Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в жовтні 2012 року до нього звернулись його знайомі [PERSON] та [PERSON] з проханням надати в борг кошти в умі 320000 грн. 19.10.2012 року відповідач [PERSON] в момент передачі коштів власноруч написав розписку, якою підтвердив факт отримання коштів в сумі 315000 грн. та зобов'язався повернути вказану суму коштів. Відповідно до розписки відповідач не повинен повертати кошти та повністю звільняється від будь-яких зобов'язань щодо їх повернення лише за умови повернення [PERSON] позивачу коштів в повному обсязі. 25.02.2015 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з [PERSON] на його користь було стягнуто в рахунок повернення боргу за договором позики від 19.10.2012 року кошти в сумі 368972 грн. 77 коп. Проте, з моменту винесення рішення його виконання в добровільному або примусовому порядку [PERSON] не здійснено. В зв'язку з чим він має всі законні підстави для стягнення боргу з відповідача. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 315000 грн. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON], третя особа - [PERSON], в якому останній просив визнати недійсним правочин - розписку від 19.10.2012 року, складену [PERSON] [PERSON] про отримання коштів в сумі 315000 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилався на те, що кошти в сумі 315000 грн. від [PERSON] не отримував, а написана розписка є лише підтвердженням отримання коштів [PERSON], направлена на підтримку іншого правочину між [PERSON] та [PERSON], а тому є фіктивним та таким, що не був спрямований на реальне настання наслідків, передбачених цим правочином. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлений останнім позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити його в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] проти первісного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, задовольнивши зустрічні позовні вимоги про визнання правочину недійсним. Третя особа - [PERSON], в судові засідання на неодноразові виклики не з'явилась, про причини своєї неявки не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, а також оглянувши матеріали цивільної справи №203/5710/14-ц, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов п.п.1.1.,1.2 якого останній [PERSON] було передано грошові кошти в сумі 320000 грн., які [PERSON] зобов'язалась повернути в строк до 19.10.2013 року. На виконання умов договору 19.10.2012 року [PERSON] було власноручно написано письмову розписку на підтвердження отримання за договором позики коштів від [PERSON] в сумі 320000 грн. 19.10.2012 року [PERSON] було написано письмову розписку про отримання ним в борг від [PERSON] коштів в сумі 315000 грн. та визначено, що в разі повернення [PERSON] громадянкою [PERSON] коштів в сумі 320000 грн., дана розписка втрачає свою юридичну силу та повністю звільняє [PERSON] від будь-яких зобов'язань, спрямованих на повернення [PERSON] грошових коштів в сумі 315000 грн. Також в розписці зазначено, що згідно умов останньої [PERSON] та [PERSON] прийшли згоди, що ця розписка є фактичним підтвердженням укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору займу. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №203/5710/14-ц також вбачається, що 05.09.2014 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення в солідарному порядку з відповідачів суми боргу за договором позики від 19.10.2012 року, інфляційних витрат та трьох відсотків річних на загальну суму 370419 грн. 72 коп. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.02.2015 року, що набрало законної сили, вказаний позов було задоволено частково та з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість в сумі 368972 грн. 77 коп. В частині заявлених позовних вимог до відповідача [PERSON] в задоволенні позову було відмовлено з тих мотивів, що під час розгляду справи судом було встановлено, що позичальником за договором позики від 19.10.2012 року була [PERSON], якою і отримувались кошти за цим договором. Складена 19.10.2012 року [PERSON] письмова розписка не містить будь-яких зобов'язань останнього по поверненню коштів, отриманих [PERSON] за договором від 19.10.2012 року, а лише містить застереження щодо звільнення від виконання зобов'язань за цією розпискою в разі повернення [PERSON] коштів, взятих в борг [PERSON] Звертаючись повторно до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 315000 грн., позивач посилався на те, що згідно рішення суду від 25.02.2015 року останнє в добровільному або примусовому порядку [PERSON] не виконано. В зв'язку з чим він має всі законні підстави для стягнення боргу з відповідача [PERSON] відповідно до його зобов'язань за розпискою від 19.10.2012 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Отже порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України). Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч.2 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. ЦК України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи I та II кн.5 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: -визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; -обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч.2 ст.553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч.2 ст.554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; -відомості про сторони: кредитора і поручителя; -відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч.1 ст.555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч.2 ст.556 ЦК України). Як встановлено рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.02.2015 року, що набрало законної сили, а також не заперечувалось представником [PERSON] в суді, кошти в сумі 315000 грн. за розпискою від 19.10.2012 року [PERSON] від [PERSON] не отримував. З тексту вказаної розписки вбачається, що згідно умов останньої [PERSON] та [PERSON] прийшли згоди, що ця розписка є фактичним підтвердженням укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору займу. Отже, виходячи з наведених вище норм права та змісту складеної [PERSON] розписки від 19.10.2012 року, остання не може розглядатися, як укладений договір поруки або позики та породжувати будь-яких правових наслідків для сторін. Крім того, суд враховує, що в своєму позові в обґрунтування правових підстав його пред'явлення позивач [PERSON] посилався лише на загальні норми ЦК України, що регулюють договірні зобов'язання, не зазначивши при цьому конкретного виду договірних правовідносин, що виникли між ним та відповідачем [PERSON], не обґрунтувавши належним чином свої позовні вимоги та під час розгляду справи не скористався своїм правом на уточнення підстав пред'явленого позову. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову [PERSON] в повному обсязі за необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог. В своєму зустрічному позові [PERSON], посилаючись в обґрунтування правових підстав на положення ст.ст.203,215,234 ЦК України, просив визнати розписку від 19.10.2012 року недійсною, як фіктивного правочину. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Разом з тим, під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не наведено належних обґрунтувань та не представлено суду будь-яких доказів, які свідчили про фіктивність складеної 19.10.2012 року [PERSON] розписки. Крім того, як встановлено судом, вказана розписка відповідно до її змісту не є договором позики або поруки та фактично складалась на підтвердження укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики. Факт написання розписки з цією метою не заперечував і представник [PERSON] в судовому засіданні. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови і в задоволенні зустрічного позову за необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову, понесені сторонами судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останніх. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed