Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON]звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS], та яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 19.02.2004 року №197, засвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І. В. за реєстровим записом №4725212. Починаючи з 1997 року власник квартири № 45/46, що розташована в тому ж будинку - [PERSON], неодноразово заливав квартиру, внаслідок чого були пошкоджені стіни, стеля, ліпнина, підлога, електропроводка, світильник, ванна, комплект мебелі, витяжка повітря та інші елементи помешкання. З метою недопущення конфліктів з сусідами, після трьох випадків залиття квартири до суду із відповідною вимогою щодо компенсування витрат по ремонту не звертався. Однак, після четвертого випадку, вимушений звернутись за захистом своїх неодноразово порушених прав до суду та вимагати відшкодування вартості пошкодженого майна. У ході судового розгляду позивач все ж таки проявив добросусідство, результатом чого слугувало підписання мирової угоди з виплатою 20 відсотків від суми фактично понесених збитків. 25 червня 2013 року, в результаті чергового халатного ставлення відповідача до сантехнічного обладнання в його квартирі, позивачу знову було спричинено матеріальну шкоду, шляхом залиття квартири, зокрема була пошкоджена ванна кімната, а саме: стеля, стіни та підлога та розміщене в цій кімнаті майно. Ці обставини зафіксовані комісією КП «Жилкомсервіс» (ділянка №6) в акті обстеження від 25.06.2013 року. У відповідності до звіту про оцінку матеріального збитку від 25.04.2016 року та довідки про вартість матеріального збитку від 25.04.2016 року, розроблених суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], при обстеженні квартири встановлено, що розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття згідно акту обстеження від 25.06.2013 року складає 136090 грн. 00 коп. Неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягала в постійному перебуванні у нервовому стресі, внаслідок чого погіршився стан його здоров'я. Оскільки, відповідачем не забезпечено збереження його майна, що спричинило пошкодження майна позивача, була спричинена і моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, а також у зв'язку із необхідністю прикладення додаткових зусиль відновлення порушеного права, зокрема, збір документів та звернення до суду. Вважає, що [PERSON] навмисно не виконує вимоги діючого законодавства в частині обов'язку утримувати свою квартиру в належному стані, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 136090 грн. 00 коп. в якості відшкодування майнової шкоди, 50000 грн. 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди та 1000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат, а саме оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності з розроблення оцінки матеріального збитку. Просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON], а також його представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представники відповідача - [PERSON], [PERSON]у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, вважаючи вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Акт обстеження від 25.06.2013 року ані за формою, ані за змістом не відповідає вимогам, встановленим п.п. 2.3.6 та додатку 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Більш того, про «факт» заливу квартири позивача та існування акту обстеження від 25.06.2016 року відповідач дізнався тільки зараз, після спливу трьох років, при отриманні позовної заяви. Щодо вартості матеріального збитку, то він визначений на дату проведення оцінки, а не дату залиття, окрім того складені оцінювачем документи містять суперечливу інформацію. Так, зміст та обсяг пошкоджень, визначених оцінювачем в дефектному акті та в самому звіті про оцінку матеріального збитку не відповідають тим, що визначені в акті обстеження від 25.06.2013 року. Окрім того, позивач при визначенні вартості матеріальної шкоди безпідставно визначив її розмір шляхом сумування вартості «пошкодженого» майна та вартості виконання робіт, необхідних для відновлення ванної кімнати (122400 грн. + 13690 грн.). Тобто, вважає, що позивачем не доведено факт залиття квартири відповідачем 25.06.2013 року, вину відповідача у такому залитті, розмір завданої шкоди, в тому числі й моральної. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши доводи позивача та його представників, представників відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи, позивач [PERSON]є власником квартири [ADDRESS] у місті Харкові, яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 19.02.2004 року №197, засвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І. В., реєстраційний номер №4725212 (а. с. 39). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] про що свідчить копія паспорта відповідача, а також відповідь адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області. Підставами цивільно-правової відповідальності є: протиправність поведінки (дія чи бездіяльність); наявність майнової та (або) моральної шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду. Вказані складові цивільно-правової відповідальності, крім вини, доводить позивач, оскільки у цивільному законодавстві встановлено презумпцію вини (стаття 1166 Цивільного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Наведене свідчить про те, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Згідно із частиною 6 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до п.п. 2, 5, 7, 10 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на експлуатуючій організації, як на виконавцеві послуг, лежить обов'язок здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та/або законодавством; своєчасно за власний рахунок проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову. Власність зобов'язує (частина 4 статті 319 Цивільного кодексу України). Ця правова норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов'язаний власник. Стаття 322 Цивільного кодексу України покладає на власника тягар утримання майна, тобто власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Як вбачається із акту обстеження від 25.06.2013 року, складеного у складі комісії: в.о. начальника дільниці №6 КП «Жилкомсервіс», майстра дільниці №6 КП «Жилкомсервіс», майстра КП «Харківводоканал» за адресою: [ADDRESS], причиною залиття квартири №40/41 є пошкодження (утворення свища) на трубі подачі х/води до умивальника в кв. №45/46 (а. с. 4). Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76 встановлено форму акта, з якої вбачається, що в ньому повинно бути відображено, серед іншого, характер залиття та його причини, завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість). Отже, акт про обстеження має містити інформацію, яка дозволяє чітко визначити обсяг робіт та матеріалів, необхідних для усунення наслідків залиття приміщень. Разом з тим, наданий позивачем акт такої інформації не містить, в ньому вказано лише про наявність пошкоджень ванної кімнати: стелі - гіпсокартон, покраски 4 кв. м., стіни, плитка - 2 кв. м., підлога плитка 5 кв. м. При цьому, у акті також зазначено, що на момент обстеження пошкодження було усунуто. Зі змісту акту обстеження від 25.06.2013 року не вбачається навіть достовірність встановлення причини затоплення, оскільки міститься посилання лише на «слова представника квартири №40/41 - [PERSON] та представника квартири №45/46 - [PERSON]». Відповідач [PERSON] присутнім при його складанні не був, що позбавляє його можливості подання доказів на його спростування, та наразі відповідач категорично заперечує свою причетність до залиття квартири позивача. Окрім того, акт складений без участі обслуговуючої організації систем загального користування; не містить відомостей щодо самого затоплення та його наслідків. Тобто, вищевказаний акт складений з порушеннями і не відповідає по формі та змісту Типовому акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), який є додатком №4 до пункту 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76. При цьому, присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної особи є обов'язковою (Роз'яснення Мінжитлокомунгоспу № 12/20-8-18 від 29.08.2008 року). Вказані недоліки акту обстеження унеможливлюють встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття належної позивачу квартири. Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивачем не надано належних доказів про наявність підстав, передбачених статтею 1166 Цивільного кодексу України для покладення обов'язку на відповідача відшкодувати майнову шкоду, завдану залиттям квартири, а саме: встановлення особи, яка завдала спричинену шкоду, протиправність поведінки (дії чи бездіяльності) такої особи та причинного зв'язку між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою, а саме позивач не довів факту залиття його квартири, оскільки належних доказів, які б підтверджували факт такого залиття до матеріалів справи не додано. Зокрема, позивач не надав комісійного акта, складеного за участю представників обслуговуючої організації, яким би було зафіксовано сам факт затоплення, а також причини затоплення та завдані пошкодження. Окрім того, для суду є незрозумілим проведення оцінки матеріального збитку через три роки після так званого залиття, адже даним висновком встановлено вартість матеріальних збитків, що нанесені залиттям холодною водою квартири станом на 25.04.2016 року. Також у даній справі суд застосовує правову позицію Верховного суду України від 23.08.2017 року по справі №676/4719/15-ц, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, та згідно якої саме на позивача покладається обов'язок щодо доведення факту затоплення, його причин та наслідків. З приводу відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 (п'ятдесяти тисяч) грн., з яких сума у розмірі 20000 грн. - оцінена позивачем шкода, що спричинена бездіяльністю відповідача безпосередню позивачу, а також сума у розмірі 30000 грн. - оцінена позивачем шкода, що спричинена бездіяльністю відповідача дружині та двом донькам позивача, суд зазначає наступне. Так, у відповідності із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України. Як роз'яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4,під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки протиправність у діях (бездіяльності) заподіювача, на думку позивача, моральної шкоди - [PERSON] позивачем під час судового розгляду не доведена, вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою. Окрім того, розмір моральної шкоди, оцінений позивачем у розмірі 50000, 00 грн. не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, є безпідставно завищеним та необґрунтованим. В порушення принципів цивільного судочинства щодо змагальності сторін, позивачем не доведено, в чому виразились спричинені йому та членам його сім'ї моральні страждання, що безумовно змінили його нормальний життєвий ритм, доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому

Outcome: dismissed