Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - [PERSON], яка померла [INFO] року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (син), що підтверджується записами в будинкових книгах. Частка кожного становила 1/4 житлового будинку. [INFO] року померла його дружина - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до якої, окрім іншого, входить частка спірного житлового будинку. За життя дружина заповіту не склала, а тому спадкування відбувалось за законом. Він, як чоловік померлої, відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Іншими спадкоємцями вказаної черги є відповідно їхні спільні діти - відповідачі по справі та мати покійної. Проте, останні на спадкове майно не претендують та не заперечують проти визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок. Відтак, він як єдиний спадкоємець за законом, що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку фактично прийняв, оскільки на момент її відкриття проживав спільно із спадкодавцем, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви, в яких просять розглянути дану справу за їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №969 від 09 вересня 2016 року з будинкової книги смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, що станом на 30 червня 1990 року по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області рахувалось будинковолодіння за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (син). Вказане додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 30 серпня 1958 року, копія якого долучена до матеріалів справи /а.с. 7-8, 10, 12/. Згідно технічного паспорта від 01 вересня 2016 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS] рік забудови вказаного будинку - 1960. Інвентаризаційна вартість - 72014 грн. /а.с. 11/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (син). Частка кожного члена двору становила 1/4. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, у віці 45 років, в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області померла [PERSON], про що 06 квітня 2011 року зроблено відповідний актовий запис №17 та Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, від 06 квітня 2011 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 6/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої, окрім іншого складається із частки житлового будинку з надвірними спорудами, що по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області (1/4 - як член колишнього колгоспного двору). Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 27 січня 2017 року за вих. №101 /а.с. 9/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18 лютого 1984 року, що позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] (спадкодавця). Відтак, [PERSON] відноситься до спадкоємців першої черги спадкування. Також, дослідженими матеріалами вправи встановлено, що інших живими спадкоємцями вказаної черги є відповідно рідні діти спадкодавця - відповідачі по справі та мати спадкодавця /а.с. 13-15/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з долучених до матеріалів справи, належним чином завірених та сформованих заяв відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що останнім відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON] та належну їм частку в спадковому майні. Проте, на таку вони не претендують та відмовляються від неї, а тому враховуючи визнання ними позовних вимог, суд приходить до висновку, що вказана відмова на користь позивача /а.с. 16-21/ Також, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 27 січня 2017 року за №101, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON].(спадкодавця) разом з нею, окрім інших, був зареєстрований та проживав її чоловік [PERSON] (позивач) /а.с. 9/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї дружини, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняв оскільки на момент її відкриття проживав із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №723\\02-31 від 13 вересня 2016 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дружини на спадкове майно, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. [ADDRESS] в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /а.с. 4/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що поданими через канцелярію суду заявами, відповідачі засвідчили факт відмови на користь позивача від належних їм часток у спірному будинку: як члену колгоспного двору([PERSON] та [PERSON]) Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON], щодо визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved