Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за ним право на користування житловим приміщенням - кімнатою № 11 у комунальній квартирі [ADDRESS]; зобов'язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію видати ордер на його ім'я (склад сім'ї - 1 чол.) на кімнату № 11 у комунальній квартирі [ADDRESS] жилою площею 19,0 кв.м. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв'язку з потребою в житловій площі 02 грудня 2002 року він звернувся до керівництва ВАТ «Київське ШБУ №27» із заявою про виділення кімнати в гуртожитку по [ADDRESS] Згідно з резолюцією керівництва ВАТ «Київське ШБУ №27» таку кімнату йому було виділено. Пізніше, на підставі договору на проживання у гуртожитку Відкритого акціонерного товариства Київське шляхово-будівельне управління №27 він проживав в кімнаті [ADDRESS] Вказаний договір було укладено на строк з 1 травня 2004 року до 1 травня 2005 року. В подальшому на підставі п.5.6. цього договору, він щорічно пролонговувався на той же строк і на тих же умовах. Протягом всього часу проживання в гуртожитку, починаючи з грудня 2002 року, він оплачував та оплачує комунальні платежі, а також утримує вказану кімнату в належному стані. На протязі тривалого часу будинок по [ADDRESS] хоча й використовувався як гуртожиток ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27», проте не мав статусу житлового будинку. Тому з метою захисту своїх житлових прав, мешканці гуртожитку (у тому числі і він) звернулися за сприянням у вирішенні цього питання до Київської міської державної адміністрації. 25 травня 2005 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження №859 «Про будинок [ADDRESS]». Відповідно до пункту 1 вказаного розпорядження будинок [ADDRESS] визнано житловим будинком з загальними квартирами. Згідно з пунктом 3 цього розпорядження Дніпровській районній у Києві державній адміністрації було доручено у встановленому порядку видати ордери на приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку. Проте вказане розпорядження відповідачем не виконується, внаслідок чого він та деякі інші мешканці гуртожитку вже більше 10 років не можуть отримати ордери на займані приміщення. Зокрема спочатку посадові особи Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації пояснювали, що ордери видати не можливо до завершення інвентаризації жилого будинку, потім - що йде процес передачі будинку до комунальної власності. 16 вересня 2008 року Дніпровською районною в місті Києві радою було прийнято рішення № 267 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва відомчих житлових будинків». Згідно з цим рішенням до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва прийнято деякі відомчі житлові будинки, у тому числі й будинок [ADDRESS] Після прийняття будинку в комунальну власність повторно почало підніматися питання про видачу ордерів його мешканцям. Зокрема 17 жовтня 2010 року було проведено спільне засідання адміністрації та Ради Профспілкового комітету Відкритого акціонерного товариства Київське шляхово-будівельне управління №27, на якому директор товариства повідомив, що для отримання мешканцями будинків ордерів на займані ними приміщення необхідно прийняти рішення про надання їм таких приміщень для постійного проживання. Вказане рішення й буде підставою для подальшої видачі ордерів мешканцям кімнат в будинку. У зв'язку з цим та на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.05.2005 №859 «Про будинок [ADDRESS]» було вирішено надати жилі приміщення з метою їх закріплення для постійного проживання декільком мешканцям, у тому числі й йому - кімнату №11 жилою площею 19,0 кв.м. у комунальній квартирі [NUMBER] (згідно з попередньою нумерацією кімнат по будинку займає кімнату [NUMBER]). Проте після подання до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації необхідних документів, йому та іншим мешканцям будинку ордери на житло знову не було видано. У травні 2015 року він особисто звернувся з заявою про видачу ордера, у якій прохав оформити відповідні документи (розпорядження) та видати ордер на його ім'я (склад сім'ї - 1 чол.) на кімнату №11 у комунальній квартирі [ADDRESS] жилою площею 19,0 кв.м. У червні 2015 року на його адресу від Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист за №103-103/П-7773-4265, 4266 від 25 травня 2015 року, у якому зазначалося про те, що йому відмовлено у видачі ордеру на житло. Виходячи зі змісту листа, у видачі ордеру йому відмовлено тому, що на час виходу розпорядження про зміну статусу гуртожитку на будинок з загальними квартирами він там постійно не проживав, ордера на поселення в гуртожиток не мав, зареєстрованим за вказаною адресою не був та на квартирному обліку не перебував. На той час коли він отримав рішення на поселення в гуртожиток та почав там проживати (період 2002-2004 років), то будинок [ADDRESS] ще не мав статусу житлового, та (виходячи з преамбули розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року №859) навіть не був зареєстрований як гуртожиток. І саме у зв'язку з проблемами, які існували при визначенні статусу будинку [ADDRESS], було прийнято розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року №859 «Про будинок [ADDRESS]», яким вказаний будинок визнано житловим з загальними квартирами. Тому до моменту зміни статусу будинку у 2005 році йому навіть об'єктивно не могли видати спеціальний ордер на вказане житло, хоча він й вселився в кімнату зі згоди адміністрації підприємства, у віданні якого перебував будинок, та після цього уклав договір користування кімнатою в гуртожитку, і постійно виконував всі обов'язки наймача, у тому числі сплачував за проживання в кімнаті. Отже, після прийняття розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року №859 та надання будинку [ADDRESS] статусу житлового, відповідач (на захист житлових прав мешканців гуртожитку) повинен був видати ордери на житло особам, що постійно там проживали. Що стосується посилань відповідача на те, що на момент прийняття вищезазначеного розпорядження закінчився строк дії його договору на проживання в гуртожитку, то строк дії укладеного між мною та ВАТ «Київське ШБУ №27» договору щорічно пролонговувався на той же строк і на тих же умовах на підставі п.5.6. цього договору. Станом на 2005 рік кімната [ADDRESS] була його єдиним постійним місцем проживання, з якого він не відлучався, та до того ж як наймач житла виконував всі свої обов'язки (оплачував житлово-комунальні послуги, утримував житло в належному стані, тощо). Тому право на проживання в кімнаті гуртожитку виникло у нього після дозволу адміністрації та укладення договору найму, а 17 жовтня 2010 року воно зокрема було в чергове підтверджено на спільному засіданні адміністрації та Ради Профспілкового комітету Відкритого акціонерного товариства Київське шляхово-будівельне управління №27 (протокол №8). Також відповідач, відмовляючи йому у видачі ордера на житло, помилково пов'язує право особи на отримання ордеру на жиле приміщення, надане у встановленому законом порядку, не з її правом на житло, а з фактом її реєстрації у спірній квартирі. Та обставина, що він на момент прийняття розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року №859 не був зареєстрованим у кімнаті гуртожитку зовсім не означає, що права на отримання ордеру він не мав. Навпаки, він вселився до гуртожитку зі згоди адміністрації підприємства, а проживав в кімнаті на умовах договору найму. Проте зареєструватися у вказаному житлі до 25 травня 2005 року він не мав об'єктивної можливості, так як згідно статті 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це реєстрація внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла. Але оскільки до моменту прийняття розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року №859 будівля [ADDRESS] не мала статусу житлової, то зареєструватися в ній він взагалі не міг. Тому та обставина, що він станом на травень 2005 року не був зареєстрований в кімнаті гуртожитку не може жодним чином свідчити про відсутність факту його постійного проживання у вказаному житловому приміщенні. До того ж починаючи з 2007 року він зареєстрований у кімнаті №11 [ADDRESS] та ця обставина не заперечується відповідачем. Що ж стосується посилання відповідача на те, що станом на 25 травня 2005 року він не перебував на квартирному обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а був зарахований на такий облік лише з 2008 року (справа №36400), то жодна норма житлового законодавства не пов'язує право особи на отримання ордеру на житло з наявністю чи відсутністю факту перебування на квартирному обліку. Що стосується посилання відповідача на те, що в тексті Розпорядженням КМДА від 25 травня 2005 року № 859 передбачено видачу ордерів на жилі приміщення лише мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку, то: по-перше, у тексті розпорядження не зазначено, що саме станом на 25 травня 2005 року, тобто на момент його видання (а не на момент звернення за отриманням ордеру) особа має бути зареєстрованою в займаному житлі та перебувати на квартирному обліку, по-друге, частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України. Оскільки жоден законодавчий акт не пов'язує питання видачі ордеру з реєстрацією особи в житлі та її перебуванням на квартирному обліку, то відповідач, як орган влади, має керуватися в першу чергу нормами матеріального права у сфері житлових правовідносин та віддавати їм пріоритет в порівняння з ненормативним актом КМДА. У зв'язку зі зміною статусу будинку (на підставі Розпорядженням КМДА від 25 травня 2005 року № 859) Київською міською державною адміністрацією покладено на відповідача обов'язок видачі ордерів на займані житлові приміщення в будинку [ADDRESS] міста Києва. Проте відповідач заперечує наявність у нього права на займане житло та безпідставно відмовляє мені у видачі ордера. Варто зазначити, що інші мешканці гуртожитку також змушені були по причині бездіяльності відповідача через суд захищати свої права. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, з підстав викладених у запереченні на позов, долучених до матеріалів справи (а.с. 83-84). Зазначила, що відповідач не заперечує право позивача на користування спірною кімнатою [ADDRESS] Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Статтею 9 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2002 року позивач звернувся до голови правління «Київське шляхово-будівельне управління № 27» із заявою, в якій просив виділити йому кімнату для проживання в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.9). В подальшому, між Відкритим акціонерним товариством «Київське шляхово-будівельне управління № 27» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на проживання у гуртожитку Відкритого акціонерного товариства Київське шляхово-будівельне управління № 27, за яким наймодавець Відкрите акціонерне товариство «Київське шляхово-будівельне управління № 27» надало право проживати у своєму гуртожитку по [ADDRESS] наймачу [PERSON], де йому виділяється ліжко-місце (кімната) зі сплатою плати за проживання у гуртожитку у розмірі 300 гривень на місяць (а.с.10-11). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25 травня 2005 року № 859 «Про будинок [ADDRESS] будинок [ADDRESS] визнано жилим будинком з загальними квартирами та покладено обов'язок на Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію у встановленому порядку видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку (а.с.15). Після зміни статусу будинку [ADDRESS] на підставі зазначеного Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.05.2005 р. № 859 на спільному засіданні адміністрації та Ради Профспілкового комітету Відкритого акціонерного товариства «Київське шляхово-будівельне управління № 27» 17 жовтня 2010 року було ухвалено рішення про надання [PERSON] на сім'ю із 4 осіб, він, дружина [PERSON], дочка [PERSON] [INFO], дочка [PERSON] [INFO], кімнату № 11 жилою площею 19,0 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS], що підтверджується протоколом № 10 Спільного засідання адміністрації та Ради Профспілкового комітету Відкритого акціонерного товариства «Київське шляхово-будівельне управління № 27» (а.с.180-181). Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу УРСР, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті:видають ордери на жилі приміщення. Статтею 58 Житлового кодексу УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Згідно ст. 48 Житлового кодексу УРСР, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. В подальшому, Відкритим акціонерним товариством «Київське шляхово-будівельне управління № 27» позивачу було надано ордер на жилу площу в будинку (в гуртожитку), за яким надано право зайняття [PERSON] з сім'єю із 4 осіб жилої площі в будинку [ADDRESS] кімнати № 11 розміром 19,0 кв.м. у відособлене користування (а.с.182). Відповідно до довідки з місця проживання про склад родини та прописку № 392, видану 24 грудня 2007 року ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 15 листопада 2007 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] кімната № 11 (а.с.172). Відповідно до довідки № 18 від 17 січня 2007 року, виданої ВАТ «Київське ШБУ-27», [PERSON] з сім'єю у складі: дружина [PERSON], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] проживають у будинку який перебуває на балансі товариства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.162). Згідно розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 255 від 25 березня 2008 року «Про розгляд заяв громадян та організацій Дніпровського району з питань квартирного обліку», [PERSON] сім'єю з 4 осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].) було прийнято на квартирний облік за місцем проживання громадян (а.с.169). В подальшому, Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було внесено зміни у справу квартирного обліку гр. [PERSON] та виключено з облікової справи дружину [PERSON], дочку [PERSON] та дочку [PERSON] в зв'язку із зняттям з реєстраційного обліку (а.с.154). Рішенням Дніпровської районної у місті Києві ради № 267 від 16 вересня 2008 року (XVII сесія) V скликання «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва відомчих житлових будинків», будинок [ADDRESS] було прийнято до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва (а.с.20). Згідно довідки від 22 січня 2008 року, виданої ВАТ ДАК «Автомобільних дороги України», [PERSON] дійсно працює з 21 червня 2004 року у ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді начальника відділу безпеки дорожнього руху. ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не будують житло і не мають черги на поліпшення житлових умов (а.с.173). Відповідно до довідки № 21/05 від 24 квітня 2015 року, виданої ТДВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27», власником особового рахунку житлової площі по [ADDRESS], кімната № 11 є [PERSON], на даній житловій площі проживає один чоловік [PERSON] (а.с.155). 23 лютого 2011 року ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» звернулося до Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва із листом, в якому просило видати ордери на жилі приміщення мешканцям будинку [ADDRESS] зокрема [PERSON].(а.с.22). Відповідно до відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 березня 2011 року № 4-24-105/2, [PERSON] отримав ордер підприємства після зміни статусу гуртожитку, що суперечить вимогам чинного законодавства. Проживання за адресою [ADDRESS] [PERSON] є безпідставним (а.с.129). 06 травня 2015 року позивач звернувся до Відділу обліку та розподілу житлової площі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордера на його ім'я на кімнату № 11 у комунальній квартирі [ADDRESS] жилою площею 19,0 кв.м. (а.с. 158). Відповідно до листа-відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 травня 2015 року, позивача було повідомлено про те, що на час виходу розпорядження про зміну статусу гуртожитку на будинок з загальними квартирами останній в будинку постійно не проживав (був договір на проживання у гуртожитку ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» укладений на термін з 01 травня 2004 року по 01 травня 2005 року), ордера на поселення в гуртожиток не мали (ордер на поселення був виданий організацією 27 жовтня 2009 року після зміни статусу гуртожитку, який не має юридичної сили), не були в ньому зареєстровані (зареєструвалися згідно з рішенням суду від 03 вересня 2007 року) та не перебували на квартирному обліку в Дніпровській райдержадміністрації (на квартирний облік зарахований 25 березня 2008 року), тобто жодна з умов пункту вищезазначеного розпорядження не виконувалася та правових підстав для видачі ордера немає (а.с. 23). Таким чином, з викладеного вбачається що позивачу було надано ордер для поселення у кімнату № 11 у квартирі [ADDRESS] на підставі якого останній вселився у 2007 у спірне житлове приміщення та постійно в ньому проживає по даний час; провадяться нарахування по оплаті житлово-комунальних платежів, оплату яких здійснює позивач, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.26-31); позивач постійно зареєстрований у спірній кімнаті з 15 листопада 2007 року по теперішній час, перебуває на квартирному обліку. Право на постійне проживання позивача у кімнаті № 11 жилою площею 19,0 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] також підтверджене рішенням, постановленим на спільному засіданні адміністрації та Ради Профспілкового комітету ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» від 17 жовтня 2010 року. Відповідно до п.11 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), у випадках, коли згідно із законодавством жиле приміщення надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профкому або за спільним рішенням громадської організації та її профспілкового органу з наступним повідомленням виконкому місцевої ради або місцевої державної адміністрації (статті 52, 53 ЖК), право на жиле приміщення виникає з часу його надання, тому в разі відмови у видачі ордера може бути заявлено позов про його видачу. За вищевикладених обставин, суд вважає, що позивач вселився в спірне житлове приміщення та займає його на відповідних правових підставах, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо визнання за позивачем право на користування житловим приміщенням - кімнатою № 11 у комунальній квартирі [ADDRESS] та зобов'язання відповідача видати ордер на вказане житлове приміщення знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27» про визнання права на користування житлом та зобов'язання видати ордер в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved