Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації місця проживання. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що йому 27.04.2015 року було видано ордер на житлове приміщення №81 на право зайняття житлового приміщення, яке складається з одної кімнати в приміщенні [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Саксаганськогої районної у місті ради від 15.04.2015 року №147, склад сім`ї: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] , донька - [PERSON] , син - [PERSON] ..01 жовтня 2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] розірвано. Згідно акту від 13.06.2019 року відповідач [PERSON] , [INFO] , не приживає з 01.07.2018 року по теперішній час по [ADDRESS] . Відповідачка має іншу сім`ю та інше житлове приміщення більше року, добровільно зніматися з реєстрації не бажає. Участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру [PERSON] не приймає, матеріальної допомоги на це не надає, в той час як зняти з реєстраційного обліку місце проживання відповідачки в досудовому порядку позивач не має можливості, а реєстрація останнього обмежує його права та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за неї, що створює відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів він вимушений звернутись до суду. Позивач до судового засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову, просила розглянути справу за її відсутності. 04 листопада 2019 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, та залучено в якості третьої особи - Виконавчий комітет Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини і визначив відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1239 від 19.07.2017 року, виданого на підставі Рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради від 21.06.2017 року №235.(а.с.26). Як слідує з відповіді відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради, з 30.04.2015 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] по теперішній час. (а.с. 19) Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що його колишня дружина [PERSON] з 01.07.2018 року в квартирі не проживає. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачки створює перешкоди в реалізації [PERSON] його прав та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, він вимушена просити в судовому порядку визнати її втративши право користування житлом, адже, на його думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив захистити його права шляхом визнання його колишньої дружини - [PERSON] такою, що втратила право користування житлом в порядку ст.71,72,107 Житлового кодексу України з огляду на її не проживання в квартирі понад 1 рік. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втративши право користування. Можливість визнання втративши право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання [PERSON] втративши право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тим, що не проживає більше року, де вона проживає дотепер, позивач [PERSON] залишив поза увагою той факт, що відповідачка нарівні з ним є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності, у зв`язку з чим в силу визначеної ст.368, 369 ЦК України преюдиції, належна йому частка становить 1/5 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] в квартирі з 01.07.2018 року, підтверджені актами з місця проживання (а.с.8) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення її права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Посилання позивача на не проживання [PERSON] в квартирі суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за [PERSON] не є достатніми для позбавлення її право користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до неї вимог про відшкодування йому таких витрат пропорційно його частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну їй частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання її втративши право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в аспекті застосування обраного ним способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє його права на звернення до суду за захистом його прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. (а.с.1) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed