Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] та свої вимоги мотивує тим, що з 29 липня 2003 року по 02 липня 2013 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. 17 грудня 2003 року у період сумісного проживання за спільні кошти вони придбали квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира складається з 4-х житлових кімнат, кухні, коридору і других підсобних приміщень, загальна площа якої є 77,6 кв.м., а житловою 51,0 кв.м. з усіма комунальними зручностями. Посилаючись на зазначені обставини, та з урахуванням вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 2019 року позовна заява була залишена без руху. 14 лютого 2019 року позивач надав суду документи на виконання ухвали суду від 07 лютого 2020 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2019 року відкрите у зазначеній справі спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи та призначено дату проведення судового засідання на 16 квітня 2019 року о 15 год. 00 хв. 15 березня 2019 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що кошти для придбання квартири в сумі 34965, 00 грн. були її особистими. Даний факт підтверджується тим, що 09 липня 2003 року вона продала свою квартиру за адресою: [ADDRESS] за 9 200 тис. доларів, що становить 49036, 00 грн. (з розрахунку 5,33 грн. за 1 долар). Окрім цього, зазначає, що вона працювала в Сумському національному аграрному університеті, та отримувала стабільний дохід. Попередню оплату за купівлю квартири вона особисто вносила до укладання шлюбу. Спочатку позивач не претендував на квартиру, оскільки вона придбавалась за її кошти, у зв`язку з цим оформляли її на неї. Вже на протязі майже 7-ми років позивач не проживає в даній квартирі, не оплачує комунальні платежі, тощо. Позивач не проживає в даній квартирі з 2012 року та до сих пір. Спір про право власності на вказану квартиру виник, ще в 2012 році, що й було однією з причин розлучення. Позивач ще на той час вважав, що оскільки квартира придбана в шлюбі, то він має право власності на неї. Але вона та її батьки категорично заперечували та роз`ясняли позивачу, що всі кошти за купівлю квартири належали їй - були особистою власністю відповідачки, а тому у нього немає підстав та прав для поділу квартири, вимагати частину як спільно нажиту. 02 липня 2013 року вони розлучились, спільного господарства не вели, комунальні платежі сплачує самостійно. З моменту виникнення спору щодо поділу квартири пройшло сім років, пройшов строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ квартири як спільно нажитого майна. Посилаючись на вказане, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності та у зв`язку з тим, що квартира придбавалась виключно за особисті кошти відповідачки (а.с.38-39). 16 квітня 2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача про відкладення, протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 04 липня 2019 року, 16 год. 00 хв. 04 липня 2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача, протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 03 жовтня 2019 року, 15 год. 40 хв. 03 жовтня 2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого у відрядженні, слухання справи відкладено до 23 грудня 2019 року, о 15 год. 40 хв. 23 грудня 2019 року протокольною ухвалою суду в судовому засіданні оголошено перерву до 28 лютого 2020 року, у зв`язку з неявкою відповідачки, явка якої в наступне судове засідання визнана судом обов`язковою; виклик свідків. 28 лютого 2020 року допитано свідка [PERSON] , в судовому засіданні протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 29 квітня 2020 року через клопотання відповідачки [PERSON] у зв`язку з поганим самопочуттям. 29 квітня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 24 липня 2020 року у зв`язку з клопотанням позивача та представника відповідачки про відкладення розгляду справи. 24 липня 2020 року допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , протокольною ухвалою суду в судовому засіданні оголошено перерву до 06 жовтня 2020 року, 14 год. 30 хв. для виклику свідка. 06 жовтня 2020 року допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 15 січня 2021 року для виклику свідків. 15 січня 2021 року в судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідачки, інші учасники справи не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судовому засіданні допитано свідків [PERSON] ,, [PERSON] . Представник позивача - адвокат Лазун Н.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд позов задовольнити, додатково в суді пояснила, що коли сторони розлучилися, то позивач проживав у спірній квартирі і сплачував комунальні платежі. У 2014 році у цій квартирі стала проживати донька відповідачки. Станом на 2016 рік у позивача в квартирі були речі, він займав одну кімнату - спальню. У 2016 році донька відповідачки виїхала з даної квартири. [PERSON] , за згодою з батьками відповідачки, попросив, щоб пожили у спірній квартирі його знайомі з дитиною. В цей час позивач постійно проживав в квартирі. Коли шлюб розривали сторони, то 4-х кімнатна квартира не користувалась попитом, не вийшло її продати. Позивач проживав у спірному житлі до кінця 2018 року. У грудні 2018 року відповідачка з`явилася з новим чоловіком, який попросив позивача звільнити квартиру. До грудня 2018 року позивач мав ключі від спірної квартири, а з 03 січня 2019 року замки в квартирі були змінені, і 10 січня 2019 року йому речі привезли на роботу. Представник відповідачки позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] в минулих засіданнях заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що познайомилась з відповідачем у 2001 році, з 2002 року вони почали винаймати квартиру по [ADDRESS] , приблизно на протязі пів року. У спадок вона отримала квартиру за адресою [ADDRESS] , і вона з позивачем туди переїхали. До укладення шлюбу вони з позивачем не мали спільного доходу, позивач не приносив грошей. Кошти, за які придбали спірну квартиру: 17 000 грн. від продажу квартири по [ADDRESS], і 18000 грн. дали батьки, у яких були кошти від продажу спадщини. Позивач на придбання квартири коштів не надавав. З 2010 року стосунки з позивачем погіршились, стали мешкати по різним кімнатам. На початку 2013 року позивач виїхав з спірної квартири, і в цьому ж році вони розлучились. До 2019 року вона не чула і не бачила відповідача. За місяць до нового 2019 року, тобто в грудні 2018 року, позивач попросився пожити в квартирі, з приводу чого вона не заперечувала. Через декілька тижнів вона запропонувала виїхати позивача з квартири, її чоловік почав виганяти позивача, але той залишився. Зранку, коли позивач пішов на роботу, вона з чоловіком зібрали його речі, які привезли йому на роботу. Суд, вислухавши думку учасників справи, які з`явилися в судове засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 29 липня 2003 року сторони уклали шлюб, який було розірвано 02 липня 2013 року на підставі заяви подружжя про розірвання шлюбу від 31 травня 2013 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюбу (а.с. 11). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається що квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 77,6 кв.м. належить на праві власності [PERSON] ; дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 09 лютого 2004 року (а.с.9). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 09 липня 2003 року, [PERSON] продала [PERSON] , квартиру за адресою: [ADDRESS] . Інвентаризаційна оцінка квартири становить - 17 292, 00 грн. (а.с.41). З копії договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року вбачається, що [PERSON] купила у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири провадився за 34 965,00 грн. (а.с. 40). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є колегою з позивачем. У нього був службовий автомобіль, і їм доводилося спілкуватися. У 2003 році він допомагав доставляти будівельні матеріали до спірної квартири. Ще один раз вони їхали з полювання, і він допомагав заносити речі. Квартира була жила, зроблений ремонт. Спілкувався з позивачем і у 2018-2019 рр.У 2018 році забирали з квартири речі позивача. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він підтримує товариські відносини з позивачем. Позивач орендує бокси, де він сторожем працював.У січні 2019 року він бачив, як виносили речі з квартири, де жив позивач до 2019 року, а потім забирав книжки.Також пояснив, що навесні 2004 році він та позивач привозили будівельні матеріали для здійснення ремонту у спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка є її дочкою, позивач - колишній зять. Дочці досталася квартира, бо вони продали будинок, належний свекрусі і свекру. Вони купили квартиру і запропонували дочці і позивачу проживати в ній, у них були тоді відносини. Вони почали шукати квартиру, знайшли по [ADDRESS] . Подали квартиру по [ADDRESS] за 17 000 грн. і купили спірну квартиру. У сторін не були ще оформлені відносини У червні 2003 року вона віддала завдаток за квартиру. Потім сторони зареєстрували шлюб. Почали ремонт в квартирі. На спірну квартиру вона з чоловіком додали 18 000 грн. Ще вони сплачували послуги нотаріуса. Кошти з чоловіком вони мали з продажу спадкового майна по [ADDRESS] , яке продали у 2000 році. В 2013 році дочка з зятем розлучилися. Наприкінці 2018 року він попросився пожити, бо йому не було де жити. Пожив тиждень чи два у спірному житлі. Після розлучення дочка виїхала в м. Київ, у 2013-2014 році. Рік в квартирі жили квартиранти, а потім там стала мешкати онука з чоловіком. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою відповідачки, позивача не знає. Надала пояснення, які не стосуються обставин заявленого позову. Свідок [PERSON] суду пояснила, щовона є донькою відповідачки. Вона була малою, років 7-8, мати з відповідачем винаймали квартиру на [ADDRESS] . Вона приїздила до бабусі і дідуся, і їй відомо, що вони додали гроші на квартиру. Ватажок підіймав на маму руку. Неодноразово приходив у стані алкогольного сп`яніння та з рушницею. До органів поліції вони не звертались. У 2013 році сторони розлучилися, до цього вони рік проживали по різним кімнатам. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком відповідачки, позивач є колишнім зятем. В кінці 2020 року вони сім`єю: він, жінка, син, і дочка зібралися та вирішили, що у них з жінкою є квартира, яку вони вирішили подарувати сину. А дочці вирішили купити квартиру. Через деякий час вони знайшли квартиру, і вирішили допомогти дочці у придбанні квартири. Згідно заповіту дочка мала 2-х кімнатну квартиру, яку продала за 17-18 тисяч гривень, не більше, це було кінець 2002 -початок 2003 рр. Гроші зберігалися у них. Вони з дружиною додали дочці 19 000 грн., щоб вона придбала квартиру. Також ними було сплачено всі витрати на оцінку та реєстрацію житла. Після цього почали ремонт квартири, купляли матеріали та допомагали дочці з ремонтом. Замінили вікна. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є знайомим зі сторонами, з позивачем разом працювали. Йому відомо, що після придбання квартири, позивач робив в ній ремонт: замінював двері, підлогу, замінював плитку, батареї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона спілкується з матір`ю відповідачки більше 40 років. У батьків [PERSON] на вул. Луганській був будинок, який вони продали, купили квартиру десь на [PERSON] . Це було років 10-12 тому. Дід і баба жили у цій квартирі, переписали квартиру на [PERSON] та її брата, після смерті, онук відмовився від своєї частки, і квартира дісталася онуці. Потім онучка почала зустрічатися з позивачем, розписалися, і через невеликий проміжок часу купили квартиру по [ADDRESS] . [PERSON] вкладала гроші у покупку цієї квартири, це відомо з її слів. Сума їй не відома. І мати, і батько відповідачки вкладали кошти в ремонт квартири. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є братом відповідачки. У 2002 році у дідуся та бабусі була квартира, яку залишили йому та сестрі навпіл, був заповіт на нього та на сестру. Він офіційно відмовився на користь сестри. Після смерті дідуся, квартира за адресою по [ADDRESS] залишилася відповідачці. Ці обставини були до одруження сестри. Після цього сестра зустрічалась з позивачем, вони вирішили одружитися, після цього сестра запланувала продати квартиру для покупки квартири в іншому районі. Квартиру сестра продала приблизно за 35 000 грн. Потім сестра вийшла заміж за позивача, і якусь суму грошей давали батьки. Батьки давали кошти на придбання саме сестрі, щоб вона купила квартиру. Розлучення між сторонами було у 2013 році. Після розлучення позивач у квартирі не проживав. Оскільки спірні відносини між сторонами з приводу вказаного нерухомого майна виникли між сторонами до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України та СК України), то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України). Відповідно до вимог статті 22 КпШС України 1969 року (закон, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (статті 28 КпШС). Таким чином, з урахуванням положень законодавства України, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, факт набуття спірного майна в період шлюбу одним із подружжя за грошові кошти, які ця особа могла отримати від продажу іншого майна, може спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів про те, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане нею в дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя. На підтвердження обставин придбання квартири за власні кошти відповідачкою надано довідку про доходи за період з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2003 року (а.с. 84). В той же час згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці позивача, в період з 03 вересня 2001 року по 01 квітня 2013 року він був працевлаштований в АТ «Суми-Лада» (а.с. 77), що свідчить про отримання ним доходу, та не спростовує доводи позивача, що спірне майне придбано в результаті спільної праці з відповідачкою або за їх спільні кошти. Посилання відповідачки на те, що частина коштів, отриманих на придбання квартири була отримана у її батьків, а не за рахунок спільних коштів подружжя, суд визнає неспроможними, оскільки відповідачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що зазначені кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири і є її власними коштами. Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідачка [PERSON] у відзиві ставить питання про застосування строку позовної давності. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Вирішуючи питання дотримання [PERSON] строку звернення до суду з позовом, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності виходить не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. На підставі пояснень представника [PERSON] , [PERSON] , свідків та наявних у матеріалах справи відомостей під час розгляду справи судом встановлено, що позивач користувався спірною квартирою, і тільки в грудні 2018 року відповідачка разом зі своїм новим чоловіком вивезли речі позивача за місцем його роботи. Таким чином про порушення свого права як співвласника спірної квартири позивачу стало відомо у грудні 2018 року при обставинах заперечення відповідачкою його проживання в квартирі, що виразилося в її діях щодо вивезення належних позивачу речей з квартири без його на те згоди. Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами обставини того, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права раніше грудня 2018 року. За таких обставин під час судового розгляду встановлено, що придбання квартири [ADDRESS] відбувалося в період перебування подружжя [PERSON] у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачкою, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. З огляду на вказане суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та визнання за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 3000 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved