Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договорами позики від 10 квітня 2008 року у розмірі 5 355 310 гривень, за договором позики від 14 червня 2011 року - у розмірі 3 300 309 гривень, а також три проценти річних у розмірі 227 600 гривень. В подальшому позивачем збільшено позовні вимоги, за заявою про збільшення позовних вимог позивач [PERSON] просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь неповернуті суми позик за договорами від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року у розмірі 5 355 310 гривень, відсотки за користування позиками у розмірі 4 698 485 гривень, три проценти річних у розмірі 397 571 гривень. 23.08.2016 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній збільшив позовні вимоги та зазначив що заборгованість відповідача за період з 10.04.2008 року по 14.01.2014 року складає: 1) неповернуті суми позик отриманих за договорами від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 16 945 077,87 гривень, що складає еквіваленту 670 000 доларів США; 2) проценти за користування позиками та договорами від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 14 866 776,11 гривень, що складає еквівалент 587 825 доларів США; 3) 3% річних від прострочених сум позики за договорами від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року в розмірі 1 257 982, 34 гривень, що становить еквівалент 49 740 доларів США. Розмір процентів, що підлягають сплаті відповідачем за період з 14.01.2014 року по 22.08.2016 року (включно) за договором позики від 10.04.2008 року складає 5 537 752,641 гривень , що відповідно до офіційного курсу Національного банку України становить 218 960 доларів США. Сума процентів, що підлягають сплаті відповідачем за період з 14.01.2014 року по 22.08.2016 року (включно) за договором позики від 14.06.2011 року складає 10 593 961,52 гривень, що відповідно до офіційного курсу Національно банку України становить 418 880 доларів США. Розмір 3% річних за договорами позики від 10.04.2008 року та від 14.06.2011 року за період 14.01.2014 року по 22.08.2016 року (включно) складає 1 325 689,82 гривень, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України складає 52 417,12 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що між позивачем та відповідачем укладено договори позики грошей від 10.04.2008 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав в тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 230 000 дол. США зі сплатою процентів за користування грошима в розмірі 3% в місяць; та від 14 червня 2011року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав в тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 440 000 доларів США зі сплатою процентів за користування грошима в розмірі 3% в місяць та 44 000 доларів США - без сплати процентів. Грошові кошти по договорах позики було надано строком до 01 липня 2011 року. Позивач виконав зобов'язання за договорами позики та надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 714 000 дол. США, що підтверджується відповідними розписками, складеними відповідачем. Однак, відповідач порушив свої зобов'язання, гроші повернув тільки частково, що підтверджується відповідними розписками, складеними позивачем. Зважаючи на зазначене, та з урахуванням нарахованих відсотків за користування грошима згідно договорів та розрахунку 3% річних, просив стягнути з відповідача зазначену суму. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, в обґрунтування заперечень зазначив проте, що договори позики та розписки є недійсними, оскільки складені відповідачем під тиском. В порядку ст. 31 ЦПК України відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договори позики від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року недійсними. В обґрунтування заперечень за первісним позовом та підстав заявлення зустрічного позову [PERSON] зазначив про те, що грошових коштів за договорами позики від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року не отримував, дати написання розписок та договору позики не співпадають з датами, які містяться в них, а самі розписки та договір позики було підписано [PERSON] під психологічним тиском зі сторони [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав та просив задовольнити первісний позов з урахуванням змін та уточнень, вимоги зустрічного позову не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач та його представник проти первісного позову заперечили повністю та підтримали зустрічний позов, з підстав зазначених в зустрічному позові. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд надходить до наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 10 квітня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 230 000 дол. США зі сплатою процентів за користування грошима в розмірі 3% в місяць, про що відповідачем було складено розписку. Крім того, 14 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 440 000 дол. США зі сплатою процентів за користування грошима в розмірі 3% в місяць та 44 000 дол. США - без сплати відсотків, про що відповідачем було складено розписку. Згідно з п.п. б) п.2 Договору позики грошей від 14 червня 2011року та Розписки від 14 червня 2011 року строк повернення грошових коштів по обох договорах позики встановлено до 01 липня 2011року. Позивач виконав зобов'язання за договорами позики, та надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 714 000 дол. США, що підтверджується відповідними розписками складеними відповідачем. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. В ході розгляду справи судом встановлено, що в тексті розписки від 14.06.2011 р., яка написана відповідачем на підтвердження отримання грошей від позивача згідно із Договором позики від 14.06.2011 р. міститься посилання на те, що дана розписка витікає із виданої раніше 10.04.2008 р. на суму 230 000 доларів США. З огляду на зміст наведеного запису, суд приходить до висновку, що при укладенні між сторонами 14.06.2011 р. договору позики на суму 484 000 доларів США, були враховані зобов'язання сторін, які витікали із договору позики від 10.04.2008 р. на суму 230 000 доларів США, тобто сторони досягли згоди щодо припинення цих зобов'язань у зв'язку із укладанням нового договору позики. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] щодо обов'язку [PERSON] повернути отримані у позику у 2008 році кошти в термін до 01.07.2011 року, оскільки обставини щодо припинення правовідносин між сторонами у справі за договором позики від 2008 року прямо випливають із тексту укладеного сторонами договору позики від 2011 року та не можуть бути спростовані виключно показаннями свідка. Щодо суми коштів, які були передані за договором від 14.06.2011 р., суд виходить з того, що передача коштів в сумі 440 000 доларів США відповідно до умов договору підтверджена розпискою від 14.06.2011 р. Стосовно суми 44 000 доларів США, яка передавалася без сплати процентів за користування грошима, то на підтвердження передачі цією суми відповідачу відсутня розписка, але з іншої розписки, написаної позивачем 21.11.2011 р. вбачається, що він отримав 44 000 долари США по безпроцентній позиці (т. 1 а.с. -14), а відповідач, який підтвердив письмово факт повернення вказаної суми, проти цієї обставини не виказав будь-яких заперечень. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач не повернув отримані в позику кошти в строк до 01.07.2011 р., як це визначено в пп. б) п.2 Договорі позики. У зв'язку зі чим, відповідно до ч. 2 п.п. Г) п.2 Договору позики проценти за користування грошима підлягали нарахуванню до повного погашення позики. Сторони не заперечували проти факту того, що відповідачем загалом було повернуто позивачу 235 000 доларів США. 21.11.2011 р. відповідач повернув 80 000 доларів США, з яких 44 000 пішло на погашення безпроцентної позики, а решта 36 000 доларів США на виконання зобов'язань по іншій частині позики (440 000 доларів США). Оскільки в договорі від 14.06.2011 р. не встановлено інше, за рахунок переданих відповідачем коштів, згідно визначеному у ст. 534 ЦК України порядку, в першу чергу сплачуються нараховані проценти за користування грошима, а після цього сума позики. Станом на 21.11.2011 р., починаючи з 14.06.2011 р. проценти нараховані за період 5 місяців і 8 днів, що становить 15,8%, і складає 69 520 доларів США (440 000 : 100х 15,8). За вирахуванням сплачених відповідачем 36 000 доларів США залишок по сплаті процентів становить 33 520 доларів США На 20.06.2012 р., дату повернення відповідачем 50 000 доларів США, проценти нараховані за період 6 місяців і 29 днів (з 22.11.2011 р.), що становить 20,9%, і нарахована сума процентів складає 125 480 доларів США (91 960 + 33 520). За вирахуванням сплачених відповідачем 50 000 доларів США, залишок - 75 480 доларів США На 17.08.2012 р., дату повернення відповідачем 50 000 доларів США, проценти нараховані за період 1 місяць і 28 днів (з 21.06.2012 р.), що становить 5,8 %, і нарахована сума процентів складає 101 000 доларів США (25 520 + 75 480). За вирахуванням сплачених відповідачем 50 000 доларів США залишок - 51 000 доларів США На 07.09.2012 р., дату повернення відповідачем 25 000 доларів США, проценти нараховані за період 21 день (з 18.08.2012 р.), що становить 2,1%, і нарахована сума процентів складає 60 240 доларів США (9 240 + 51 000). За вирахуванням сплачених відповідачем 25 000 доларів США залишок - 35 240 доларів США На 21.09.2012 р., дату повернення відповідачем 30 000 доларів США, проценти нараховані за період 14 днів (з 08.09.2012 р.), що становить 1,4%, і нарахована сума процентів складає 41 440 доларів США (6 160 + 35 240). За вирахуванням сплачених відповідачем 39 000 доларів США залишок - 11 440 доларів США. Після 21.09.2012 р. кошти на погашення позики відповідачем не передавалися, у зв'язку із чим розмір заборгованості за договором складається із суми (тіла) позики 440 000 доларів США, та нарахованих на цю суму процентів за користування грошима за період з 22.09.2012 р. по 15.05.2017 р. - що становить 1697 дня ( 440 000 доларів США *0,1% * 1697 днів) і дорівнює 746 680 доларів США, а також залишку не сплачених процентів в сумі 11 440 доларів США за період до 21.09.2012р. Таким чином, загальна сума боргу за Договором позики від 14.06.2011 р. становить 1 202 120 (440 000 + 11 440 + 746 680) доларів США. При цьому суми, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача визначаються у національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату винесення рішення (2647,43 грн. за 100 дол. США) станом на 15.05.2017 року, відповідно 11 648 692 грн. позики і 20 070696 грн. 32 коп. нарахованих відсотків. Щодо стягнення судом із відповідача 3% річних від простроченої суми позики, яка станом на 22.08.2016 року за двома договорами становить 102 157,12 доларів США., суд приходить до висновку про відмову виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Частиною 2. статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що у Договорі позики від 14.06.2011 р. встановлений термін дії договору до 01.07.2011 р., але за його умовами, у разі прострочення Позичальника він зобов'язаний сплачувати проценти до повного погашення позики, тобто договором передбачений інший розмір процентів ніж встановлений законом, і відповідно правових підстав для застосування встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України правил, не має. Щодо індексу інфляції, застосування якого також передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, то з огляду на те, що сторони за договором передбачили прив'язку у своїх розрахунках до доларового еквіваленту, дана вимога закону до спірних правовідносин не застосується. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, підлягають частковому задоволенню. Що стосується викладених у зустрічній позовній заяві обставин щодо неправомірних, на думку [PERSON], дій з боку відповідача [PERSON] під час укладання вищевказаних договорів позики, а також, погашення заборгованості за договорами позики (нарахованих процентів за користування грошима за договорами позики) та з огляду на це визнання розписок та договору позик недійсними у зв'язку з їх безгрошовістю, суд приходить про відмову у задоволені позовних вимог, виходячи із наступного. Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу та поставлено наступні питання: 1) Чи написана розписка від 10 квітня 2008 року, складена [PERSON], під впливом збиваючих факторів (під психологічним тиском)? 2) Чи підписано договір позики від 14 червня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та чи складено розписку від 14 червня 2011 року під впливом збиваючих факторів (під психологічним тиском), проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а провадження по справі зупинено до отримання висновку експерта. 29.06.2016 року до суду надійшов висновок за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 381/382/16-32 від 24.06.2016 року. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 381/382/16-32 від 24.06.2016 року, вбачається, що підписи у розписках від 10.04.2008 року та 14.06.2011 року виконанні [PERSON], останній якому-небудь сильному впливу збиваючих факторів ( таких як тяжкий хворобливий стан, стан сильного хвилювання/стресу, у тому числі й такий, що може бути спричинений психологічним тиском) при виконанні зазначених підписів і рукописного тексту не піддавався. Крім, того за клопотанням представника відповідача, судом здійснено виклик експерта [PERSON], якою у судовому засіданні пояснено, що складений нею висновок за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 381/382/16-32 від 24.06.2016 року вважає повністю правдивим, таким, що складений з повним дотриманням вимог чинного законодавства, жодного тиску в ході проведення нею експертизи жодною особою вчинено не було, як і не мало місце примушування експерта до складення завідомо неправдивого висновку. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики є недоведеним в ході розгляду справи належними та допустимим доказами, а тому в його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, а саме судовий збір в сумі 6 890 грн. 00 коп.

Outcome: partial