Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Маломихайлівська сільська рада Покровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк визначений у один рік, за яким просив визнати, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: по [ADDRESS] . Позов мотивований тим, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 669 виданого 09.05.2019 року державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О. Г., [PERSON] успадкував після смерті своє матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] . До 2003 року, разом з померлою мамою проживала сестра позивача [PERSON] з її сином [PERSON] . В 2003 році вони виїхали на постійне проживання до Російської Федерації. На даний час вони проживають окремо, за межами України в м. Воркута Російської Федерації. З того часу позивач змушений сам нести усі витрати по утриманню домоволодіння, в тому числі сплачувати за спожиту електроенергію та газ. На даний час у позивача виникла необхідність продати належну йому квартиру. Для оформлення договору купівлі-продажу квартири в нотаріальній конторі [PERSON] необхідна довідка з інформацією щодо зареєстрованих осіб в належній йому квартирі. Відповідно до довідки наданої йому старостою Просянського старостинського округу Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області за № 507 від 26.05.2021 року в належній йому квартирі до цього часу зареєстровані його сестра [PERSON] [INFO] та її син [PERSON] [INFO] . В зв`язку з тим, що відповідачі не бажають приїздити до України зняття з реєстрації з будинку, у позивача виникають певні труднощі. Згідно акту від 04.09.2018 року : [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , але фактично в ньому не проживають з 2003 року, тобто більше одного року. Остання адреса їх місця проживання як відомо позивачу, є м. Воркута Російська Федерація. Також позивач зазначив, що з відповідачем перестали спілкуватися одразу після того як він виїхав до США та не зустрічались і до цього часу. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між ними не має. Будь-яких заяв до органів місцевого самоврядування, або будь-яких інших установ та організацій стосовно того, що відповідач не проживатиме в будинку з поважних причин чи прохання закріпити за ним спірне житло також не має. Представник позивача [PERSON] з`явився до судового засідання, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явилися, повідомлені про час, дату і місце судового розгляду належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяви, клопотання, пояснення, відзив на позов та заперечення до суду від них не надходили. Третя особа: виконавчий комітет Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області надали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки всі умови у сукупності існують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі, про що постановив відповідну ухвалу. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 669 виданого 09.05.2019 року державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О.Г., [PERSON] успадкував після смерті своє матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] являється власником квартири загальною площею 43,8 кв. м. (а. с. 8). Згідно довідки, що видана Просянською селищною радою № 507 від 26.05.2021 року, в житловій квартирі , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 26.05.2021 року зареєстровані : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 14). Згідно акту від 04.09.2018 року : [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , але фактично в ньому не проживають з 2003 року, тобто більше одного року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою померлої [PERSON] . Починаючи з 2006 року в квартирі [ADDRESS] відповідачі не проживають, а після смерті колишньої власниці взагалі ніхто не мешкає. Повідомила, що не обізнана про наявність будь-яких спадкових спорів. Суд визнав недоцільним допит свідка [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатній обсяг доказів, які можуть бути оцінені судом при прийнятті рішень, а неодноразове оголошення перерви у судовому засіданні матиме наслідком затягування розгляду справи. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи дане питання, суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки. У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 (провадження № 61-15919св20) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, позивачем доведено, що відповідачі не проживають у даній квартирі більше одного року. Суд також звертає увагу на той факт, що згідно домової книги відповідачі вже зняті з реєстрації, однак, як пояснив представник позивача, вказану інформацію не було внесено до електронного реєстру, що стало підставою звернення до суду. Згідно тверджень позивача, відповідачі втратили інтерес до житла, у зв`язку з постійним місцем проживання за межами України. Доказів протилежного відповідачем не надано. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] тривалий час, без поважних причин, в утриманні будинку участі не беруть, отже, чинять власнику перешкоди у користуванні, розпорядженні майном, і позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з цих підстав, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved