Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2012 року до 18 липня 2019 року, зареєстрована в квартирі, однак з 2015 року там не проживає без поважних причин. В добровільному порядку знятись з реєстрації за вказаною адресою відмовляється. Реєстрація відповідача створює йому незручності, а тому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 15 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в заяві, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо його задоволення, вказуючи, що наміру проживати в квартирі, належній позивачу, не має, однак, реєстрація за даною адресою надасть їй можливість інколи користуватись квартирою з метою попрати речі та провести гігієнічні процедури спільних з позивачем дітей, так як в житлі, де вона на даний час проживає відсутні належні для того умови. Заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 188, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Перчук І.М. 05.04.2013 року. Дана обставина стверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.2013 року ( а. с. 5,6). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.07.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~ За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень\~статей 391 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно зі\~статтею 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою\~статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: не проживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого жилого приміщення. В ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у [ADDRESS] без поважних причин більше одного року, що підтверджується показаннями свідка [PERSON] та не заперечувалося самою [PERSON] . Факт не проживання відповідача за вказаною адресою також стверджується довідкою Луцького ВП ГУНП у Волинській області. Доводів щодо поважності причин не проживання у спірній квартирі протягом одного року не наведено. Зокрема, відповідач вказувала, що після народження другої дитини, перебуваючи у шлюбі з позивачем, вони переїхали проживати в будинок, який належить їй на праві спільної часткової власності. В подальшому, вона навідувалась до квартири, однак лише з метою попрати дитячі речі або провезти гігієнічні процедури. Оскільки за місцем її проживання проблеми з водопостачанням та каналізацією. Зазначила, що сплачувала частково за комунальні послуги, так як зареєстрована за вказаною адресою. В судовому засіданні відповідач вказала, що намірів проживати в належній позивачу квартирі не має. Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідач покликалась на ту обставину, що вказане житло необхідне їй для можливості інколи приходити туди щоб попрати речі та провести гігієнічні процедури спільних з позивачем дітей. Однак, наведені відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову пояснення не заслуговують на увагу суду, оскільки такі обставини не можуть вважатись пріоритетними для визначення права на користування житлом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Оцінюючи позовні вимоги про втрату права на житло відповідачем на предмет пропорційності\~переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку, що виселення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач має постійне місце проживання по [ADDRESS] , де їй належить Ѕ частина жилого будинку на праві приватної власності. З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Крім того, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави 768 гривень 40 копійок судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст.317, 319, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved