боргу. Після утримання суми боргу, проводити стягнення в сумі ј частини заробітку боржника. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] по аліментам відповідно до виконавчого листа № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 року за період з 01.05.2015 року по 01.06.2019 року проведеного старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу ДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лаптіковою Г.В. загальна сума боргу станом на 01.06.2019 року складає 481757,50 грн. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що відповідач є його донькою, а позивач є його зятем, також вказав, що донька останнім часом скаржилася йому на відсутність грошових коштів. Зі слів відповідача йому відомо, що позивач не надавав матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини. У період з 2015-2018 роки його донька проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з позивачем та їх спільною донькою та з її слів йому відомо, що вона припинила стягнення аліментів з позивача з метою зберегти сім`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її батьком, та зобов`язаний її утримувати, однак грошових коштів на придбання одягу, сплату за навчання в коледжі, побутову техніку, мобільний телефон він не надавав. У період з 2015 по 2018 рок батько надавав їй незначні кишенькові кошти, точну суму яких вона не пам`ятає, крім того з вересня 2018 року по січень 2019 року він перераховував на її картку близько 300 грн. на тиждень, які вона витрачала на проїзд до коледжу. У зв`язку хворобою очей вона проходила лікування та повинна користуватися окулярами, за вказане сплачувала грошові кошти її мати. Також зазначила, що у період з 2015 по 2018 роки вона, її мати та батько проживали разом за адресою: [ADDRESS] , в цей період батько іноді купував продукти харчування, однак їх не вистачало, тому вони з мати були змушені купувати продукти додатково. Допитаний у якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що відповідач є його колишньою дружиною, також зазначив, що він надавав кошти на утримання дружини та доньки, приймав участь у сплаті Ѕ частини за комунальні послуги. Для своєї доньки він придбав електронну техніку, а на інші речі та одяг надавав готівкові кошти дружині. Окрім того, пояснив, що надавав кошти доньці у тому розмірі, якому міг собі дозволити, та не завжди у тому розмірі якому вона просила. На день народження доньки він дарував їй грошові кошти та придбав велосипед. Також зазначив, що до появи банківської картки у доньки він давав їй гроші готівкою, а після її появи перераховував кошти на картку. Також придбав для дитини ліжко, матрац, краску для принтера та інше пиладдя, однак письмових підтверджень у нього не збереглося. На прохання відповідача він надав 4000 грн. для сплати за комунальні послуги та 900 грн. на лікування [PERSON], та у період з 2015 по 2018 роки на утримання доньки передавав дружині постійно різні суми грошових коштів приблизно від 1000 грн. до 5000 грн. У вказаний період претензій у дружини щодо відсутності матеріального забезпечення доньки не було. Крім того, свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що він знайомий з сім`єю [PERSON] більше 30 років, та він є хрещеним батьком спільної дитини сторін. Зі слів позивача йому відомо, що останнім часом відносини у сторін погіршилися, також йому відомо, що відповідач звернулася з заявою про стягнення аліментів, однак пізніше вони з позивачем досягли домовленості щодо спільного проживання. Позивач забезпечує дітей, повністю ніс витрати на ремонт та обладнання домоволодіння. Також вказав, що з 2015 року спілкувався з позивачем телефоном два рази на тиждень, та був у них вдома один - два рази на рік. Зі слів позивача йому відомо, що сторони домовлялися разом нести витрати по сплаті за навчання їх доньки, окрім того, позивач купував для неї тренажер, велосипед, телефон, сплачував за комунальні послуги про це йому стало відомо зі слів позивача. Доньку сторін - [PERSON] він бачить один раз на рік, при цьому під час іх зустрічей остання розповідала йому про свої успіхи у навчанні, будь-яких скарг щодо неналежного утримання з боку батька [PERSON] не виказувала. Заслухавши пояснення, надані свідками [PERSON] та [PERSON] суд зазначає, що вказані свідки в наданих ними поясненнях зазначили, що всі обставини про які вони розповіли суду, стали відомі їм від сторін у справі, та безпосередніми очевидцями відносин між сторонами вони не були, тому суд не може прийняти зазначені показання свідків в якості належних та допустимих доказів. Суд також критично оцінює показання позивача [PERSON] , допитаного в якості свідка зважаючи на його заінтересованість у результатах розгляду даної справи. Щодо показань малолітнього свідка [PERSON] суд зазначає, що вона надала пояснення з приводу особистих відносин з батьком, в яких вона заначила про надання їй батьком кишенькових грошей на щоденні витрати, однак щодо виконання батьком аліментних зобов`язань їй відомо зі слів її матері - відповідача по справі. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенції), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Право на отримання аліментів того з батьків, з ким проживає дитина, закріплене статтею 181 СК. Порядок та особливості виконання судового рішення щодо стягнення аліментів також передбачені нормами сімейного та виконавчого законодавства. Матеріалами справи підтверджується, що виконавчий лист був пред`явлений відповідачем до виконання повторно та постановою державного виконавця від 16.01.2019 року було відкрито виконавче провадження № 57992068. Згідно з частиною другою статті 197 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Частину третю статті 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України «Про виконавче провадження»№1404-VIII від 2 червня 2016 року. У відповідності до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Позивач звернувся з позовом до суду 07.06.2019 року. Обґрунтовуючи підстави позову в частині звільнення його від заборгованості по сплаті аліментів, позивач посилається на непред`явлення відповідачем до виконання виконавчого листа без поважної причини у відповідності до ч. 3 ст. 197 СК України, однак суд не може погодитися з вказаним твердженням, оскільки відповідно до вищенаведених норм закону частина третя статті 197 СК України на час розгляду справи виключена на підставі Закону України «Про виконавче провадження»№1404-VIII від 2 червня 2016 року. Виходячи з наведеного, застосуванню судом підлягає норма закону в редакції чинній на час розгляду справи, а тому вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин законодавства, що було чинне на час виникнення зазначених зобов`язань, не відповідає закону. Таке застосування норм сімейного та виконавчого законодавства викладені у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 610/3468/16-ц. Окрім того, чинна редакція ч. 2 статті 197 СК України не встановлює конкретного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Позивач у позовній заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях посилається, як на істотні обставини, а саме: спільне проживання з донькою, її утримання в добровільному порядку. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем утримання доньці під час спільного проживання до 27.12.2018 року включно, в чому полягала така допомога та який був її розмір. Окрім того, позивач в судовому засіданні зазначив, що їх спільне з відповідачем та донькою проживання в одному будинку за своєю суттю не грунтувалося на понятті інституту сім`ї. Спільність проживання позивача разом із відповідачем та дитиною в одному будинку та ведення спільного господарства не є безумовною підставою вважати, що позивач надавав матеріальну допомогу дружині на утримання доньки. Також не може вважатись істотною обставиною для застосування частини 2 статті 197 СК України відсутність вини позивача у виниклій заборгованості, на що він посилається, оскільки відповідач не пред`являла виконавчий лист до виконання з січня 2015 року. Таке право відповідачка має протягом всього часу до досягненню дитиною повноліття. Окрім того, суд зауважує, що обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини виникає на підставі закону, а судове рішення визначає лише спосіб та розмір утримання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа № 307/1186/17), від 1 серпня 2018 року (справа № 344/12158/16-ц), від 21 листопада 2018 року (справа № 343/860/17) та інші. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки заборгованість не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача, а інших обставин, що мають істотне значення у розумінні частини 2 статті 197 СК позивач не довів, підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам відсутні. Щодо вимоги позивача про звільнення його від заборгованості по сплаті у відповідності до ч. 1 ст. 194 СК України, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. За правилами частини 1 статті 194 СК України, в редакції, яка діяла на час виникнення обов`язку позивача щодо сплати аліментів, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. У відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 3 липня 2018 року, ч. 1 ст. 194 СК України викладена в новій редакції та встановлює цей строк у десять років. Як вже зазначалося, під час розгляду справи судом підлягає застосуванню норма закону в редакції чинній на час розгляду справи. Виходячи з наведеного, посилання позивача про те, що аліменти можуть бути стягнуті з нього не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, не ґрунтуються на законі. Пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку його пред`явлення, відповідає вимогам ч. 1 ст. 194 СК України, в редакції чинній на час розгляду справи, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість з аліментів. Крім того, позивач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти у визначено рішенням суду від 18.12.2012 року розмірі. З приводу прохання у судових дебатах представника позивача [PERSON] про зменшення розміру заборгованості по аліментам суд зазначає, що вказані представником вимоги про зменшення розміру заборгованості по аліментам, позивачем під час судового розгляду не заявлялися, однак він не позбавлений можливості звернутися із відповідним позовом до суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам стягнутих за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року у справі № 2020/11067/2012 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Частинами 1,3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч.3 ст. 137 ЦПК України). У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, повіданих з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження вищевказаних обставин, відповідачем до суду надано докази, що підтверджують витрати відповідача на професійну правничу допомогу, а саме: додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № б/н від 13.06.2019 року, акт до договору про надання правової допомоги № б/н від 13.06.2019 року на загальну суму 10500 грн., та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 085392 від 01.08.2019 року на суму 10500 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають та з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 10500 грн.

Outcome: approved