Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів: 1.Овруцької міської ради Житомирської області, 2.[PERSON] про скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області № 171 від 04.06.1997 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], площею 0,0650 га., мотивуючи тим, що позивач є власником 1/3 частини, а відповідач 2 - користувачем 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]; позивач вирішила приватизувати земельну ділянку в розмірі пропорційному до належної їй 1/3 частини житлового будинку, однак в процесі виготовлення технічної документації виявилось, що фактичний розмір земельні ділянки для обслуговування цілого будинку складає 0,0761 га, з яких 0,0650 га рішенням Овруцької міської ради Житомирської області № 171 від 04.06.1997 року передано безкоштовно у приватну власність відповідачу 2, якому належить лише 2/3 частини будинку, тоді як 2/3 частини земельної ділянки складає 0,0507 га; тобто відповідачем 1 при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано, що відповідачу 2 належить лише 2/3 частини будинку і йому могло бути передано у власність лише 2/3 частин земельної ділянки пропорційно до частки у житловому будинку; позивач вважає загальний строк позовної давності щодо оскарження рішення пропущеним з поважних причин, оскільки про прийняття зазначеного рішення довідалась лише в листопаді 2016 року при зверненні до спеціалізованої організації за оформлення права власності на земельну ділянку, відтак, на підставі ст.ст.15, 16, 377 Цивільного кодексу України, ст.116, 120, 126, 155 Земельного кодексу України просить позов задоволити в повному обсязі. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач 1 подав заяву про розгляд справи без участі його представника, при цьому повідомив, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Відповідач 2 подав заяву про визнання позову у повному обсязі та розгляд справи у його відсутність. Відтак, з огляду на норми ст.158 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін. Перевіривши законність визнання позову відповідачем 2, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS], зокрема позивачу належить 1/3 частина будинку, а відповідачу 2 - 2/3 його частини, що стверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2007 року, інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.11.2016 року та від 09.12.2016 року. Рішенням виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області № 171 від 04.06.1997 року відповідачу 2 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, що раніше була надана йому у користування, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] загальною площею 0,0650 га, в тому числі під забудовою: площею 0650 га. Доказів про те, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем 2 сторонами суду не надано. Як вбачається з копії протоколу погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 25.09.2016 року, виготовленого сертифікованим інженером-землевпорядником, фактичний розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], за наслідками обміру на місцевості склав 0,0761 га. У зв'язку із наведеними обставинами, відповідач 2 звернувся до відповідач 1 з проханням внести уточнення до рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області № 171 від 04.06.1997 року. Однак, відповідач 1 листом від 27.11.2016 року за № Ф-1154/02-17 відмовив відповідачу 2 у внесенні змін в рішення. Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно з ст.67 ЗК України 1990 року розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у містах - 0,1 гектара. У відповідності до ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009, в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Частина перша ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша ст.55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Зокрема згідно з п.10 ч.1 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною першою ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ст.120 Земельного кодексу України 2001 року, який діяв на момент набуття позивачем права власності на частину будинку і є чинним на сьогодні, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4). Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. У відповідності до ч.ч.1-2 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах у розмірі не більше 0,10 га. Проте, з матеріалів справи встановлено, що оскаржуваним рішенням відповідачем 1 було передано у приватну власність відповідачу 2 земельну ділянку з порушення встановленого законом принципу пропорційності до його частки у праві власності на житловий будинок, тобто передано також і ту частину земельної ділянки, яка не належать для обслуговування належної йому частки житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказане порушує права позивача, як співвласника будинку, на розпорядження в повному обсязі належною їй на праві власності частиною будинку та позбавляє її права на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування її частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки частина неприватизованої землі, яка складає різницю між фактичним розміром земельної ділянки для обслуговування всього житлового будинку, визначеним за наслідками обміру на місцевості в обсязі 0,0761 га та фактично переданою відповідачу 2 у [ADDRESS], земельною ділянкою цього ж призначення у загальному розмірі 0,0650 га - складає 0,0111 га та є недостатньою для обслуговування належної позивачу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Позивач та відповідач 2 звільнені від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому, виходячи з встановлених обставини справи та наведених норм матеріального права в сукупності,

Outcome: approved