Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про зняття арешту з майна, вказавши у позові, що 16.09.2011 року відповідачка [PERSON] продала йому, [PERSON] і третій особі про справі, [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №5715 квартиру [ADDRESS]. Своє право власності позивач [PERSON] і третя особа по справі [PERSON] зареєстрували в ОП ЗМБТІ, реєстраційний номер 8000895 19.09.2011 року, номер запису 36664 в книзі 243, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно. 31.05.2017 року позивач уклав попередній договір купівлі-продажу вище вказаної квартири. Звернувшись до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири, отримав інформаційну довідку з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, позивач і третя особа дізналися, що Ленінським ВДВС ЗМУЮ 27.06.2013 року був накладений арешт на належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], а особою, майно якої обтяжується була [PERSON], колишня власниця квартири. Як було встановлено позивачем, відповідачка по справі [PERSON] була відповідачем по справі № 334/4081/13-ц; провадження №2/334/1936/13 в Ленінському районному суді м. Запоріжжя про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання майна придбаного в цей період, спільною сумісною власністю подружжя. 18.06.2013 року на підставі заяви представника позивача [PERSON] [PERSON], в якості забезпечення позову, навіть не перевіривши кому належить спірна квартира, суд постановив ухвалу, якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Козлової Н.Ю. від 03.04.2014 року вказана цивільна справа №334/4081/13-ц за заявою позивача була залишена без розгляду. Однак, після постановлення ухвали, судом заборона не була знята. Позивач звернувся до Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя із заявою про зняття арешту з майна, але отримав лист від 08.06.2017р. №22003, яким йому відмовлено у звязку із тим, що виконавчі провадження, які завершені у 2013 році знищені. Позивач просить суд скасувати постанову державного виконавця Дніпровського ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 38615180, виданий 27.06.2013 року, винесену на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року про забезпечення позову по справі №334/4081/13-ц, провадження №2/334/1936/13. У судовому засіданні представник позивача підтримала наведені у позовній заяві факти та просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися з невідомих суду причин, про день і час судового засідання повідомлені через оголошення в газеті «Запорізька правда», що відповідає вимогам ст. 74 п.9 ЦПК України. Крім того, відповідачка [PERSON] надіслала до суду електронною поштою лист, в якому просила суд розглядати справу без її участі, позов вона визнає у повному обсязі, підтвердила факт того, що спірна квартира була її особистою власністю та в 2011 році вона продана її позивачу [PERSON] і третій особі про справі, [PERSON] за договором купівлі-продажу. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Також, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК). Судом встановлено, що 16.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] з [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №5715, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] придбали по 1/2 частці кожний квартиру [ADDRESS], (а.с. 5-6).: Право власності [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 19.09.2011 року в ОП ЗМБТІ, реєстраційний номер 8000895 19.09.2011 року, номер запису 36664 в книзі 243, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.7-9). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивач [PERSON] уклав попередній договір продажу вище вказаної квартири, однак при перевірці документів у нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири, він дізнався, що 27.06.2013 року постановою Ленінського ВДВС ЗМУЮ був накладений арешт на квартиру [ADDRESS], особою, майно якої обтяжується була [PERSON], колишня власниця квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. (а.с.11) У судовому засіданні судом оглянута цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання майна придбаного в цей період, спільною сумісною власністю подружжя №334/4081/13-ц, провадження №2/334/1936/13, яка перебувала на розгляді у Ленінському районному суді м. Запоріжжя, та підставі якої було накладено арешт. Так, судом встановлено, що у вищезазначеній справі ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року було забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Ухвала видана 25 червня 2013 року. (а.с. 49). 27.06.2013 постановою державного виконавця Ленінського ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 38615180, що винесена на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року про забезпечення позову по цивільній справі №334/4081/13-ц, провадження №2/334/1936/13 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON]. 04.07.2013 державним виконавцем Ленінського ВДВС [PERSON] винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/4081/13-ц, яка видана 25.06.2013 р. та якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON]. (а.с.47) Однак на день накладання арешту вищезазначена квартира з 16.09.2011 уже належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, та які не були залучені до розгляду справи і не були повідомлені про накладення арешту на їх майно. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2014 року цивільна справі №334/4081/13-ц, провадження №2/334/1936/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] за заявою позивача [PERSON] була залишена без розгляду. (а.с.129). Частиною 6 статті 154 ЦПК передбачено, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Однак, після постановлення ухвали від 03.04.2014 про залишення позову [PERSON] без розгляду, судом не було скасовано заходів забезпечення позову, та не скасовано накладений арешт на квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя із заявою про зняття арешту з майна, однак отримав лист №22003 від 08.06.2017р., яким йому було відмовлено у скасуванні накладеного арешту на квартиру [ADDRESS], оскільки виконавчі провадження, які були завершені у 2013 році на даний час знищені. (а.с.14). Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, накладення арешту на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON], обмежує законі права позивача щодо вільного користування та розпорядження придбаним ним рухомим майном. У звязку з наявністю накладеного арешту на квартиру, позивач позбавлений права володіння та розпорядження даним майном, що перешкоджає йому відчужити своє майно. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС завершено виконавче провадження та на теперішній час ніяких виконавчих документів на виконанні у ВДВС не перебуває, цивільна справа, на підставі якої був накладений арешт на квартиру ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року залишена без розгляду 03.04.2014 року, тобто на час звернення з позовом до суду відсутні обставини, що слугували підставою для обтяження майна. На підставі викладеного, приймаючи до уваги неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення даного позову.

Outcome: approved