Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування своїх заявлених вимог позивач вказав, що 18 липня 2011 року він на підставі договору купівлі-продажу придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Дана угода була посвідчена та зареєстрована в єдиному реєстрі за №1776. У частині іншого власника [PERSON] позивач вважає договір незаконним та таким, що не відповідає дійсності. 10.06.2018р. його сусідка [PERSON] (відповідачка у справі) заявила йому, що вона має право на половину вищезазначеної спірної квартири, що належить позивачу на праві приватної власності. Після цього донька позивача, переглянувши договір купівлі-продажу, побачила, що спірна квартира оформлена на двох власників - на позивача [PERSON] та на відповідачку [PERSON] в рівних долях по Ѕ частині на кожного. Позивач все життя проживав у приватному будинку у с. Острожани , але вирішив купити окрему квартиру, так як за станом свого здоров`я не міг в подальшому обслуговувати домашнє господарство у свої 72 роки. У 2011 році [PERSON] знайшов квартиру [ADDRESS] , яка на той час продавалася і він домовився придбати її за 25000 грн. Тод і позивач познайомився з відповідачкою [PERSON] , яка також проживала у вищевказаному будинку у кв. 3 , з якою в подальшому почав підтримувати дружні стосунки. Його донька [PERSON] попросила [PERSON] допомогти позивачеві в оформлені купівлі-продажу у нотаріуса квартири [ADDRESS] ., на що остання погодилася. 18 липня 2011 року домовились оформити угоду у нотаріуса Шелудько Валентини Петрівни. Занесли та віддали нотаріусу документи для оформлення, а 29.07.2011р. ця угода була проведена після чого позивач [PERSON] сплатив продавцю кошти у розмірі 25000 грн. та отримав договір купівлі продажу вказаної спірної квартири. Переїхавши у придбану квартиру, зареєструвався та почав робити ремонт, який і до цього часу не закінчив. Із [PERSON] весь цей час позивач підтримував дружні стосунки, але з часом їхні відносини погіршились, почалися скандали, [PERSON] стала його переслідувати, обзивати, принижувати його гідність і провокувати на сварки. 04.06.2018р. під час чергової сварки [PERSON] заявила, що відбере у позивача половину його квартири. А пізніше, зі слів знайомого [PERSON] , позивачу стало відомо, що він чув від [PERSON] , що саме вона є власницею спірної квартири по [ADDRESS] . і відправить [PERSON] до тюрми, а квартиру забере собі. Про це позивач розповів своїй доньці, яка уважно прочитавши договір-купівлі продажу побачила, що там зазначено ім`я [PERSON] як співвласниці спірної квартири. Позивач зрозумів, що під час оформлення спірної квартири у нотаріуса Савчук Н.Г. подала разом з його документами і свої документи, але про це позивача не попередила і шахрайським шляхом оформила половину квартири на себе. [PERSON] також невідомо чому у договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначена сума 53232 грн., так як між ними була узгоджена сума 25000 грн., яку він особисто сплатив продавцям. [PERSON] нічого не платила. Позивач вважає, що [PERSON] , використавши його безпорадне становище, а саме хвороби по зору та слуху, скориставшись його довірою, подала свої документи для того, щоб стати співвласником квартири . Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Право власності гарантоване ст.41 Конституції України і не може бути визнане дійсним чи не дійсним, оскільки як суб`єктивне право є можливістю здійснювати або не здійснювати будь-які дії, що прямо незаборонені законом, у даному випадку - володіти, користуватися і розпоряджатися своїм житлом. У зв`язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в частині Ѕ , що належить [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , за ним - [PERSON] 19 червня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 13 липня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив, в якому вона просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки вважає їх необгрунтованими, неправдивими та абсурдними, посилаючись на наступні обставини. У січні 2010 року [PERSON] почала проживати разом з [PERSON] однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у належній їй квартирі [ADDRESS] , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, турбувались одне про одного, представляли одне одного стороннім людям як чоловіка та дружину. Вказані обставини можуть підтвердити всі без виключення мешканці села Острожани, де вони проживають. 18 липня 2011 року, за спільні кошти подружжя (зокрема і за кошти, які особисто були отримані відповідачкою у борг) позивачем та відповідачкою на першому поверсі цього ж будинку [ADDRESS] було придбано трикімнатну квартиру №2 . Договір купівлі-продажу було оформлено нотаріально, кошти за квартиру продавцям були передані особисто відповідачкою дочці власника квартири [PERSON] до підписання та нотаріального посвідчення договору. Разом з [PERSON] за спільні кошти подружжя вони робили ремонт у спільній квартирі, купували меблі, техніку тощо, добудували прибудову і у 2014 році почали разом проживати у цій квартирі. У 2017 року подружнє життя між сторонами погіршилось через постійні непорозуміння, сварки та з серпня 2017 року вони почали проживати окремо. Позовна заява не містить жодного правдивого доводу, тобто посилання на конкретні докази. По перше, позивач замовчує, що з січня 2010 року по серпень 2017 року позивач та відповідач проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка, а тому все майно, яке було нажито ними спільно, у тому числі й спірна квартира, є їхньою спільною сумісною власністю і в силу закону відповідачка має право на Ѕ частку в праві на квартиру - навіть без наявності договору купівлі-продажу. Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Зокрема, все майно, набуте фактичним подружжям, належить їм на праві спільної сумісної власності, частки фактичного подружжя у разі поділу їхнього спільного майна вважаються рівними, вони мають рівні права щодо користування, володіння та розпорядження спільним майном і т. д. Винятки із вказаних правових норм, встановлені главою 8 СК, застосовуються до фактичного подружжя так само, якби ці особи перебували б у зареєстрованому шлюбі. Іншими словами, навіть у разі задоволення заявленого позову - право відповідачки на Ѕ частину квартири залишиться гарантованим їй державою. По-друге, до позовної заяви не додано жодного доказу, який би підтверджував, що [PERSON] має безпорадне становище, хвороби слуху, зору та коли ці хвороби в нього з`явилися. Будь-яких доказів безпорадного стану позивача па день укладення договору купівлі-продажу 18.07.2011р. ним не надано. Також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що у період з 18.07.2011р. по дату звернення до суду [PERSON] страждав на психічні розлади, які б перешкоджали б йому прочитати текст договору купівлі-продажу, усвідомити його зміст тощо і звернутися з даним позовом до суду в межах строку позовної давності. По третє статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ст.229-230 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.ч.1,2 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, установлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно аб.2 п.23 постанови Пленуму Верховного суду України №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009р. установлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст.58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. [PERSON] особисто підписував договір купівлі-продажу квартири і у договорі у графі «Покупець-1» проставив свій підпис. Отже, за відсутності доказів фізичної вади чи хвороби [PERSON] , а також доказів того, що він з будь-яких інших причин не міг усвідомлювати значення своїх дій саме 18 липня 2011 року, а також доказів того, що він з будь-яких причин не міг з 18 липня 2011 року по 18 липня 2014 року (строк позовної давності) прочитати текст договору купівлі-продажу, підстав для часткового визнання недійсним договору купівлі-продажу не має. 13 липня 2018 року відповідачка [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] особисто читав договір купівлі-продажу квартири і у графі «Покупець -1» проставив свій підпис. Змістом договору купівлі-продажу, а також текстом позовної заяви, достовірно підтверджується, що позивач дізнався про те, який договір укладено, його основні умови, саме у день підписання вищевказаного договору, тобто 18 липня 2011 року. Отже строк, у межах якого [PERSON] міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу сплинув ще 18 липня 2014 року. 20 липня 2018 року позивач [PERSON] на відзив подав відповідь, в обгрунтування якої послався на наступне. Дійсно [PERSON] приблизно з 2010 року знайомий з [PERSON] , але факт проживання з нею однією сім`єю на протязі семи років позивач заперечує. Він ніколи не жив у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Так, позивачдійсно інколи заходив до відповідачки в гості, мав з відповідачкою дружні стосунки, але вони разом постійно не проживали та спільне господарство не вели. На відпочинок вони з відповідачкою не їздили, одяг одне одному не купували. Позивач ніколи не представляв відповідачку своїм друзям або родичам як свою дружину. Відповідачка посилається на те, що дані факти можуть підтвердити односельці, але позивач не заперечує той факт, що в селі їх могли бачити разом, так як[PERSON] підтримував із [PERSON] дружні стосунки, але ніхто не може підтвердити факт їхнього спільного проживання. Яким чином відповідачка отримала довідку від старости села Острожани про їхнє спільне проживання, позивачу не зрозуміло, оскільки староста до нього або до відповідачки за адресою проживання не приходив та відповідні акти сумісного проживання ніколи не складав. Вважає, що по даній довідці необхідно викликати в.о. старости с. Острожани [PERSON] до суду та допитати його в якості свідка з приводу видачі вище вказаної довідки. З приводу придбання спірної квартири за спільні кошти позивач зазначив наступне. Відповідачка дійсно була з ним при придбанні квартири у нотаріальній конторі за проханням його доньки, але квартира була придбана лише за кошти позивача і гроші передавав власнику квартири [PERSON] саме він, про що отримав від нього розписку. Ремонт у придбаній ним квартирі позивач робив сам за свої особисті кошти. Твердження відповідачки про проведення ремонту за її кошти нічим не підтверджено, це тільки її слова, якими вона хоче позбавити його особистої власності, маючи у власності свою квартиру. Про те, що саме позивач робив ремонт, розраховувався за проведення ремонтних робіт і відповідачки при цьому ніхто не бачив, можуть підтвердити свідки. Факт сумісного проживання судом не підтверджений і з даного приводу немає жодного рішення суду про встановлення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а є лише слова відповідачки, які не відповідають дійсності, і той факт, що вони не жили однією сім`єю може підтвердити донька позивача. Відповідачка не могла надавати позивачу кошти, так як жила лише на свою пенсію, утримуючи свою доньку та двох своїх внуків. Відповідачка стверджує, що позивачем не подано жодного доказу його хвороби по зору та слуху, що не відповідає дійсності, оскільки ним було надано суду довідки з лікарні про стан здоров`я. Також не зрозуміло, з яких причин відповідачка просить стягнути з позивача витрати у розмірі 10000 грн. за понесені нею збитки, так як цей факт нічим не підтверджено. Позивач вважає всі пояснення, викладені у відзиві відповідачкою, як такі, що не відповідають дійсності та нічим не підтверджені, а тому просить суд не брати їх до уваги. 27 липня 2018 року від [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вона вказує, що позбавлена можливості надати суду свої заперечення на відповідь відзив, оскільки позивачем у його відповіді на відзив не наведено жодного доводу чи аргументу, тобто по суті їй немає що заперечувати та спростовувати. Відповідь позивача на відзив містить лише нічим не аргументовані пусті міркування його преставника стосовно обставин справи та його власні фантазії. 30 листопада 2018 року Жашківським районним судом Черкаської області було постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Пояснив, що у нього були свої гроші: пенсія, він продав корову, ходив по заробітках. У нього був приватний будинок. У 2011 році купив квартиру, ремонт робив за свої кошти. У [PERSON] не жив, оскільки в нього було житло, а [PERSON] мала свою квартиру. Він зробив ремонт у під`їзді, зробив каналізацію, новий забор. [PERSON] туди нічого не вклала. Він заплатив за квартиру 3000 доларів США. Продав один гектар землі і зробив ремонт. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Литвин О.І. позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що вони разом з позивачем купили квартиру. Разом знайшли цю квартиру, зустрічалися з продавцем. [PERSON] жив з нею. Разом їздили до нотаріуса. Гроші вона давала при нотаріусі. Двадцять п`ять тисяч вона особисто давала, це були їхні спільні гроші. А потім віддавали як могли. Позичала у друзів в Києві. У неї є пенсія і два паї, а у позивача не має. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Цімоха Р.Р. позовні вимоги не визнав, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не з`явився, при цьому подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши учасників процесу та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з огляду на наступне. Судом установлені наступні обставини. На підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Даний договір підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі під №1776. Згідно довідки про склад сім`ї №336 від 12.06.2018р., [PERSON] проживає сам у квартирі [ADDRESS] . У листі від 04.05.2018р. [PERSON] стверджує, що 2011 року [PERSON] купував у нього трикімнатну квартиру у [ADDRESS] , за яку він отримав 25000 грн. З довідки №5, виданої АЗПСМ с. Бузівка Жашківського району Черкаської області 04.06.2018р. [PERSON] , вбачається, що останній має діагноз туговухість ІІ ст., церебральний атеросклероз з гіпертонією. Мікроінсульт переніс у 2017 році. Згідно довідки №109 від 27 квітня 2018 року, виданої Жашківською ЦРЛ, [PERSON] має діагноз: Зріла ускладнена катаракта ОS. У відповідності до висновку про вартість майна від 05.08.2018р., оціночна вартість квартири [ADDRESS] складає 54900 грн. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає по [ADDRESS] , що підтверджується листом-повідомленням виконавчого комітету Соколівської сільської ради Жашківського району Черкаської області від 18.06.2018р. №70/1.9. З довідки виконавчого комітету Соколівської сільської ради Жашківського району Черкаської області від 02.07.2018р. №363 вбачається, що [PERSON] , 1947р.н., та [PERSON] , 1955р.н., проживали однією сім`єю та вели спільне господарство з 25 січня 2010 року по 05 вересня 2017 року. У ході судового розгляду були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що це була квартира його покійного батька. Він домовився з [PERSON] про те, що останній купить її. Наперед домовилися, що позивач передасть йому кошти за квартиру. У нотаріуса оформили приблизно через один чи два місяці. Тоді [PERSON] віддав половину суми сестрі. [PERSON] знайома - односельчанка. Жили по сусідству. За квартиру домовлявся лише з позивачем, а не з відповідачкою. Про продаж квартири домовлялися усно. Оформляли квартиру у [PERSON] він, сестра, [PERSON] та [PERSON] Формальності [PERSON] не пам`ятає, просто підписали те, що показали. [PERSON] була з ними у нотаріуса - він не знає. Після оформлення квартири у нотаріуса Федорчук П.С. образився, що [PERSON] вписала себе власником квартири. [PERSON] не давала [PERSON] ніяких коштів. Чотири особи були співвласниками. Мати живе в Німеччині, тому давала йому довіреність на продаж. [PERSON] і [PERSON] приїхали у нотаріальну контору разом як знайомі. [PERSON] думав, що [PERSON] купив собі квартиру за свої кошти, так як останній образився, що [PERSON] вписала себе у договір купівлі-продажу. [PERSON] жив у [PERSON] , а у селі в нього ще був будинок. [PERSON] вважає, що [PERSON] жив у [PERSON] , так як у селі говорили, що вони живуть разом. Свідок [PERSON] пояснив, що знає про те, що [PERSON] купив квартиру сам за свої гроші, а [PERSON] хоче її відібрати. Про це йому відомо від дядька [PERSON] Свідок ходив до позивача додому як до тренера. Відповідачку він там не бачив. Якось він чув розмову [PERSON] з її сестрою про те, щоб відібрати квартиру, продати і купити внуку квартиру. Відповідачка говорила: « Заберу квартиру все одно або через суд або зживу його». Свідок [PERSON] пояснила, що вони вирішили купити квартиру і продати будинок. [PERSON] була сусідкою по квартирі. [PERSON] учителька і попросила [PERSON] допомагати татові [PERSON] , а за це вона давала відповідачці гроші і продукти, оскільки вона приїжджала чотири-п`ять раз на рік. [PERSON] попросила відповідачку оформити документи по купівлі квартири. Вони оформили і до 2017 року свідок не знала, що квартира не лише татова. А коли [PERSON] . почала викликати поліцію, [PERSON] приїхала і забрала документи. Гроші у ремонт квартири вона з батьком вклали свої. До 2011 року батько проживав у селі в будинку, поки вони не зробили у квартирі ремонт. Їх є троє дітей. Вони приїжджали в гості на свята. [PERSON] не там не бачили. У сімейному колі тато не казав, що живе із відповідачкою. Були гроші у тата. Вона з братом допомагала. Тоді як продав хату - не було й мови про те, щоб разом із [PERSON] купляли квартиру, просили відповідачку лише допомогти оформити документи. Тато погано бачить та чує, тому продали хату, робили операцію по зору. Він погано чує, потрібно носити слуховий апарат, але він стидається. [PERSON] нічого не казав після купівлі-продажу. Один-два рази у місяць [PERSON] викликала поліцію із-за того, що тато бив її, тому [PERSON] приїхала, у неї є своя квартира. Вони дізналися, що [PERSON] з попереднім чоловіком теж так зробила - відібрала будинок. В даний час вона живе з онучкою у квартирі. Метрів шістсот від квартири був будинок. Приблизно з 2012 року, з того часу як купили квартиру, [PERSON] попросили відповідачку про допомогу. Коли [PERSON] погодився на продаж квартири, вони з [PERSON] познайомилися і почали спілкуватися як колеги - учителі. До 2011 року не допомагав ніхто. Гроші тато дав [PERSON] наперед восени. Пізніше уклали договір і дуже довго не видавалися документи, тому свідок не бачила договору купівлі-продажу. Документи є лише у батька, а у неї не має. До 2011 року знали [PERSON] як односельчанку. Свідок [PERSON] пояснила, що живе у с. Острожани Жашківського району Черкаської області. Знає і позивача і відповідачку. Знає, що вони жили разом, купували у неї картоплю років два-три назад. Купляли картоплю як сім`я, чоловік завозив їм картоплю додому. В гостях у них не була, але це село і вона знала, що [PERSON] і [PERSON] жили в одній квартирі. Вона спілкувалася з [PERSON] , остання казала, що вони зробили ремонт. Бачила їх на базарі. Щодо квартири, то вона нічого не казала. Свідок працювала разом з відповідачкою. Відповідачка перша пішла на пенсію, а [PERSON] продовжувала працювати. Свідок не знає, чи [PERSON] була з [PERSON] Три роки вони купляли у неї картоплю, а два роки назад розійшлися. [PERSON] почула від людей, що вони посварилися, [PERSON] побив [PERSON] . Проаналізувавши вищевикладені обставини, пояснення свідків та наявні у справі письмові докази суд приходить до наступного висновку. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, що передбачено ст.655 ЦК України. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Так, судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Даний договір підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі під №1776. У позовній заяві та у ході судового розгляду позивач просив визнати вищевказаний договір частково недійсним, посилаючись на те, що під час оформлення спірної квартири у нотаріуса [PERSON]. шахрайським шляхом оформила половину квартири на себе, використавши його безпорадне становище, а саме хвороби по зору та слуху, скориставшись його довірою подала свої документи, для того щоб стати співвласником квартири. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту спірного договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується їхніми особистими підписами. Позивачем до позовної заяви додано довідки про те, що останній має діагноз туговухість ІІ ст., церебральний атеросклероз з гіпертонією. Мікроінсульт переніс у 2017 році. Також має зрілу ускладнену катаракту ОS. Довідки датовані 2018 роком і при цьому не містять інформації щодо початку перебігу зазначених хвороб, що позбавляє можливості установити, чи хворів [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу вказаними хворобами. Ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (ст.223 ЦК України). У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим, під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які вшивають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У відповідності до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частинами 1 та 2 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Таким чином, з огляду на вищевказане, позивачем [PERSON] не доведено наявність безпорадного стану та введення його в оману [PERSON] під час укладання та підписання договору купівлі-продажу 18 липня 2011 року, що виключає підстави часткового визнання правочину недійсним. Нормою ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, договір купівлі-продажу від 18 липня 2011 року є правомірним. Що стосується поданої відповідачкою заяви про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.267 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного (інтересу). За змістом ст.ст.256, 261 та 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Якщо лише буде установлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це заявила інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; Верховного суду від 05 червня 2019 року у справі №750/4848/17; Верховного суду від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте, якщо підстав вважати право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Таким чином, у ході судового розгляду позивачем [PERSON] не доведено порушення його прав, а тому суд вбачає підстави для відмови у позові не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самих позовних вимог. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши учасників процесу, свідків, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, враховуючи норми чинного законодавства та практику Верховного Суду, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне відмовити [PERSON] у позові до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed