Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що він є власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. На час звернення до суду у вказаній квартирі зареєстровано місце постійного проживання колишньої дружини позивача - відповідача [PERSON], у зв'язку з чим позивач не має можливості вільно користуватись та розпоряджатись своїм нерухомим майном. Тому, посилаючись на ст.ст.317, 319, 379, 386, 391, 405 ЦК України, а також на те, що відповідачка є співвласником іншого житла - квартири [ADDRESS], позивач в своєму позові просить усунути йому перешкоди у здійснення права власності шляхом виселення відповідачки із вказаної квартири та визнання її особою, що втратила право користування цією квартирою. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому вказує, що вона та їх спільна з позивачем за первісним позовом малолітня донька Анастасія дійсно проживають у однокімнатній квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] Але вона не чинить будь-яких перешкод у користуванні позивачем [PERSON] своїм майном, не заперечує проти його проживання у цій квартирі. Крім того, іншого підходящого для проживання житла у неї та малолітньої доньки не має, оскільки вона дійсно є співвласником (1/4 частина) квартири [ADDRESS], де на цей час на площі 23,4 кв.м. проживають її батьки, а також сестра з донькою. Тому, вважаючи, що після розлучення з [PERSON] ані вона, ані їх донька не втратили право проживання у спірній квартирі, в своєму позові просила визнати за нею та донькою право на проживання та користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. При цьому зауважив, що позивач за первісним позовом не заперечує проти проживання у спірній квартирі його малолітньої доньки Анастасії, тому позовні вимоги стосовно неї вважає такими, що не мають сенсу. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, позовні вимоги за первісним позовом не визнали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просили зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. При цьому відмітили, що [PERSON] після розлучення з [PERSON] не втратила право користування спірною квартирою та право проживання у ній, жодної встановленої законом підстави для її виселення або позбавлення права користування цією квартирою немає. В судовому засіданні представник третьої особи за зустрічним позовом - органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради - Аліпова І.А. пояснила, що вважає права малолітньої дитини Анастасії не порушеними ані первісним, ані зустрічним позовом. Цими позовами відсутня також загроза порушення прав дитини, оскільки у відповідності до діючого законодавства дитина може проживати або з батьком, або з матір'ю, або з обома батьками. Тому вирішення справи по суті не може порушити законні права дитини. Віддала вирішення справи на розсуд суду. Третя особа за первісним позовом - Бердянський МВ УДМС України в Запорізькій області направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, своє відношення до позовів не висловив. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів на підставі наступного. Суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, що [PERSON] є одноособовим власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. Сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2010р., від якого мають доньку Анастасію, 22.06.2012р.н. Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 23.12.2013р., яке набрало законної сили 14.02.2014р., шлюб між сторонами було розірвано. На час розгляду справи у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце постійного проживання [PERSON], [PERSON] та їх спільної дитини Анастасії. Насправді в цій квартирі проживають [PERSON] та дитина. Вказані факти визнані всіма учасниками розгляду справи, тому додатковому доказуванню не підлягають. Підставами своїх позовних вимог позивач за первинним позовом вказує загальні правові норми стосовно захисту права власності, а також той факт, що відповідачка [PERSON] після розлучення перестала бути членом його сім'ї і тому втратила право проживання у спірній квартирі та право користування нею. Але відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того, в даному випадку відсутні будь-які підстави для виселення або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, передбачені спеціальними нормами, тобто ст.116 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, та інш. Доходячи вказаного висновку, суд вважає таким, що не впливає на вирішення справи, факт наявності у відповідача [PERSON] у власності частини іншого житла, оскільки цей факт не передбачений жодною із вказаних правових норм як підстава для задоволення вказаних позовних вимог. Відповідно до ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, у випадку задоволення позовних вимог, суд фактично, опосередковано вирішить питання про місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків (в даному випадку з батьком), що за умови відсутності спору з цього приводу на час розгляду справи, суд вважає неприйнятним. За таких обставин, законні підстави для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], в яку вона була вселена на законних підставах та продовжую проживати до теперішнього часу, або позбавлення її права користування цієї квартирою, відсутні, тому первісний позов задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню і зустрічний позов, оскільки, як було зазначено вище, [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] та користується нею на законних підставах, місце її постійного проживання зареєстровано у цій же квартирі, що також відповідає вимогам діючого законодавства. Тому додаткове визнання її законних прав судовим рішенням, за умови відсутності порушення цих прав, суд вважає таким, що не відповідає суті ст.1 ЦПК України. Права та законні інтереси дитини - малолітньої Анастасії, 22.06.2012р.н., взагалі жодним чином не оспорюються, тому їх додаткове визнання судовим рішенням тим більше не потребують. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed