Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою та просить частково визнати договір дарування від 23.05.2008 р. на ім'я [PERSON] - недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач, покликається на те, що сільська рада села Нижня Стинава на подану ним заяву про визнання господарської будівлі його майном, а також заяву-звернення до громади від 10.04.2011 р., посилаючись на факти його будівництва, видала йому довідку від 18.04.2011 р. №188, де визнала, що господарська будівля - цегляна стайня з стодолою, була ним побудована на державній землі. Проте, коли він хотів виробити технічну документацію, сільська рада відмовила йому і порекомендувала звернутися до суду. Також повідомила, що ця господарська споруда на підставі договору дарування ВКО №503068 від 23.05.2008 р. належить [PERSON]. В свідоцтві про право власності його матері [PERSON], цегляного сараю немає. Оскільки для нього є незрозумілим, як людина може дарувати майно на яке вона не має права власності, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, та покликаючись на мотиви викладені в позові, просив їх задовольнити. Наполягав на розгляді заявленого ним позову виключно при відповідачі Нижньостинавській сільській раді Стрийського району Львівської області. Представник відповідача Нижньостинавської сільської ради Стрийського району Львівської області, в судове засідання не з»явився про причини неявки суд не повідомив. В попередніх судових засіданнях сільський голова Стаськів В.А., проти позову заперечив. Зазначив, що дійсно на вимогу позивача видавав довідку, про те що [PERSON] деякий час разом з сім»єю проживав в с. Нижня Стинава, в будинку своєї матері за вищевказаною адресою, та нібито проводив там будівництво, про те ким і за чиї кошти будувався сарай (стайня) йому невідомо. Оскільки на даний час власником майна за вказаною адресою, являється [PERSON], а тому саме йому було надано в оренду земельну ділянку. Проте, жодного стосунку до укладення договору дарування від 23.05.2008 р., який є предметом спору, Нижньостинавська сільська ради та він особисто не має, це було право власника (матері позивача) на власний розсуд розпорядитись належним їй майном. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Так, згідно заповіту від 15.12.1997 р., посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Чернилевською М.М. та зареєстрованим в реєстрі за №2-6893, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належний їй на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS], заповіла своєму сину [PERSON]. З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18839864 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок А-1, вбиральня Г, сарай Д, огорожа 1, ворота 2. В судовому засідання встановлено, що [PERSON].(мати позивача) - жива. Та, як видно з оглянутого в судовому засіданні договору дарування від 23.05.2008р., який посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., та зареєстровано в реєстрі за №3961, остання як дарувальник подарувала, а обдаровуваний [PERSON].(брат позивача) прийняв у дар житловий будинок разом з належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та розміщений на землях сільської ради. Згідно довідки № 189 від 18.04.2011р. виданої Нижньостинавською сільською радою, земельна ділянка, яка розміщена в [ADDRESS] надана в оренду [PERSON]. Тобто, позивач жодними належними та допустимими доказами не довів в судовому засіданні своє право на спірний сарай та інше самочинне будівництво на вищевказаній земельній ділянці, а навпаки таке спростовується вищенаведеним. Долучена як доказ довідка №188 від 18.04.2011 р. Нижньостинавської сільської ради, критично оцінюється судом, оскільки не містить фактичних відомостей про здійснення будівництва виключно [PERSON] та здійснення такого за власні кошти позивача. Також, суд звертає увагу позивача, що відсутня обов'язкова умова для визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, а це не дає підстав для визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Окрім того, поданий позивачем позов звучить про визнання нерухомого майна, майном позивача, а відповідачем вказана сільська рада, однак в прохальній частині позовної заяви позивач просить, частково визнати договір дарування від 23.05.2008 р. на ім'я [PERSON] недійсним, посилаючись на те, що спірний сарай (який, як вбачається з довідки Нижньостинавської сільської ради побудований самочинно) матері не належить і вона не могла його подарувати. При цьому не зрозуміло, чому відповідачем вказана сільська рада (хоча вона не є стороною в договорі, який оскаржується). За змістом п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд, зокрема, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого пред'явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє. Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом ( ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного, повинен вчиняти дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просить частково визнати договір дарування від 23.05.2008 р. на ім'я [PERSON] - недійсним, однак відповідачем у справі визначив сільську раду. Проте, як вбачається з оспорюваного договору дарування [PERSON] та [PERSON] є сторони оспорюваного правочину, а відповідно особами права та обов'язки яких безпосередньо стосується спір. Під час розгляду справи суд неодноразово роз'яснював і звертав увагу позивача на цю обставину, щодо належності суб'єктного складу відповідачів по заявленому позову, однак позивач настоював, що відповідачем по справі повинна бути сільська рада. Враховуючи вищенаведене, а також виходячи з диспозитивності судового процесу і положень ст. 33 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно змінювати відповідача чи залучати до участі в справі іншого відповідача (співвідповідача), а тому за таких підстав вимушений відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON]. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed