Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з відповідачем мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу на неповнолітню дитину, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище, в зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду з цим позовом, де просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його прибутків, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до її повноліття. На користь третіх осіб з відповідача стягнення не проводяться. [PERSON] надав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , 3-тя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міськради Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] вони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року. [INFO] у сторін народилася спільна дитина, син [PERSON] . У 2017 році сторони припинила шлюбні відносини та [PERSON] виїхала зі своїм співмешканцем за межі Харківської області. Син [PERSON] зареєстрований разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Оскільки житло де зареєстрована дитина фактично не придатне для проживання. В кімнаті відсутні вікна, не має опалення, відсутня гаряча та холодна вода, що унеможливлює проживання в таких умовах неповнолітньої дитини, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відповідно до письмової заяви просить розглянути справу у її відсутність. У відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Відповідно до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідомо, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. В судове засідання відповідач за первісним позовом [PERSON] , не з`явився надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в присутності його представника [PERSON] .. В судовому засіданні представник відповідача первісний позов не визнав, зазначивши, що неповнолітній син сторін проживає та знаходься на утриманні [PERSON] , у зв`язку з чим просить суд в задоволенні первісного позову відмовити. Що стосується зустрічної позовної заяви представник зазначив, що хлопчик с самого народження проживає з батьком та з бабусею. Мати [PERSON] на теперішній час самоусунулася від виховання дитини, повністю не цікавиться ним. Житлова кімната в якій зареєстрований неповнолітній повністю не придатна для проживання, у зв`язку з чим просить суд задовольнити зустрічний позов та визначити місце проживання [PERSON] разом з його батьком. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву та просив суд її задовольнити, оскільки житло в якому зареєстрований хлопчик повністю не придатне для проживання. Крім того мати дитини виїхала з м. Куп`янськ та жодним чином не підтримує з хлопчиком зв`язок. З`ясувавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази судом встановлено наступне. Так свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.04.2010 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Куп`янську Куп`янського міськрайонного управління юстиції Харківської області на ім`я [PERSON] , [INFO] підтверджується, що його батьками є батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Довідкою від 04.06.2018 року виданою КК « Коменерго-Куп`янськ» за № 795 підтверджується, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та має такий склад сім`ї : [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - син ( а.с. 3-4). Актом виданим Житлово-будівельним кооперативом № 6 від 05.11.2018 року за № 73 підтверджується, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом з ним з дня свого народження фактично мешкає його син [PERSON] , [INFO] . Довідкою виданою Житлово-будівельним кооперативом № 6 від 07.01.2019 року за № 2 підтверджується, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира на праві власності належить його матері [PERSON] . Комісійним актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 02.11.2018 року підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] непроживають за адресою: [ADDRESS] з 2009 року, вхідні двері в кімнату забиті,вода та опалення в будинку відсутні. Довідкою виданою Куп`янською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 12 Куп`янської міської ради від 01.11.2018 року № 01-25/617 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] є учнем 3-го класу. Коли дитина навчалася в 1-му класі мати [PERSON] відвідала школу двічі, після розлучення покинула сина на бабуся [PERSON] та батька [PERSON] .. [PERSON] виїхала до м. Харкова де проживає до цього часу. В школу не з`являється, навчанням сина не цікавиться. Вихованням дитини займається бабуся та батько. Батько часто буває в школі, два рази на місяць відвідує батьківські збори. Хлопчик вихований, відповідально ставиться до навчання. Актом обстеження умов проживання складеного начальником служби у справах дітей Овередною Н.Л. та головним спеціалістом [PERSON] від 11.02.2019 року підтверджується, що за адресою: [ADDRESS] , створено необхідні житлово-побутові умови для виховання та проживання малолітньої дитини. Житло розміщено на 2 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 1-ї кімнати. Житло утримується в належному стані. В наявності всі необхідні меблі та побутова техніка. У малолітньої дитини є місце для відпочинку, обладнане місце для занять та всі необхідні речі. Умови проживання відповідають потребам дитини. Відповідно до висновку служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області від 11.02.2019 року за № 05-32/88, зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Батько [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . За зазначеною адресою проживала мати хлопчика [PERSON] , однак у 2017 році були припинені відносини між батьками та мати дитини виїхала з м. Куп`янськ. Малолітній [PERSON] залишився проживати з батьком та бабусею. За адресою місця проживання батька створено необхідні житлово-побутові умови для виховання та проживання малолітньої дитини. Житло розміщено на 2 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 1-ї кімнати. Житло утримується в належному стані. В наявності всі необхідні меблі та побутова техніка. У малолітньої дитини є місце для відпочинку, обладнане місце для занять та всі необхідні речі. Умови проживання відповідають потребам дитини. Мати [PERSON] після того, як виїхала з м. Куп`янська не цікавиться дитиною, жодного разу не з`явилася до школи, за місцем реєстрації [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] а житло повністю не придатне для проживання, адреса місця проживання [PERSON] не відома , у зв`язку з чим служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 3-6, 96-103,138-139). Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи позовну вимогу Піджарої Вікторії Олександрівни про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 СК України - при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Таким чином даючи оцінку наданим позивачем доказів, суд виходить до наступного, що утримання неповнолітнього [PERSON] є обов`язком сторін по справі, як батьків, а не їх правом. З боку позивача в розпорядження суду не надано будь-яких доказів визнаних судом належними та допустимими, які б підтверджували факт проживання та знаходження на утриманні первісного позивача неповнолітнього [PERSON] . Доводи позивача про те, що син проживає разом з ним та знаходиться на повному його утриманні, спростовуються комісійним актом про те, що неповнолітній [PERSON] з дня свого народження проживає не з первісним позивачем [PERSON] , а з первісним відповідачем по справі [PERSON] , в належній його матері квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Таким чином судом встановлено та знайдено підставність для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, оскільки позивачем не доведено, ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання неповнолітнього сина, а наявними доказами наданими в розпорядження суду підтверджено, що після припинення відносин неповнолітня дитина була залишена з первісним відповідачем [PERSON] .. Крім того залишаючи позов без задоволення, суд не порушує прав, свобод та інтересів позивача, оскільки неповнолітня дитина з ним не проживає та не знаходиться на його утриманні. Розглядаючи зустрічну позовну вимогу [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ч. 1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що судам слід враховувати положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. [PERSON] , [INFO] , на момент розгляду справи судом не досяг десяти років, тому право обирати його місце проживання належить батькам, за спільною згодою, а у випадку не досягнення такої згоди, судом. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші. Крім того малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю. Також сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із батьком та за місцем проживання якого створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Суд також враховує, що при визначенні місця проживання дитини з батьком не відбудеться примусової зміни місця проживання неповнолітньої дитини. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, про задоволення зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання дитини, оскільки позивачем [PERSON] доведено, що за доцільне сина [PERSON] , [INFO] залишити на вихованні та проживанні разом із батьком, оскільки останній належним чином піклується про дитину, створив належні умови для її виховання та гармонічного розвитку. Що стосується позовних вимог в частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за фактичною адресою проживання без згоди матері, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, всупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016року № 207 передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). За положеннями ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця реєстрації. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене вище, суд вважає,що відсутність реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за фактичним місцем проживання разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суперечить інтересам та суттєво обмежує реалізацію прав дитини, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги в частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за фактичною адресою проживання без згоди матері обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved