Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON]\~звернувся в\~суд з\~позовом до\~відповідача [PERSON] про стягнення індексації та відсотків за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Жовківського районного суду від 15 січня 2015 року у справі № 444/2702/14-ц за його позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики постановлено рішення яким його позов задоволено. Вказаним рішенням вирішено стягнути з [PERSON] в його користь борг у сумі 149000,00 гривень. Крім цього суд вирішив стягнути в його користь 1490 грн. сплаченого судового збору. Стверджує, що дане рішення було предметом перегляду Апеляційного суду Львівської області, який вказане рішення залишив в силі. У звязку із тим, що і після рішення суду відповідач йому вказану суму не повернула, він змушений був звертатися до суду за видачею виконавчого листа для предявлення його до примусового виконання. Вказує, що відповідно до поданої ним заяви, 21.05.2015 року державним виконавцем ВДВС Жовківського РУЮ відкрито виконавче провадження № 47594810, та надано боржнику добровільний термін для виконання рішення суду до 28.05.2015 року. З метою забезпечення виконання виконавчого документу державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника. \~ \~ \~ \~ 16.03.2016 року державним виконавцем призначено спеціаліста (експерта) для визначення вартості належного боржнику майна, а саме житлового будинку, що знаходиться у м. Жовква по вул. Миру, 14, яке в подальшому реалізовано Державною виконавчою службою у порядку визначеному законом. А тому станом на 31.12.2016 року державним виконавцем перераховано йому суму заборгованості [PERSON] та виконано рішення суду. Однак відповідно до пункту 6 договору від 04 січня 2014 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 проценти річних від простроченої суми, а відповідно до пункту 7 договору від 04 січня 2014 року та ст. 1047, 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вважає, що оскільки договором позики було встановлено дату повернення суми позики і [PERSON] така не була йому повернута, то відповідно [PERSON] є такою, що не виконала зобовязання у строк. Позивачем проведено розрахунки збитків від інфляції, двох процентів річних від простроченої суми, відсотків за період невиконання зобовязання з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року, які в подальшому уточнені заявою від 19.04.2017 року. А тому остаточно позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] в його користь збитки від інфляції за період невиконання зобовязання з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 10107 (десять тисяч сто сім) грн. 22 коп., два проценти річних від простроченої суми за період з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 1799 (одна тисяча сімсот девяносто девять) грн. 36 коп., відсотки за час користування коштами за період з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 12878 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесять вісім) грн. 18 коп., що разом становить 24784 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесять чотири) грн. 76 коп. Також просить стягнути сплачений судовий збір. Позивач в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася повторно, хоча про дату, час та місце проведення таких була повідомлена належним чином за зареєстрованою адресою місця її проживання. Однак 23.08.2018 року подала апеляційну скаргу на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 01.03.2017 року про відкриття провадження по справі. На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачем [PERSON] не повідомлено суд про причини неявки в судове засідання, а тому суд вважає, що [PERSON] не зявилася в таке без поважних причин. Крім того, суд бере до уваги і те, що в попереднє судове засідання, яке відбувалося в Жовківському районному суді Львівської області 14.05.2018 року відповідач також не зявилася без поважних причин, про що було зазначено в судовому засіданні та підтверджується записом в протоколі судового засідання (а. с. 119). Слід зазначити, що справа знаходиться в провадженні Жовківського районного суду Львівської області з 31.01.2017 року, а безпосередньо в провадженні судді Зеліска Р. Й. з 28.03.2017 року. Тривалий розгляд справи повязаний з неодноразовими апеляційними скаргами на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 01.03.2017 року про відкриття провадження зі сторони відповідача, у звязку із чим справа направлялася в Апеляційний суд Львівської області для вирішення поданої апеляційної скарги. Суд не дає оцінку апеляційним скаргам на ухвалу про відкриття провадження, оскільки це компетенція апеляційного суду, однак вважає за необхідне зазначити, що такі надходили 19.04.2017 року, 21.07.2017 року, 06.11.2017 року, 10.05.2018 року, однак ухвалами судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2017 року, 07.09.2017 року, 20.11.2017 року та від 04.06.2018 року відповідно було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Суд звертає увагу, що у всіх випадках подання апеляційної скарги, Апеляційним судом Львівської області було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Також суд вважає за необхідне зазначити про неодноразовість подання відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи, а саме 19.04.2018 року, 02.08.2018 року, 16.01.2018 року, 27.02.2018 року. Суд у всіх випадках відповідним чином реагував на заявлені відповідачем клопотання та відкладав розгляд справи щоб не допустити порушення прав відповідача на захист, обмеження її прав у поданні доказів, заперечення. В той же час, суд враховує, що неодноразове відкладення розгляду справи, зняття справи з розгляду та направлення такої у Апеляційний суд Львівської області для вирішення поданих апеляційних скарг обмежує права позивача у справі щодо захисту його інтересів. Наведене вище свідчить про систематичне, безпідставне та без поважних причин затягування судового розгляду справи зі сторони відповідача. Суд вважає, що так як відповідач не зявилася в судове засідання без поважних причин 14.05.2018 року (а. с. 119), а тому незважаючи на неодноразово подані апеляційні скарги суд вважає за можливе розпочати розгляд справи і проводити за відсутності відповідача, яка не зявилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення такого повторно та на підставі поданих до суду доказів постановити рішення по справі. Враховуючи наведене вище, а саме присутність відповідача в судових засіданнях, а також неодноразові її клопотання, суд вважає, що слід проводити загальний розгляд справи, а не заочний. Належне повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано нею 27.07.2018 року. Від відповідача на адресу суду не надходило відзиву на позовну заяву, заперечень. Оскільки всі учасники в судове засідання не зявилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15.01.2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення суми грошових коштів вирішено позов задовольнити частково, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 149 000 грн. та 1490 грн. сплаченого судового збору. В решті частині позову відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 26.03.2015 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] [PERSON] відхилено, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.01.2015 року залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А тому обставини, які встановлені рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15.01.2015 року не доказуються при розгляді за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення індексації та відсотків за договором позики. З довідки виданої Жовківським РВ ВДВС ГТУЮ у Львівській області за № 1711 від 21.03.2017 року вбачається, що на виконанні в Жовківському РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 444/2702/14-ц виданого 14.05.2015 року Жовківським районним судом Львівської області про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 150490,00 грн. В холі виконання із заробітної плати боржника було стягнуто від 21.06.2016 року- 256,70 грн., 29.06.2016 року- 277,86 грн., 06.07.2016 року- 277,86 грн., 08.07.2016 року - 277,86 грн., 29.07.2016 року - 277,86 грн., 31.08.2016 року - 277,86 грн., 12.09.2016 року - 277,86 грн., 29.09.2016 року - 277,86 грн., 28.10.2016 року - 277,86 грн., 29.11.2016 року 84,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Щодо стягнення суми збитків від інфляції суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивач стверджує, що станом на 31.12.2016 року державним виконавцем йому перераховано суму заборгованості [PERSON] та виконано рішення суду. Наведене підтверджується копією постанови державного виконавця Жовківського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області [PERSON] від 04.01.2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 444/2702/14-ц виданого 14.05.2015 року Жовківським районним судом Львівської області про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 150490,00 грн. З даної постанови також вбачається, що припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. В даній постанові зазначено, що згідно протоколу проведення електронних торгів № 220905 реалізовано майно боржника, а саме житловий будинок загальною площею 75,5 кв. м, який знаходиться за адресою: м. Жовква, вул. Миру, 14. Разом з тим, судом встановлено, що рішення суду до 04.01.2017 року не було виконано, борг не було повернуто. Однак, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як вбачається із тексту договору від 04.01.2014 р., пунктом 2 встановлено, що позичальник зобовязується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 31.10.2014 р. Пунктом 6 вказаного договору визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 % річних від простроченої суми. Таким чином, даним договором встановлено строк (термін) його виконання. А тому суд вважає, що позивач вправі був звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення інфляційних втрат та 2 % річних. З уточненого\~розрахунку інфляційних\~збитків (а.\~с.\~45)\~за період\~з 17.05.2016\~р.\~по 29.12.2016\~р.,\~який представлений\~позивачем,\~вбачається,\~що загальна\~сума інфляційних\~збитків за\~прострочення виконання\~грошового зобовязання\~відповідача становить\~10205,22 гривень. Судом перевірено даний розрахунок та такий суд вважає проведений арифметично вірно, як наслідок судом береться до уваги. У звязку із наведеним суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції за період невиконання зобовязання з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 10107 (десять тисяч сто сім) грн. 22 коп. є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення двох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до пункту 6 договору від 04 січня 2014 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 процентів річних від простроченої суми. З уточненого розрахунку двох відсотків річних за період з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року, який представлений позивачем, вбачається, що загальна сума двох відсотків річних від суми боргу становить 1799,36 грн. Постановою Верховного Суду України від 15.11.2010 р. у справі № 3-11 гс 10 прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 20 липня 2010 року встановлено, що виходячи із положень зазначеної норми (ч. 2 ст. 625 ЦК України), наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. При цьому згідно із постановою Верховного Суду України від 20.12.2010р. у справі № 3-57 гс 10, прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 30 вересня 2010 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання (ст. 599 ЦК України). Судом перевірено даний розрахунок та такий суд вважає проведений арифметично вірно, як наслідок судом береться до уваги. У звязку із наведеним суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача двох процентів річних від простроченої суми за період з 17.05.2016 р. по 29.12.2016 р. в сумі 1799 (одна тисяча сімсот девяносто девять) грн. 36 коп. є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення відсотків за час користування коштами. Згідно з\~пунктом 7 договору від 04 січня 2014 року зміст ст. 1047, 1048 Цивільного кодексу України сторонам розяснено. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до уточненого розрахунку, який представлений позивачем, сума відсотків за час користування коштами за період з 17.05.2016 р. по 29.12.2016 р. становить в сумі 12878,18 грн. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно правової позиції Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що у суду є всі підстави для задоволення позову і в частині стягнення з відповідача в користь позивача процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ. Судом перевірено розрахунок відсотків за час користування коштами за період з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 12878 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесять вісім) грн. 18 коп. та такий суд вважає проведений арифметично вірно, як наслідок судом береться до уваги. У звязку із наведеним суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача відсотків за час користування коштами за період з 17.05.2016 року по 29.12.2016 року в сумі 12878 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесять вісім) грн. 18 коп. є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції № 184 від 31.01.2017 року (а. с. 1) вбачається, що позивачем за звернення до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн. Так як\~суд прийшов\~до висновку\~про обгрунтованість\~заявлених позовних\~вимог та\~їх задоволення,\~а тому\~з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved