Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 04.09.2015 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він мав у власності земельну ділянку в с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області, площею 0,0753га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В 2014 році з своїми рідними синами він мав конфлікт, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, і оскільки вони не надавали йому матеріальної допомоги і місця для проживання, він був змушений перейти на проживання до відповідачки, який допомагав в господарстві. З часом відповідачка неодноразово ставила йому умови взамін на допущення його на проживання в її господарстві. Серед таких умов було й та, згідно якої він подарує земельну ділянку малолітній дитині [PERSON], опікуном якої являється відповідач. У зв'язку з тим, що з рідними дітьми він перебував у конфлікті, а останні не мали бажання забезпечити його житлом, а по стану здоров'я не мав можливості будуватися та перебуваючи в таких тяжких обставинах він змушений був віддати частину власної земельної ділянки в дар іншій особі, на вкрай невигідних умовах. 04.09.2014 року між ним та відповідачкою в інтересах неповнолітньої дитини був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого він подарував малолітній [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0753га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Така угода була укладена на вкрай невигідних умовах. На даний він не проживає у відповідачки, внаслідок конфлікту навколо вищезазначеного дару. Посилаючись на ч.1 ст.233 ЦК України, просить визнати недійсним вищевказаний договір дарування земельної та стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовних вимогах. Позивач підтвердив, що договір він уклав добровільно і розумів значення своїх дій, проте договір дарування необхідно визнати недійсними саме через те, що він був укладений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, а саме через побоювання залишитись без житла. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, вказали на те, що вони є безпідставними. Відповідач вказала на те, що позивач добровільно подарував земельну ділянку [PERSON], яку дуже любить. Вона йому ніяких умов не ставила, всі непорозуміння між ними виникають коли повертаються його сестри з закордону, і зараз саме такий випадок. Позивача з будинку не виганяла, він може повертатись назад коли завгодно, вона не буде заперечувати, і після того як сестри поїдуть напевно так і станеться, оскільки раніше таке вже було. Представник органу опіки і піклування Глибоцької РДА Аміхалакіоає М.Ш. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, предметом спору по даній справі є укладений між сторонами договір дарування від 04.09.2015 року, згідно якого позивач [PERSON] передав безоплатно у дар [PERSON], 23.10.2009 року, земельну ділянку загальною площею 0,0753га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М. Виходячи зі змісту позовних вимог, а також виходячи з пояснень позивача в судовому засіданні, позивач не заперечує той факт, що він добровільно уклав договір дарування земельної ділянки на користь малолітньої [PERSON]., і він розумів значення своїх дій. Як спосіб захисту своїх порушених прав позивач вказує на те, що вищевказаний договір був укладений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, а саме через побоювання залишитись без житла. Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з вимогами ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Разом з тим належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про укладання договору дарування під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, суду не було подано. Так, в своїй позовній заяві позивач вказував на те, що оскільки в 2014 році у нього з рідними синами був конфлікт, останні не надавали йому матеріальної допомоги та місце для проживання, а тому він був змушений перейти на проживання до відповідачки, якій він допомагав по господарству. Відповідач в свою чергу поставила йому умову, подарувати земельну ділянку дитині [PERSON], взамін на допущення його на проживання у її господарстві, що фактично і змусили його укласти договір дарування. Разом з тим, в судовому засіданні позивач у своїх поясненнях вказав на те, що у відповідачки він проживав близько десяти років до серпня 2015 року, при цьому проживали з нею як чоловік і жінка, шлюб не реєстрували, проте вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Аналогічні пояснення дала відповідач, яка підтвердила ці обставини, при цьому також вказала, що позивач добровільно уклав договір дарування на малолітню [PERSON] якою вона опікується, при цьому вона позивача називає дідом, а останній її дуже любить та неодноразово купував їй різні речі. Слід зазначити, що ці обставини також позивачем не заперечувались, він вказував, що дитина дійсно називала його дідом, він давав їй гроші та купляв їй велосипед. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ці обставини підтвердила. Крім цього, в судовому засіданні позивач пояснив, що у 2014 році у нього дійсно виник конфлікт із своїми синами, які фактично у нього вимагали гроші, при цьому він у синів ніколи не просив надати йому житло або матеріальної допомоги, оскільки він мав де жити, а вони ще молоді, не працюють і ще не мають власного житла. А тому, доводи позивача викладені в позовній заяві про те, що у 2014 році після конфлікту з синами, які не бажали забезпечувати його житлом, він практично був змушений перейти проживати у господарство відповідача, якій він нібито тільки допомагав, є надуманими, оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що сторони по справі більше десяти років до серпня 2015 року проживали разом як чоловік і жінка, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, і як зазначив сам позивач в судовому засіданні, він мав де жити. У зв'язку з цим, також на думку суду є безпідставними твердження у позовній заяві про те, що позивач уклав договір дарування на тій умові, що відповідач допустить його проживати у своєму господарстві, оскільки, як було вже зазначалось, на момент укладання договору дарування позивач проживав в господарстві відповідача більше дев'яти років. Слід також зазначити, що позивач вказував на те, що за час спільного проживання якщо у них з відповідачкою виникали конфлікти, він іноді йшов ночувати до своєї сестри [PERSON],і на даний він також проживає у неї. Також, він має у власності ще одну земельну ділянку, на якій розташована тимчасова споруда, в якій він працював, зберігав свої інструменти, міг готувати собі їсти, а літом переночувати. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування задоволенню не підлягають. У відповідності із ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Інші обставини на які посилався позивач, не дають підстав для визнання договору недійним.

Outcome: dismissed