Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить: 1) визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035), що розташована в [ADDRESS], за № 146 від 20.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куба Ю.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; 2) визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038), що розташована в [ADDRESS], за № 147 від 20.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куба Ю.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Судові витрати просить стягнути солідарно з відповідачів. Посилається на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.11.2018, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду 23.05.2019 та постановою Верховного Суду від 12.02.2020, серед іншого стягнуто з [PERSON] на користь позивача грошові кошти за договором позики у розмірі 2 642327,00 грн. Відповідач [PERSON] , діючи недобросовісно з метою ухилитись від виконання грошового зобов`язання, ще під час розгляду відповідного питання в суді відчужив належне йому майно земельні ділянки площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035) та площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038), що розташовані в [ADDRESS], своєму сину [PERSON] аби уникнути стягнення на це мано в рахунок погашення боргу. Рішення суду про стягнення грошових коштів [PERSON] не виконує та, з огляду на недобросовісні дії по відчуженню свого майна, не має наміру його виконувати. Такі обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх фіктивності. Позов заявлений з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, як правочин, укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту за земельні ділянки, що є предметом оспорюваних договорів. Ухвалою суду від 20.08.2020 заяву позивача про забезпечення позову задоволено: накладено арешт на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035) та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038), які розташовані в [ADDRESS] і належать на праві приватної власності набувачу за оспорюваними договорами купівлі-продажу - [PERSON] . 07.09.2020 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 30.09.2020. 30.09.2020 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Ю.В. належним чином завірені копії нотаріальної справи про посвідчення договору купівлі-продажу №146 від 20.10.2017, між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035) та договору купівлі-продажу №147 від 20.10.2017, між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038). 27.10.2020 від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просив в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що договори купівлі-продажу, які є предметом даного розгляду за своїм змістом не суперечать вимогам закону, оскільки були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а отже не містять порушень закону та не можуть бути визнані недійсними. Окрім того, договори купівлі-продажу були укладені 20.10.2017, а рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики було ухвалено пізніше - 27.11.2018. Також вважає, що боржник [PERSON] виконав свої зобов`язання перед позивачем за договором позики від 07.11.2012 ще до розгляду справи про стягнення боргу в суді та сплатив на користь позивача 1997859,07 грн. 20.11.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав не безпідставність аргументів представника відповідача, оскільки після ухваленого судом рішення [PERSON] з присудженої судом суми не сплатив нічого. Крім того, з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів позивач звернувся 18.05.2017, а відповідач відчужив земельні ділянки своєму сину 20.10.2017 - під час розгляду справи Оболонським районним судом міста Києва. Окрім того, надані відповідачем розписки про повернення коштів не можуть підтверджувати сплату боргу, так як за даними розписками платником є [PERSON] , а не відповідач [PERSON] та зазначені розписки згідно рішення по справі № 756/6801/17 не є належними та допустимими доказами. Несплата боргу відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] підтверджується наявним виконавчим провадженням у приватного виконавця Коновалова О.С. № АСВП: 59434144. Відповідач відчужив земельні ділянки своєму сину, а міг вчинити добросовісно - продати земельні ділянки та повернути кошти позивачу, чого не зробив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, відзиву на позов не надав. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю.В. в судове засідання не з`явилася, в заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та зазначив, що 20.10.2017 відповідач [PERSON] , маючи невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, в той час, коли справа про стягнення боргу перебувала в Оболонському районному суді міста Києва за договорами купівлі-продажу відчужив своєму сину [PERSON] дві земельні ділянки з метою уникнути погашення боргів перед позивачем, без наміру настання реальних наслідків по відчуженню майна, а з очевидним наміром уникнути стягнення на належне йому майно для погашення боргу за договором позики, яка за рішенням суду склала 2645225,00 грн. Вказані обставини вказують, що дії відповідачів по укладенню оспорюваних договорів були недобросовісні та спрямовані на те, щоб приховати майно від конфіскації чи звернення стягнення на нього. Дійсна мета відчуження земельних ділянок від батька (боржника) до сина в даній ситуації протирічить правовій меті договору купівлі-продажу та настання відповідних реальних наслідків для набувача майна за такими договорами. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, оскільки не вбачає ознак фіктивності в оспорюваних договорах купівлі-продажу. Свої заперечення обгрунтовує тим, що відповідачі 20.10.2017 уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок і на момент їх укладення були відсутні будь-які обмеження щодо відчуження земельних ділянок. Окрім того, на момент укладення договорів рішення суду про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] ще не було ухалене. Вважає, що оскільки право власності на підставі цих договорів зареєстроване в державному реєстрі за новим набувачем [PERSON] , то такі договори є реальними, спрямованими на настання правових наслідків. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи. 07.11.2012 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (позичальники) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В. (реєстр № 3349), за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному, строком до 07.11.2014 грошові кошти в розмірі 1998250,00 грн, що на момент передачі коштів становило еквівалент 250000,00 доларів США (а.с.71). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27.11.2018 у справі № 756/6801/17 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2010658,75 грн та 2203,20 грн судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2642327,00 грн та 2898,40 грн судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2642327,00 грн та 2898,40 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.12-14). 23.05.2019 постановою Київського Апеляційного суду у справі № 756/6801/17 апеляційні скарги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27.11.2018 залишено без змін (а.с.15,16). За змістом рішенням Оболонського районного суду міста Києва та постанови Київського апеляційного суду у справі № 756/6801/17 позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у травні 2017 року, а12.10.2017 суд вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Коновалова О.С., у якого на виконанні перебуває виконавчий лист № 756/6801/17 від 24.01.2019, виданий Оболонським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 2645225,40 грн, вказана заборгованість станом на 22.12.2020 не стягнута та становить 2645225,40 грн (а.с.10 т.2). Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 212525135 від 15.06.2020 свідчить про те, що земельна ділянка площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS], зареєстрована 20.10.2017 на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 146 від 20.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Куба Ю.В. Попереднім власником земельної ділянки був [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1-1573 від 04.05.2007, посвідченого державним нотаріусом Воробей О.М. (а.с.17,18). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 212525944 від 15.06.2020 земельна ділянка площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038) для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], зареєстрована 20.10.2017 на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 147 від 20.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Куба Ю.В. Попереднім власником земельної ділянки був [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки № 256 від 01.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Мусієнко М.М. (а.с.19,20). Правомірність набуття права власності на спірні земельні ділянки [PERSON] ніким не оспорюється та підтверджується договором купівлі-продажу від 04.05.2007 та договором дарування від 01.02.2008 (а.с. 104,172). З витребуваних у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Ю.В. нотаріальних справ по оформленню оспорюваних договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок та переходу внаслідок їх укладення права власності від [PERSON] до [PERSON] , встановлено що 20.10.2017 на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстрованих нотаріусом в реєстрі за № 146 та за № 147 відбулось відчуження [PERSON] (продавець) на користь [PERSON] (покупець) земельної ділянки площею 0,2395 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0035) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,3404 га (кадастровий номер 3223387201:03:009:0038) для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в [ADDRESS] (а.с. 98, 168). Суд звертає увагу, що за змістом вищевказаних оспорюваних договорів продаж земельних ділянок здійснено за мінімально можливою ціною, в межах експертної оцінки земельних ділянок: 30000,00 грн та 20000,00 грн, відповідно. З копії паспорта відповідача [PERSON] вбачається, що він народився [INFO] , тобто на момент набуття земельних ділянок у власність за договорами купівлі-продажу від 20.10.2017 покупець [PERSON] був повнолітнім та мав повних 22 роки. (а.с.155). З копії паспорта відповідача [PERSON] встановлено, що набувач земельних ділянок [PERSON] , [INFO] є найстаршим сином та одним із трьох дітей продавця цих земельних ділянок - [PERSON] (а.с. 147). Також з паспортів учасників оспорюваних договорів вбачається, що вони тривалий час мають одну і ту ж адресу місця проживання в м. Києві, а отже є членами однієї сім`ї (а.с.145-157). Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав власності земельні ділянки, 02395 га, кадастровий номер 3223387201:03:009:0035 та 0,3404 га, кадастровий номер 3223387201:03:009:0038 на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу під забороною відчуження не перебували (а.с.164, 213). Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно вимог ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 та ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. (ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. У судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже, такі правочини можуть вважатись фіктивними. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі ж правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц підтримала практику Верховного Суду України щодо фіктивності правочинів, які укладаються з метою запобігання зверненню стягнення на майно. Мова йде про так звані фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. ВП ВС також нагадала про неприпустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У цій справі судом встановлено, що [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину [PERSON] , був обізнаний про свої боргові зобов`язання за договором позики перед [PERSON] . Укладенню 20.10.2017 оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок між [PERSON] та [PERSON] передували такі обставини, як звернення [PERSON] у травні 2017 року до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до трьох боржників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та вжиття цим судом 12.10.2017 заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно [PERSON] та [PERSON] . Суд також враховує, що договори купівлі-продажу земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства були укладені між найближчими родичами, а саме: батьком [PERSON] та його сином [PERSON] , який має достатньо юний вік, є членом сім`ї свого батька та мешкає з ним та матір`ю у м. Києві за однією адресою. За таких обставин, аргументи позивача про намір [PERSON] при укладанні оспорюваних договорів уникнути обтяження на належне йому майно під час судового розгляду та унеможливити стягнення на відповідні земельні ділянки у разі ухвалення судового рішення на користь [PERSON] , заслуговують на увагу. При відчуженні нерухомого майна (земельних ділянок) на користь сина відповідач [PERSON] переслідував мету ухилитись від виконання грошового зобов`язання перед [PERSON] . Такий інтерес [PERSON] є спільним для членів його сім`ї, в тому числі і для відповідача [PERSON] . Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] не довів, що для його довірителя, як набувача у власність земельних ділянок з визначеним цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, настали правові наслідки передбачені договором купівлі-продажу. Зокрема, в суді не встановлено, що [PERSON] як новий власник хоча б частково після спливу трьох років від дня укладення цих договорів в той чи інший спосіб реалізував своє право власності шляхом користування, розпорядження та володіння земельними ділянками за цільовим призначенням, що згідно ст. 317 ЦК становить зміст права власності та одночасно може бути ознакою реальності правових наслідків для нового власника майна за договором. Суд зауважує про неправильне тлумачення представником відповідача реальності настання для [PERSON] правових наслідків за договорами про купівлю-продаж земельних ділянок одним лише фактом державної реєстрації речових прав на відповідне нерухоме майно 20.10.2017 на підставі договорів купівлі-продажу від 20.10.2017. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно не залежить від волі учасників договору та є обов`язковою технічною процедурою реєстратора (нотаріуса), який посвідчує відповідний правочин. По своїй суті та за змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аргументи представника відповідача, що на момент укладання оспорюваних договорів у продавця [PERSON] не було боргів перед [PERSON] з посиланням на рукописні записи, розрахунки та розписки датовані 2013-2014 роками (а.с.64-77) також не заслуговують на увагу, оскільки таким доводам надав оцінку Оболонський районний суд міста Києва у рішенні від 27.11.2018 у справі про стягнення боргу за договором позики. В той же час, факт подачі цих доказів у даній справі вказує на те, що відповідач не визнавав, не визнає свого боргу перед позивачем, не погоджується з рішенням суду та не мав і не має наміру його виконувати, що додатково вказує на наявність у нього умислу шляхом відчуження земельних ділянок на користь сина уникнути стягнення на майно, за рахунок якого могла бути частково погашена відповідна заборгованість. Про це також свідчить довідка приватного виконавця про майже дворічну тривалість виконавчого провадження та повне невиконання [PERSON] рішення суду про стягнення 2645225,40 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачі (батько і син), укладаючи договори купівлі-продажу земельних ділянок, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами; їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від майбутнього виконання за рахунок цього майна грошового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Отже позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування їх державної реєстрації, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved