Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області про скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що державні акти на право власності на землю видані на імя [PERSON] для ведення особистого селянського господарства розміром 0.35 га серії ЯЖ №664310 від 28 жовтня 2009 року, із кадастровим номером 3223182501:017:0061 та на земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - серії ЯЖ №664309 від 28 жовтня 2009 року, із кадастровим номером 3223182501:017:0060 виготовленні на підставі рішенням 23 сесії V скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 11 квітня 2008 року №766 «Про затвердження технічної документації та передачі земельної ділянки у власність» виготовленні, видані та зареєстровані з порушенням вимог законодавства, тому просив поновити строки позовної давності; скасувати рішення 23 сесії V скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 11 квітня 2008 року №766 «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність»; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства площею 0.35 га, серії ЯЖ №664310 від 28 жовтня 2009 року, із кадастровим номером 3223182501:017:0061; скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,35 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223182501:017:0061; визнати недійсним та скасувати державний акт та на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯЖ №664309 від 28 жовтня 2009 року, із кадастровим номером 3223182501:017:0060; скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223182501:017:0060; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 524 грн. 12 квітня 2018 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення скасування державного акту, скасування державної реєстрації. 08 серпня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на те, що позивач в 2003 році прибав житловий будинок №35 та земельну ділянку загальною площею 0,57 га, що розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Деревяна, вул. Комінтерна (Глинищанська) на підставі договорів купівлі-продажу укладеного 16.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] До укладення договорів купівлі-продажу земельна ділянка площею 0,57 га належала [PERSON] та [PERSON], тобто право власності на земельну ділянку вперше було сформовано та зареєстровано в 1998 році без змін її площі, що в подальшому перейшло до [PERSON] В 2001 році [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради Обухівського районного суду Київської області передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,600 га, що розташована на території с. Деревяна по вул. Комінтерна (Глинищанська), 34 з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, яку в подальшому [PERSON] згідно договору купівлі-продажу відчужила, однак під час виготовлення документації було змінено межі земельної ділянки, що знаходиться в с. Деревяна, Обухівського району Київської області, вул. Комінтерна, 33, після цього рішенням 23 сесії V скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 11 квітня 2008 року №766 затверджено технічну документацію щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON], тому вважає дії сільради незаконними та просить скасувати відповідне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, заяв, клопотань суду не подала. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи без участі представника сільради. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,57 га, розташованої на території с. Деревяна, Київської області, Обухівського району, по вул. Комінтерна (Глинищанська) 35, відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2003 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Обухівського державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за №3337. [PERSON] вищевказані земельні ділянки площею 0,57 га належали на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №245751, виданого [PERSON] сільською радою Обухівського району Київської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № Зс-98 від 18 лютого 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю від 28 травня 2003 року за № 800. [PERSON] був спадкодавцем земельних ділянок загальною площею 0.57 га, відповідно державного акту на право приватної власності на землю серії 1V-KB №089202 виданого [PERSON] сільською радою народних депутатів 30 квітня 1998 року, на підставі рішення [PERSON] сільської ради народних депутатів № 7 від 19 лютого 1998 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №475. В 1998 році земельні ділянки загальною площею 0.57 га були сформовані та право власності на них вперше було зареєстровано, без змін їх площі, що перейшло до [PERSON] Згідно п. 2 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель. їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Відповідно ч. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цього Закону, є дійсними. На підставі договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив [PERSON] земельну ділянку розташовану на території с. Дерев'яна по вул. Комінтерна (вул. Глинищанська), 34, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,350 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,250 га, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №7894. Рішенням 23 сесії 5 скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області №766 від 11 квітня 2008 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON], ТОВ НВК «Горизонт» по фактичному користуванню; затверджено конфігурацію земельних ділянок розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд га для ведення особистого селянського господарства розміром 0,35 га по фактичному користуванню без змін площі і цільового призначення [PERSON] за адресою: с. Деревяна по вул. Комінтерна (вул. Глинищанська), 34; надано дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] На імя [PERSON] виготовлено державні акти на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 664310 від 28 жовтня 2009 року відносно земельної ділянки площею 0,35 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223182501:017:0061 та серії ЯЖ\~№ 664309\~від 28\~жовтня 2009\~року відносно\~земельної ділянки\~площею 0,25\~га,\~цільове призначення\~ для\~будівництва і\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~кадастровий номер\~3223182501:017:0060.\~ Також право власності сторін підтверджується договорами, рішеннями, довідками, схемами розташування та іншими наявними у справі письмовими доказами. Повне накладення належної [PERSON] земельної ділянки із належною [PERSON] земельної ділянки підтверджується рішеннями Державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-3200529552017 від 12.04.2017 року, № РВ-3200534962017 від 20.04.2017 року та № РВ-3200535102017 від 20.04.2017 року; зведеним кадастровим планом земельних ділянок, які розташовані на території с.Дерев'яна по вул.Комінтерна (вул. Глинищанська). При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачає, що право власності па землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянці також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. З ст. З ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. [PERSON] у 2003 році набув в законний спосіб права власно на земельну ділянку площею 0,57 га, яка розташована на території с. Деревяна по вул. Комінтерній (Глинищанській),35 Обухівського району Київської області. На момент набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений Наказом держкомзему № 174 від 02.07.2003 року, яким передбачалось ведення Книги записів реєстрації державних актів право власності на землю та на право постійного користування землею, який є частиною державного реєстру земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку. Відповідно ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. З огляду на п. 4 ч. 6 ст. 24 Закону № 3613-VI підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. В розумінні вказаної норми, законодавець закріпив певні обмеження щодо проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки, в даному випадку за [PERSON] та передбачив саме відмову від вчинення такої дії. Зокрема орган місцевого самоврядування, [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області переступила через вказані обмеження, не пересвідчився у відсутності наявних перешкод, відступив від своїх повноважень, допустив порушення ЗУ «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР виносячи оскаржуване рішення від 11.04.2008 року та на підставі якого були виготовлені оскаржувані державні акти на право власності на землю [PERSON] Відповідно п. 2 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень закону № 3613-VI, земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими, незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Відповідно п. 9 вищезазначених перехідних Положень, до 1 січня 2013 року, державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та постійного користування землею. Згідно п. 10 Положень, документи, якими було посвідчено право власності земельною ділянкою, які видані до набрання чинності ЗУ «Про державний земельний кадастр» № 3613-VI є дійсними. Таким чином суд дійшов висновку, [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області винесла оскаржуване рішення незаконно. Згідно ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод. Згідно ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю. Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття позивачем права власності на земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, позивач є добросовісним набувачем своєї земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі чинного і ніким не оспореного договору купівлі-продажу на оплатній основі. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Позивач за [PERSON] набув право власності в законний спосіб права власності на земельну ділянку площею 0,57 га, що розташоване на території с. Деревяна, по вул. Комінтерній, (Глинищанській) 35, Обухівського району, Київської області, у відповідності до законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено що на момент винесення оскаржуваного рішення та державних актів земельна ділянка знаходилась на праві власності у позивача, [PERSON], тому є достатні підстави для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності позивача в межах судового захисту порушених права позивача. Під час судового розгляду доведено порушення прав та законних інтересів позивача за [PERSON], які підлягають судовому захисту у обраний позовом спосіб відновлення порушених прав. Поряд із тим, слід прийняти до уваги, що в межах судового захисту законних прав [PERSON] і вирішуючи спір на засадах диспозитивності цивільного судочинства суд вважає належним способом захисту визнання судом неправомірними рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 11.04.2008 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність», оскільки такі вимоги ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам спору. Правомірність набуття [PERSON] права власності на земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі чинного і ніким не оспореного договору купівлі-продажу на оплатній основі. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Доказів вчинення [PERSON], як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За таких обставин, позбавлення [PERSON] права власності на земельні ділянки, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у його право власності, а позбавлення [PERSON] права власності спірні ділянки в судовому порядку не буде свідчити про непропорційність втручання держави у її право власності, оскільки це право вона набула із грубими порушеннями чинного законодавства. Згідно ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~ поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~ Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову лише частково ґрунтуються на законі та матеріалах справи, при цьому позивач довів виникнення у нього права на земельну ділянку раніше відповідача [PERSON], тому позовні вимоги позову слід задовольнити в частині доведених вимог.

Outcome: partial