Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору дарування. Посилався на те, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . На момент звернення до суду йому виповнилось 15 років. 03.04.2008 року його мати [PERSON] одержала в дарунок квартиру [ADDRESS] . Після цього він разом із своєю матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі. [INFO] у нього народилася сестра [PERSON] . Адресу міся постійного проживання вони не змінювали, починаючи з 2008 року по день звернення до суду з позовом. 30.03.2010 року його мати [PERSON] надала згоду на укладення [PERSON] договору поруки з Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсиббанк» у забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Парнас» на суму 1000000 гривень. Боржник ТОВ «Парнас» позику банку вчасно не повернув. Знайомий батьків [PERSON] , який давав батькам поради щодо ведення бізнесу, повідомив, що має достовірну інформацію про те, що в рахунок погашення боргу перед банком звертатиметься стягнення на нерухоме майно поручителя [PERSON] , в тому числі і на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] порадив батькам подарувати комусь квартиру, щоб приховати її та уникнути звернення стягнення на неї. 12.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (донькою [PERSON] ) було укладено договір дарування 11/100 ідеальних часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складають квартиру [ADDRESS] . Зазначений правочин було посвідчено Приватним нотаріусом Чрнівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. До моменту укладення договору, а саме в кінці серпня 2011 року його мати [PERSON] зняла дітей з реєстрації з вказаної квартири, щоб це не стало перешкодою для посвідчення договору дарування нотаріусом. Вказував на те, що ні його мати, ні [PERSON] не зверталися до Служби у справах дітей для отимання дозволу на відчудження вказаного житла, де він на той час проживав. [PERSON] вважала, що житло залишиться у її власності, оскільки уклада договір дарування фіктивно задля унеможливлення звернення стягнення на квартиру. Справжнього наміру відчужити житло у матері не має, що підтверджується тим, що право власності на майно [PERSON] зареєструвала аж 28.10.2014 року. Фактичне місце проживання дітей залишалося незмінним як на час укладення договору дарування, так і по день звернення до суду з позовом. Позивач вважає, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням його прав і законних інтересів на житло, а також з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, спірний правочин було укладено з порушенням вимог ст.29 ЦК України, ст.177 СК України, оскільки відчудження житла, в якому проживала дитина, одним із батьків без дозволу органу опіки та піклування є порушенням вимог ст.177 СК України, ст.ст.18,19 ЗК «Про охорону дитинства», ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», незалежно від того чи у іншого з батьків було у власності житло, а отже такий правочин підлягає визнанню недійсним. Зазначив, що спірний правочин є фіктивним та за своїм змістом суперечить вимогам Закону. Тому вважає, що зміст договору суперечить вимогам цивільного законодавства та не відповідає ч.1, ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України. Просив визнати договір дарування ВРО/338701 11/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] , що складають квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., зареєстрованого в реєстрі за №1168 - недійсним. Ухвалою суду від 13.03.2020 року провадженя по справі було відкрито. Представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що даний спір вже був предметом судового розгляду у справі №727/1160/15 з аналогічних підстав, проте за позовом іншого сина відповідача [PERSON] - [PERSON] . Будь-яких зобов`язань на момент укладення оспорюваного правочину між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не було. Доводи позивача про те, що він не мав іншого місця проживання, а договором дарування від 12.11.2011 року було порушено його права на житло - є безпідставними. Так, упродовж 2014 року реєстрація постійного місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] двічі припинялась. Його реєстрація постійного місця проживання у спірній квартирі тривала з 30.05.2008 року по 08.02.2011 року. На момент зняття позивача з реєстрації постійного місця проживання за вказаною адресою 19.08.2011 року його мати повідомляла компетентні органи про вибуття на постійне місце проживання у с.Михальча, Сторожинецького району Чернівецької області. На той час батько позивача [PERSON] мав зареєстроване місце проживання у с.Михальча. [PERSON] надав згоду на відчудження квартири [ADDRESS] Крім того, на момент укладення договору дарування квартири від 12.11.2011 року у власності [PERSON] перебував житловий будинок по [ADDRESS] . Батько забезпечив житлом своїх неповнолітніх дітей, де вони були зареєстровані понад два роки. Отже, станом на 12.11.2011 року квартира [ADDRESS] не була єдиним житлом, на яке у позивача [PERSON] було право користування. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідачем [PERSON] також було подано до суду відзив на позовну заяву. У поданому відзиві Остання позов визнала. Зазначила, що з 2008 року по даний час єдиним фактичним місцем проживання дітей залишалася квартира [ADDRESS] . 19.08.2011 року, до укладення оспорюваного правочину, вона зняла дітей з реєстрації місця проживання вказаної квартири. 12.11.2011 року між нею та [PERSON] було укладено оспорюваний правочин договір дарування зазначеної вище квартири. На даний час вона розуміє, що такі дії з дарування житла, в якому проживали її діти, вона мала б вчиняти лише з дозволу Служби у справах дітей. Проте, до органу опіки та піклування за таким дозволом не зверталася. Відповідач уклала договір, оскільки була впевнена, що інтересам дітей нічого не загрожує і житло залишиться у її фактичній власності. [PERSON] знала, що її малолітні діти проживають у спірній квартирі, тому вважає, що договір дарування від 12.11.2011 року порушує права та законні інтереси [PERSON] . Позивачем було подано відповідь на відзиви відповідачів, у якому останній додатково зазначив, що факт відчудження квартири безкоштовно чужій особі суперечить здоровому глузду, принципам розумності та справедливості, оскільки відчудження житла може відбуватися виключно шляхом його продажу та отримання за нього справедливої ціни, чого не було за вказаних обставин. Третьою особою [PERSON] було подано письмові пояснення на позов, в яких останній позов підтримав. Зазначив, що з 2008 року він разом із позивачем та мамою не змінював місце проживання та безперервно проживав у квартирі [ADDRESS] . До моменту укладення договору дарування, а саме в кінці серпня 2011 року мати зняла їх з реєстрації вказаної квартири, щоб це не було перешкодою для посвідчення нотаріусом договору, проте вони продовжували там проживати. На його думку, зазначене свідчить про відсутність наміру у сторін на відчудження житла, а справжньою метою було унеможливлення звернення стягнення на нього. Ухвалою суду від 02.04.2021 року справу було прийнято до провадження судді Шевченківського районного суду м.Чернівці Одовічен Я.В. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Просив позов задовольнити. Представник позивача пояснила суду, що показами свідів підтверджується, що [PERSON] було відомо, що в спірній квартирі проживають та зареєстровані діти. Останній порадив з метою збереження житла, в якому проживав позивач із сімєю, подарувати квартиру на деякий час його доньці [PERSON] , щоб потім перереєструвати житло на себе. При цьому, [PERSON] наполягав, щоб на момент підписання договору дарування зняти дітей з реєстрації місця проживання по цій квартирі. Сторони правочину до Служби у справах дітей ЧМР з заявою про одержання дозволу на відчуження житла не звертались. Фактичне місце проживання дітей протягом усього часу залишалось незмінним. [PERSON] наміру фактичної передачі майна у власність [PERSON] не мала, діяла «про людське око», тобто сторони діяли недобросовісно. Факт передачі майна безоплатно чужій особі сам по собі ставить під сумнів добросовісність сторін такого правочину та дійсної волі. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 16.06.2021 року позов визнав. Пояснив суду, що [PERSON] за порадою [PERSON] переписала квартиру до договору дарування на [PERSON] . Цей правочин було вчинено для того, щоб квартиру не забрали за борги. Дітей зняли з реєстрації місця проживання за вказаною адресою для того, щоб не звертатись до Служби у справах дітей. Не заперечував проти задоволення позовних вимог. У судове засідання 25.08.2021 року представник відповідача не з`явився. Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому розгляді Садгірським районним судом м.Чернівці у справі №726/854/21. Розглядаючи заявлене клопотання, суд виходив із положень ст.223 ЦПК України, відповідно до яких неявка в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки, не перешкоджають її розгляду. Суд зауважує, що що представником відповідача до поданого клопотання не було долучено будь-яких доказів на підтвердження його зайнятості в іншому судовому процесі, а отже не надано доказів поважності причин неявки у судове засідання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Суд зауважує, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. За таких підстав, суд, зважаючи на те, що позов надійшов до суду в березні 2020 року та протягом тривалого часу перебуває на розгляді, розцінив такі дії представника відповідача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та вважав за можливе слухати справу за його відсутності. Третя особа [PERSON] , який був допитаний в якості свідка, суду показав, що [PERSON] з 2008 року допомагав його батьку з веденням бізнесу та давав йому поради. Саме він порадив його батькам подарувати квартиру, щоб на неї не було звернено стягнення в рахунок погашення боргів. Увесь цей час вони місця проживання не змінювали. Іншого житла у них немає. Будинок по [ADDRESS] є аварійним, там відсутнє водо- та газопостачання. Позовні вимоги підтримав. Третя особа [PERSON] , який був допитаний в якості свідка, суду пояснив, що у 2004 році займався бізнесом та брав кредити. З нього у судовому порядку стягувались борги. Квартира [ADDRESS] була переписана на [PERSON] за наполяганням [PERSON] . Його дружина [PERSON] не мала наміру дарувати квартиру, це була вимушена дія, щоб житло не забрали за борги. Діти були зняти з реєстрації за вказаною адресою перед укладенням договору дарування у зв`язку з технічними питаннями. Представник третьої особи Служби у справах дітей ЧМР суду пояснив, що [PERSON] до них з приводу надання згоди на укладення оспорюваного правочину не зверталася. Рішення з цього приводу органом опіки та піклування не приймалося. Заявлений позов в інтересах дітей підтримав. Свідок [PERSON] суду показав, що мешкає по сусідству з сімєю [PERSON] . Йому відомо, що сім`я [PERSON] з 2009 року по даний час проживає по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду показала, що з сімєю [PERSON] у них сусідські відносини з 2009 року. Сім`я [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з 2009 року по даний час. [PERSON] за вказаною адресою ніколи не проживала. Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] , його батьками згідно свідоцтва про народження зазначено: батько - [PERSON] ; мати - [PERSON] (а.с.7 Том 1). На момент звернення до суду позивачу виповнилось 15 років. 12.11.2011 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено договір дарування 11/100 часток житлового будинку (а.с.41 Том 2). За цим договором дарувальник передає у власність обдаровуваної майно, а обдаровувана приймає у власність майно - 11/100 ідеальних часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS] безоплатно. Дар сторони за домовленістю оцінюють в сумі 306074 гривень. Дарувальник свідчить, що на момент укладення цього договору, вказане вище нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, судового спору щодо нього не має. Сторони домовились, що під передачею відчужуваного нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від нерухомого майна, свідчить про те, що передача речі відбулася. У пункті 12 Договору сторони зазначили, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Дарувальник стверджує, що членів сім`ї дітей, які б мали право проживання (особистий сервітут, встановлений ст.405 ЦК України) немає. Зміст законодавства щодо прав дітей -членів сім`ї на проживання та те, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів лріки та піклування та правові наслідки вчинення правочину бех надання такої згоди їй нотаріусом роз`яснений та зрозумілий. Таким чином, позивач у справі [PERSON] не є стороною правочину та оскаржив договір у зв`язку з порушенням його прав і законних інтересів на житло, а також з порушенням вимог законодавства, зокрема вимог ст.29 ЦК України, ст. 234 ЦК України, ст.177 СК України, оскільки відчудження житла, в якому проживала дитина, одним із батьків без дозволу органу опіки та піклування є порушенням вимог ст.177 СК України, ст.ст.18,19 ЗК «Про охорону дитинства», ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», незалежно від того чи у іншого з батьків було у власності житло, а отже такий правочин підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦКправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Окрім зазначеного, суд звертає увагу на основні засади цивільного законодавства щодо свободи укладення договору між учасниками цивільних правовідносин. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При вирішенні даного спору, суд враховує роз`яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.ст.719,722 Кодексу). Даючи оцінку аргументам позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, провадження № 61-6301св18. Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як було встановлено судом, [PERSON] на час укладення оспорюваного договору виповнилось лише сім років, а отже останній мав статус малолітньої дитини. Його місцем проживання, враховуючи наведені положення Закону, було місце проживання батьків. Як вбачається з довідки Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 13.03.2015 року, [PERSON] , 1977 року народження, [PERSON] , 1999 року народження та [PERSON] , 2004 року народження були зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 30.05.2008 року по 08.02.2011 року. Повторно зареєструвалися за вказаною адресою 15.07.2011 року та виписалися 19.08.2011 року. На даний час зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 04.07.2014 року (а.с.124 Том 1). Матір позивача відповідач [PERSON] при посвідченні договору дарування надала нотаріусу всі необхідні для цього документи, в тому числі довідку КЖРЕП-6 від 12 листопада 2011 року (а. с. 96, том 1) про відсутність у спірній квартирі зареєстрованих осіб, та заяву від свого імені про те, що «… право користування цим будинком у малолітніх, неповнолітніх дітей відсутнє…» (а. с. 98, том 1 справа №727/5911/16-ц). За змістом довідки служби у справах дітей Чернівецької міської ради №1/1496 від 06 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради як органом опіки та піклування дозвіл на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування, яким мають діти, в квартирі [ADDRESS] , не надавався, рішення не приймалось. Вказані обставини були встановлені постановою Верховного суду від 20.11.2019 року у справі №727/5911/16-ц, а тому суд на підставі ст. 82 ЦПК визнає їх такими, що не підлягають доказуванню. На час укладення спірного правочину позивач [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] , однак не був зареєстрований за вказаною адресою. Зазначені обставини сторонами у справі визнаються. Відповідно до ч.1-2 ст.43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. За змістом п.40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції, чинній на час укладення Договору дарування) батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від її майнових прав. Як зазначалось судом вище, [PERSON] під час укладення оспорюваного правочину надала нотаріусу усі необхідні документи, в тому числі довідку КЖРЕП-6 від 12 листопада 2011 року (а. с. 96, том 1) про відсутність у спірній квартирі зареєстрованих осіб, та заяву від свого імені про те, що «… право користування цим будинком у малолітніх, неповнолітніх дітей відсутнє…» (а. с. 98, том 1 справа №727/5911/16-ц). Таким чином, мати позивача підтвердила нотаріусу належними та допустимими доказами факт відсутності у її малолітніх дітей права користування квартирою [ADDRESS] . Окрім того, суд враховує, що на момент укладення оспорюваного правочину, у власності батька позивача перебував житловий будинок [ADDRESS] (а.с.122 Том 1). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного правочину обсяг існуючих майнових прав дитини, права позивача щодо жилого приміщення, не були порушені, а тому відсутні підстави для вищнання його недійсним у зв`язку з неодержанням згоди органу опіки та піклування на його вчинення. Щодо посилань позивача в якості підстави для визнання правочину від 12.11.2011 року недійсним на ст.234 ЦК України, суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Зокрема статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як роз`яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. З урахуванням зазначених вище роз`яснень судом було встановлено, що 11.03.2014 року на виконання оспорюваного правочину відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності на 11/100 частин житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в будинку [ADDRESS] , яке набула на підставі договору дарування від 12.11.2011 року (а.с.19 Том 1). Таким чином, за оспорюваним правочином настали правові наслідки, що виключає можливість визнання його фіктивним. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи позивача про те, що зміст правочину від 12.11.2011 року суперечить актам цивільного законодавства, а отже при його укладенні не було дотримано вимог ч. 1 ст.203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Будь-яких невідповідностей вимогам цивільного законодавства положення оспорюваного правочину не містять. Умови договору були визначені його сторонами, які реалізовували свої повноваження, регламентовані ст.627 ЦК України щодо свободи Договору. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937,частина третя статті 949 ЦК). А відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи наведені вище роз`яснення, суд не бере до уваги показання свідків та вважає їх неналежними та недопустимими доказами на підтвердження обставин, що стосуються даного спору. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений правочин не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed