Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в якому просив визнати недійсним договір позики від 27 червня 2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON], як такий, що укладений з метою приховання іншого правочину та є удаваним правочином; визнати що відносини між [PERSON] та [PERSON] регулюються правилами щодо договору підряду, який насправді було укладено між [PERSON] з однієї сторони та фізичними особами- підприємцями [PERSON] і [PERSON], з іншої; визнати недійсним договір підряду який був насправді укладений між [PERSON] та фізичними особами - підприємцями [PERSON] та [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] прес для виготовлення паливних брикетів, який той отримав 27.06.2012 р. згідно накладної № РН-0000048 від 27.06.2012 р. від фізичної особи-підприємця [PERSON] Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовував тим, що оспорюваний договір позики між позивачем та відповідачем - [PERSON] згідно якого [PERSON], як позикодавець нібито надав [PERSON], як позичальнику у борг грошові кошти у сумі 159.850,00 грн. на строк до 15 липня 2012 р. був укладений не з метою встановлення обумовлених ним цивільних прав та обов'язків, а лише для приховання іншого правочину. Насправді між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачами: фізичними особами - підприємцями [PERSON] та [PERSON] з іншої, було укладено договір підряду. Згідно умов цього договору позивач [PERSON], діючи як підрядник, зобов'язувався виготовити для відповідачів виробничий комплекс який складається із механічного пресадля виробництва паливних брикетів та сушарки. Необхідність маскування договору підряду під виглядом договору позики полягала у бажанні сторін створити умови для ухилення відповідачів, як фізичних осіб - підприємців від сплати обов'язкових платежів до бюджету та державних фондів, які ті повинні були б сплатитиу випадку проведення оплати на користь фізичної особи за договором підряду. Ніяких грошових коштів у борг [PERSON] не надавалось, а зазначена в договорі позики грошова сума була отримана [PERSON] раніше у якості авансу за договором підряду. Представник позивача просив задовольнити позов у частині визнання недійсним договору позики, визнання факту регулювання правовідносин між сторонами за правилами щодо договору підряду, визнання недійсним договору підряду. Від позовних вимог про витребування механічного преса з чужого незаконного володіння відповідача[PERSON] представник позивача відмовився. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, та заперечуючи проти доводів позивача пояснив, що договір позики був укладений саме з метою встановлення обумовлених ним цивільних прав та обов'язків на умовах, що зазначені у тексті договору. Ніякого договору підряду він з позивачем не укладав, а прес для виготовлення паливних брикетів отримав від [PERSON] на підставі усного договору зберігання який не має відношення до договору позики. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. На підтвердження своїх заперечень відповідач [PERSON] послався на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 13.03.2013 року у справі № 2020/11935/12 яким з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] суму боргу та штрафних санкцій за договором позики від 27 червня 2012 р. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, вказавши, що у вересні 2011 р. він з [PERSON] дійсноуклали з [PERSON] усний договір підряду на предмет виготовлення виробничого комплексу який складався із пресу по виробництву паливних брикетів та сушарки. Згідно цього договору [PERSON] сплатив останньому аванс у сумі 159.850,00 грн., однак враховуючи, що станом на 27 червня 2012 р. [PERSON] допустив прострочення виконання своїх зобов'язань, то у цей день [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики в якому у якості суми боргубула вказана сума раніше сплаченого авансу за договором підряду у розмірі 159.850,00 грн., а строком повернення було вказано - 15 липня 2012 р., тобто новий строк до якого [PERSON] пообіцяв завершити роботи по виготовленню виробничого комплексу. В своїх письмових заперечення відповідач [PERSON] просив задовольнити позов частково, визнати недійсним договір позики, а у задоволенні інших вимог - відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що 27 червня 2-12 р. фізична особа-підприємець [PERSON] передав йому на підставі відповідної накладної прес для виробництва паливних брикетів ВС500 для проведення модернізації. Прес знаходився на його виробничій території, однак, модернізація проведена не була, так як відповідач [PERSON] не надав необхідної документації. Вказаний прес він повернув [PERSON] на підставі накладної № РН-0066 від 06.08.2013 року . У задоволенні позовних вимог про витребування у нього механічного преса для виготовлення паливних брикетів[PERSON] просив відмовити, в зв'язку із відсутністю у нього вказаного преса на момент розгляду справи, а позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та вважає, встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини: За результатами аналізу та оцінки доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним, що у позивач [PERSON] уклав з відповідачами - фізичними особами - підприємцями [PERSON] та [PERSON] у усній формі договір підряду на предмет виготовлення виробничого комплексу що складається із механічного пресу по виробництву біопалива ВС500 за ціною 151.850,00 грн. та сушарки вартістю 123.150,00 грн., а всього на суму 275.000,00 грн. зі строком виконання до 15 червня 2012 р. Згідно даних, щоб містяться у витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців № 966456 від 28.08.2013 р., № 966455 від 28.08.2013 р. відповідачі зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Відповідач [PERSON] підтверджуючи факт укладання з [PERSON] договору підряду на предмет виготовлення виробничого комплексу, надав до суду копію документу підписаного ним, як замовником та [PERSON], як виконавцем, датованого 29 вересня 2011 р. під назвою: «Технічне завдання на виготовлення механічного пресу по виробництву біопалива із сушаркою». У вказаному документі визначені технічні характеристики та параметри пресу ВС500, технічні параметри сушарки. Вартість пресу, згідно вказаного «Технічне завдання» складає 151.850,00 грн., а сушарки - 123.150,00 грн., строк виготовлення - 15 червня 2012 р. Також відповідач [PERSON] надав до суду копію документу під назвою: «Протокол випробування пресу механічного ВС500» датованого 05 квітня 2012 р. який від імені замовника підписаний [PERSON] а від імені виконавця - [PERSON] та [PERSON] Із вказаного документу вбачається, що особами які підписали вказаний документ посвідчили, що прес ВС500 відповідає технічним параметрам визначеним у технічному завданні та потребує доопрацювань. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що станом на 2011 рік він працював на ПАТ «Форез», яке займається виготовленням виробничих ліній призначених для виробництва паливних брикетів із біологічних матеріалів, у тому числі механічних пресів ПС500, на посаді начальника виробничого цеха. На прохання свого знайомого [PERSON] він забезпечив зустріч групи із трьох людей з Донецького регіону, з директором заводу з питань можливого придбання на заводі вказаного виробничого комплексу. Приблизно через 1-2 тижні, [PERSON] повідомив його, що ці люди відмовились придбавати виробничу лінію на заводі та домовились з ним про виготовлення аналогічного виробничого комплексу. Після цього він - [PERSON] на прохання [PERSON] надавав йому консультативно-технічну допомогу щодо виготовлення вказаної виробничої лінії. У квітні 2012 р. він, разом з одним із замовників, які раніше приїжджали на ПАТ «Форез» з питань придбання виробничого комплексу, приймав участь при випробуванні виготовленого [PERSON] преса ВС500, що є основною частиною виробничого комплексу. За технічними параметрами виготовлений [PERSON] прес є аналогом преса ПМ500, який виготовлявся на ПАТ «Форез». Виготовлений [PERSON] прес ВМ500 на момент проведення дослідження відповідав в цілому відповідав технічним вимогам викладеним у технічному завданні. Позивач [PERSON] надав суду розписку складену від імені [PERSON] датовану 27 червня 2012 р., в якій зазначено що останній отримав у [PERSON] на відповідальне зберігання прес для виготовлення паливних брикетів. В своїх письмових запереченнях відповідач [PERSON] зазначив, що 27.06.2012 р. після того як [PERSON] отримав прес ВС500 у [PERSON] у цей же день, він - [PERSON] передав цей прес для модернізації ФОП [PERSON], який повернув йому цей прес 06.08.2013 року. Із накладної № РН-0000048, що датована цим же числом, що й розписка [PERSON] - 27.06.2012 р. вбачається, що фізична особа - підприємець [PERSON] передав фізичній особі-підприємцю [PERSON] для модернізації прес ВС500, а згідно накладної № РН-0066 від 06.08.2013 року ФОП [PERSON] отримав у ФОП [PERSON] вказаний прес. Доводи позивача про те, що відповідач [PERSON], як фізична особа - підприємець виступав у якості замовника при укладанні усного договору підряду разом з фізичною особою-підприємцем [PERSON] підтверджуються поясненнями самого [PERSON], а також власноручною розпискою [PERSON] від 27.06.2012 р. та накладною № РН-0000048 від 27.06.2012 р., з яких вбачається, що саме [PERSON] отримав механічний прес для виготовлення біопалива у [PERSON], і в цей же день [PERSON] передав цей прес для модернізації фізичній особі-підприємцю [PERSON] Доводи відповідача [PERSON]. який, посилаючись на текст розписки, він отримав на підставі договору зберігання, який не має відношення до договору позики, суд відхиляє, оскільки [PERSON] не надав доказів на підтвердження факту укладення договору зберігання з [PERSON] Приймаючи до уваги доводи позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] про те, що між сторонами був укладений саме договір підряду на виконання якого [PERSON] передав замовникам прес про що відповідач [PERSON] склав письмову розписку, суд виходить з того, що ці доводи погоджуються з письмовими доказами, показаннями свідка [PERSON], поясненнями відповідача [PERSON] Таким чином суд вважає доведеним, факт встановлення між [PERSON] з однієї сторони, як підрядником та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, як замовником, правовідносин що регулюються за правилами щодо договору підряду на предмет виготовлення виробничого комплексу, що складається із механічного пресу вартістю 151.850,00 грн., та сушарки вартістю 123.150,00 грн., у строк до 15 червня 2012 р. Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У ч.1 ст. 208 ЦК України міститься перелік правочинів, що належить обов'язково вчиняти у письмовій формі, серед яких зазначені правочини між фізичною та юридичною особою крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 України цього Кодексу, тобто крім тих, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення. Незважаючи на те, що фізична особа - підприємець не є юридичною особою, згідно статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Таким чином норма статті 208 ЦК України якою встановлена обов'язковість укладання в письмовій формі правочинів між фізичними та юридичними особами розповсюджується і на фізичних осіб - підприємців у випадках укладання ними договорів з фізичними особами, в процесі здійснення своєї підприємницької діяльності крім тих, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при укладанні усного договору підряду між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої, не були дотримані вимоги закону щодо письмової форми договору. Із договору позики від 27 червня 2012 року вбачається, що відповідач [PERSON] надав у борг позивачу [PERSON], грошові кошти у сумі 159.850,00 грн. зі строком повернення до15 липня 2012 р. Згідно розписки [PERSON] від 27.06.2012 р. останній підтверджує факт отримання грошових коштів у сумі 159.850,00 грн. за вказаним договору позики. Крім власного підпису [PERSON] розписка містить посвідчувальні підписи двох інших осіб - [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON], чий посвідчувальний підпис міститься на розписці, як і позивач [PERSON] заперечили факт отримання останнім 27 червня 2012 р. грошових коштів за договором позики, пояснивши, що ці кошти той отримав раніше, у якості авансу за договором підряду. Згідно квитанції № 126138119 від 14.08.2012 р. [PERSON] перерахував на користь [PERSON] - особи посвідчувальний підпис якої міститься на борговій розписці [PERSON] датованій 27 червня 2012 р. грошові кошти у сумі 8.000,00 грн. Представник позивача з цього приводу пояснив, що вказану суму [PERSON] перерахував на користь [PERSON] на прохання [PERSON] у якості повернення залишку авансу, який перевищував вартість виготовленого пресу по виробництву біопалива після відмови [PERSON] від фінансування робіт по виробництву сушарки. Як вбачається із Технічного завдання вартість преса визначена у сумі 151.850,00 грн., а згідно договору позики [PERSON] було передано 159.850,00 грн., тобто різниця між сумою отриманих [PERSON] грошових коштів та вартістю виготовленого ним преса складає 8000 грн. Вважаючи доведеним факт виготовлення [PERSON] та передачі замовникам елементу вищевказаного виробничого комплексу - механічного пресу вартість якого за договором підряду склала 151.850,00 грн. та приймаючи до уваги факт відсутності доказів щодо оплати замовниками вказаних робіт, зважаючи, що договір позики було укладено в той же день, коли відповідач [PERSON] отримав у [PERSON] вищевказаний прес, та враховуючи пояснення відповідача [PERSON], які погоджуються з показаннями свідка [PERSON], поясненнями відповідача [PERSON] та письмовими доказами, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір позики сторонами було укладено не для реального настання відповідних прав та обов'язків, а з метою приховання іншого правочину - здійснення оплати по договору підряду, який з порушенням законодавства, було укладено у усній формі. Відповідно до положення статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи що надане відповідачем [PERSON] рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 13.03.2013 року про стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики є таким, що не набрало законної сили, а розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу зупинено Апеляційним судом Харківської області до моменту вирішення цієї справи, суд не може визнати обставини встановлені зазначеним судовим рішенням такими, що не підлягають доказуванню. Згідно приписів п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики є недійсним оскільки він укладений з метою приховання договору підряду який сторони насправді уклали. В той же час, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача про визнання недійсним договору підряду, як такого що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки ці вимоги не підтверджуються наданими доказами. Відповідно до ч.3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Однак, позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів про наявність у відповідачів [PERSON] та [PERSON] наміру щодо ухилення від сплати до бюджету та державних фондів обов'язкових виплат, які вони повинні були сплатити як фізичні особи-підприємці у разі здійснення виплат фізичній особі за цивільно-правовим договором, в зв'язку з чим у цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати у сумі по 379,63 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial