Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом до відповідача - [PERSON], у якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно: житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку плщею 0, 098 га за тією ж адресою, а також на майно у виді: кухонної меблі «Марта» вартістю 5000 грн., пральної машини «SAMSUNG» вартістю 3000 грн., телевізора «Panasonik» вартістю 5000 грн., газової плити «Іndezit» вартість 4300 грн., меблевого спального гарнітура вартістю 4000 грн., холодильника «Атлант» вартістю 4000 грн., м'якої меблі вартістю 5000 грн. Також позивач просить визначити рівними частки у їх спільній сумісній власності на це майно, залишити у власності позивача житловий будинок та земельну ділянку, а рухоме майно - у власності відповідача. Позов обґрунтований тим, що зазначене вище рухомі та нерухомі речі були придбані в період шлюбу, а тому у відповідності до ст. ст. 368 ЦК України, 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу У країни є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивач просить стягнути судові витрати в сумі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач надала суду заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності, але за участі її представника. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позовних вимог та вказувала на те, що позивач безпідставно заявив позов в частині визнання рухомих речей спільною сумісною власністю, оскільки позивачем взагалі не підтверджено факт наявності цих речей у відповідача. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про щор в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 35 та прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка -[PERSON], дружини - [PERSON]. 13.06.2014 року заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у справі № 219/2029/2014 шлюб миж цими особами розірвано, дружині залишено прізвище - [PERSON]. 28.10.2013 року [PERSON] придбала житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, шлакоблочний обкладений цеглою жилою площею 31,66 кв.м, загальною площею 52,95 кв. м, погріб, літня кухня, сарай, сарай, убиральня, гараж, огорожа, колонка питна, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,098 га, надану як присадибну, кадастровий номер 1410370600:00:004:0425, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Продаж (покупку) житлового будинку вчинено за 14000 грн. (п.2.1 договору), земельної ділянки - за 6000 грн. (п. 2 договору) (арк.с.7-11). В договорах зазначено, що покупка жилого будинку та земельної ділянки вчинено за згодою чоловіка покупця - [PERSON] (позивач у справі). Придбано майно в період шлюбу, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується представником відповідача. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1,2 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Зважаючи на ч. ч. 1-3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, придбане в період шлюбу нерухоме майно: жилий будинок та земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], має бути поділене між ними в натурі, а тому в частині визнання цього майна спільною сумісною власністю та визначення рівними частками позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Виступаючи в судових дебатах, представник позивача відмовилась від позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача та визначення рівними частками у їх спільній сумісній власності на рухоме майно: кухонні меблі «Марта» вартістю 5000 грн., пральну машину «SAMSUNG» вартістю 3000 грн., телевізор «Panasonik» вартістю 5000 грн., газову плиту «Іndezit» вартістю 4300 грн., меблевий спальний гарнітур вартістю 4000 грн., холодильник «Атлант» вартістю 4000 грн., м'які меблі вартістю 5000 грн. та визначення рівними частками у спільній сумісній власності, оскільки відсутні будь-які докази придбання цього майна за спільні кошти подружжя взагалі, у тому числі в період шлюбу. Відповідно до п. п. 3 п.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Суд вважає, що відмова позивача від позову в частині визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача та визначення рівними частками у їх спільній сумісній власності на вищеперелічене рухоме майно не суперечить правам та законним інтересам сторін, а тому відмова позивача приймається судом, як така що не суперечить чинному законодавству України. Згідно статті 89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Оскільки представник позивача відмовилась від позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя рухомих речей, то в судових дебатах представник відповідача визнала позов в частині поділу спільного майна подружжя: жилого будинку та земельної ділянки. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд враховує, що вартість придбаного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності становить 20000 грн. Тому, згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача 100 грн. судового збору на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений діючим на час надання правової допомоги нормативними актами: постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави та ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до яких розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивач просить стягнути 3000 грн. витрат на правову допомогу, у тому числі 300 грн. за складення позовної заяви та 2700 грн. за участь у судових засіданнях. Разом з тим, суду не представлено належних доказів оплати позивачем цих витрат, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial