Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] (50 років СРСР) в місті Маріуполі. Зазначену квартиру позивач купив у відповідача [PERSON], та в зазначеній квартирі з 2000 року були зареєстровані відповідачі. Після оформлення договору відповідачі вивезли свої особисті речі та з 19.10.2013 року у зазначеній квартирі не проживають. Згідно умов договору відповідачі повинні були знятись з реєстрації місця проживання до 30.01.2014 року, однак цього не зробили до теперішнього часу. Відповідачі не є членами сімї позивача, та у звязку із небажанням відповідачів в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання, просив визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.09.2018 року відрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд цивільної справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], позивачу належить квартира [ADDRESS] (50 років СРСР) в місті Маріуполі. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 17-126-0108 від 21.04.2018 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Як вбачається з акту ОСББ «Троїцька 16» б/н від 21.05.2018 року, за адресою: [ADDRESS], відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають з 20.10.2013 року, їх особисті речі у квартирі відсутні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідачі не є членами сімї позивача, який є власником житлового приміщення, більше трьох років не проживають у спірній квартирі, добровільно не припиняють своєї реєстрації, тим самим порушують право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved