Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що йому на праві приватної власності, належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння виданим ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації. У вказаному будинку він мешкає разом зі своєю дружиною [PERSON] [INFO] та сином [PERSON], [INFO]. Разом з ними в цьому будинку проживають їхня донька [PERSON], [INFO], та її чоловік [PERSON], [INFO], який мешкає у будинку без реєстрації. Проживання разом з відповідачами в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідачі зловживають алкогольними напоями, часто влаштовують сварки та навіть бійки, принижують їх перед сусідами та родичами. Їм з дружиною та сином неодноразово доводилось викликати міліцію аби захиститися від них. [PERSON] постійно б'є його сина [PERSON], погрожує йому та дружині фізичною розправою, а саме вбивством, систематично руйнує та псує його жилий будинок. Незважаючи, що будинок належить йому на праві власності, [PERSON], перешкоджає йому розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, не дозволяє користуватись водопроводом та постійно намагається нанести йому тілесні ушкодження. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідачі участі не приймають, чим завдають значних матеріальних збитків. 10.10.2013р. [PERSON] та [PERSON] подали зустрічну позовну заяву, в якій зазначили, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перешкоджають їм користуватися будинком, спокійно проживати. Відповідачі постійно створюють конфліктні ситуації, які послугували в порушені кримінального провадження відносно [PERSON] за ст. 125 КК України. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також заявник пояснив, що її донька та зять постійно йому погрожують, висловлюються в його сторону нецензурною лайкою. Проти зустрічних позовних вимог заперечували у повному обсязі. Відповідачі за первинним позовом [PERSON], [PERSON] та їх представник проти позову заперечували, позовні вимоги не визнали в повному обсязі та в судовому засіданні пояснили, що вони проживають в будинку з 2002 року разом зі своїми малолітніми дітьми. Їхні відносини стали поганими з батьками, після того як у 2012 році вселився [PERSON] - брат [PERSON]. Вони постійно сплачують за комунальні послуги, ніяких протиправних дій по відношенню до позивача не вчиняли та не вчиняють. [PERSON] постійно зловживає спиртними напоями, і всі сварки розпочинаються ним, він настроює їх проти батька. Зустрічний позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у заяві. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що основний позов та зустрічний не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, судом встановлено, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності (а.с. 5). В будинку зареєстровані: [PERSON] - дружина позивача, [PERSON] - син позивача, [PERSON] - донька позивача та онуки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Фактично всі мешкають в спірному будинку. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, відповідач вселився в спірну квартиру як чоловік доньки наймача. Позивач проти вселення відповідача не заперечувала. Відсутність письмової згоди позивача на вселення відповідача сама по собі не свідчить про те, що відповідач не надавала права користування жилим приміщенням, оскільки обставинами справи безспірно встановлено, що він висловлювала таку згоду: проти вселення не заперечував, виділив дочці та відповідачу відокремлену кімнату. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації місця проживання не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами), відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Ті обставини, що відповідач на протязі декількох років мешкав в спірному будинку, і позивач проти його проживання не заперечував, розцінюється судом, як згода позивача щодо вселення та проживання в будинку [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 64,65 ЖК України, якщо члени сім'ї перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч.1ст.116 ЖК України виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Доказів, які б підтвердили вчинення відповідачами [PERSON] та [PERSON] дій, зазначених у ст. 116 ЖК України, позивачем не надано. Не надано суду і інших письмових доказів в обґрунтування позовних вимог позивача, а саме: обмеження доступу до будинку, погроз та завдання фізичного насильства. Позивач просить виселити відповідачів з будинку, при тому, що крім них в ній проживає родина: троє малолітніх дітей. Статтею 51 Конституції України громадянам України гарантується охорона державою сім'ї, дитинства, материнства і батьківства. Статтями 5,18 СК України визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Відповідно до ст. 291 ЦК України фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Статтею 319 ЦК України передбачається, що власник, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків, зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Позивач за первісним позовом вимагаючи усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, ставить під загрозу існування сім'ї [PERSON]. Позивач в позові зазначає, що виникла заборгованність по утриманню домоволодіння за спожитті комунальні послуги з вини відповідачів. При цьому позивач, не надав жодних доказів про заборгованість з боку відповідачів. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем за первинним позовом та позивачами за зустрічним позовом не надано переконливих доказів, які б свідчили про перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні будинком з боку один одного та порушення законних прав та інтересів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК). У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи з'ясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первинним так і за зустрічним позовами не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed