Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить суд, стягнути з відповідача [PERSON], на його користь 87603.36 грн., - у відшкодування завданої йому майнової шкоди внаслідок пошкодження його транспортного засобу; 1076.03 грн., понесених витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору та 20 000.00 грн., у відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди, заподіяної відповідачем в результаті пошкодження належного позивачу автомобіля, марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER]. У попередньому судовому засіданні, яке відбулося 05.06.2015 року, [PERSON], у порядку ст.31 ЦПК України збільшив заявлені позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача крім заявлених у його позові вимог також і 1500.00 грн., понесених витрат за проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу, про що надав до суду квитанцію про понесення даних витрат. У судовому засіданні 18.11.2015 року, [PERSON], свій позов до [PERSON], підтримав частково, а саме: в частині стягнення із відповідача 87 603.36 грн., - у відшкодування завданої йому майнової шкоди внаслідок пошкодження його транспортного засобу; 1076.03 грн., понесених витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору та 1500.00 грн., понесених витрат за проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу. В частині стягнення із [PERSON], 20 000.00 грн., у відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди не підтримує. При цьому надав пояснення суду про те, що 14.12.2014 року, об 23.00 годині в с.Копище Олевського району Житомирської області, він, за своєю згодою надав власний автомобіль, марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER] своєму приятелю [PERSON], для поїздки додому та вирішення особистих справ. Але, через деякий час він довідався, що [PERSON], в цей же день, об 23.30 годині, керуючи по автодорозі сполученням М.Копищенський-Копище Олевського району пошкодив його автомобіль. Вважає, що його автомобіль марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER] є фізично знищеним, оскільки він згідно висновку автотоварознавчого дослідження відновлювальному ремонту не підлягає, а пошкоджений автомобіль нехай забирає відповідач. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні заявлені до нього позовні вимоги позивача визнав частково, в частині відшкодування матеріальної шкоди. В частині стягнення моральної шкоди не визнає. Пояснив, що дійсно він та [PERSON], разом випивали алкогольні напої 14.12.2014 року в с.Копище Олевського району Житомирської області. Близько 23.00 годині він, будучи напідпитку попросив у [PERSON], його автомобіль, марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER], щоб з'їздити до с.Майдан Олевського району по дівчат, на що [PERSON], погодився та надав йому свій вказаний автомобіль. Так, в цей же день, тобто 14.12.2014 року, об 23.30 годині, він керуючи автомобілем марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER] та рухаючись по автодорозі, сполученням с.М.Копищенський - с.Копище Олевського району Житомирської області не впоравшись із керуванням з'їхав в кювет, де здійснив зіткнення з деревом та отримав тілесні ушкодження. Наголошує, що [PERSON], сам надав йому свій автомобіль, при цьому знаючи про те, що він знаходиться напідпитку. За таких обставин, [PERSON], вважає, що моральної шкоди своїми діями [PERSON], завдати не міг, так як внаслідок своїх дій для позивача не наставали наслідки в яких полягає моральна шкода. У зв'язку з чим просить суд в частині стягнення із нього моральної (немайнової) шкоди відмовити позивачу за їх безпідставністю. Як встановлено у судовому засіданні 14 грудня 2014 року, об 23 годині 30 хвилин, по автодорозі сполученням [PERSON] - Копище Олевського району Житомирської області, [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER], що належить [PERSON], не вибравши безпечної швидкості руху і не впоравшись із керуванням транспортного засобу з'їхав в кювет, де здійснив зіткнення з деревом, внаслідок чого [PERSON], отримав тілесні ушкодження та пошкодив автомобіль [PERSON] Слідчим СВ Олевського РВ УМВС України в Житомирській області встановлено факт порушення [PERSON], Правил дорожнього руху, однак у зв'язку з тим, що тілесні ушкодження останнім отримано внаслідок власної необережності, то на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження стосовно [PERSON], за відсутністю в його необережних діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України було закрито. При цьому направлено копію постанови слідчого начальнику Олевського РВ УМВС для притягнення [PERSON], до адміністративної відповідальності, (а.с.27). Адміністративні матеріали щодо [PERSON], за ст.124 КУпАП, у порядку ст.221 КУпАП до Олевського районного суду Житомирської області не надходили, (а.с.40). Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Відповідно до приписів п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що відсутність складу злочину, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами КПК України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу заподіяно матеріальної шкоди, яка згідно висновку експертної автотоварознавчої експертизи № 015/090 від 21 квітня 2015 року складає 87 603.36 грн., (а.с.6-26), за проведення якої ним сплачено 1500.00 грн., що стверджується квитанцією № 31 (а.с.34). Суд, заслухавши позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов позивача підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: відповідно до п.п. 1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Власником автомобіля, марки «ВАЗ», моделі «217030», державний номерний знак [NUMBER], являється [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] (а.с.5). Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано втрат у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), має право на їх відшкодування. Відповідно до ст.1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями статті 1192 ЦК України передбачено також, що суд зобов'язує особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконанню робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що необережними діями [PERSON], була завдана матеріальна шкода [PERSON] Розмір позовних вимог стосовно стягнення матеріальної шкоди в даному випадку судом встановлено, що позивачу [PERSON], завдана матеріальна шкода необережними діями відповідача внаслідок пошкодження майна в сумі 87 603.36 грн., та 1500.00 грн., понесених витрат за проведення експертної автотоварознавчої експертизи, а тому вона повністю повинна бути відшкодована відповідачем. Крім того, статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 1167 ЦК України встановлено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду і зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України. Заявляючи позов, позивач посилався на статтю 23 ЦК України, як правову основу позовних вимог, пов'язаних з заподіянням йому моральної шкоди внаслідок завдання йому душевних страждань, яких він зазнав у зв'язку із знищенням та пошкодженням його майна. Однак, позивач у судовому засіданні не підтримав вимог щодо стягнення із відповідача на його користь моральної (немайнової) шкоди, і не надав, доказів щодо понесення моральних страждань у розмірі який зазначено у його позові. Суд зазначає, що позивач [PERSON], своїми діями сам спонукав відповідача до пошкодження належного позивачу майна, оскільки добровільно передав [PERSON], який знаходився у стані алкогольного сп'яніння належний позивачу автомобіль марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER], що за собою також тягне відповідальність особи за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння (ч.1 ст.130 КУпАП). За таких обставин, суд погоджується із відповідачем щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди. Відповідно до приписів ст.11 ЦПК України, згідно яких, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом із тим, оскільки позивачем визнано транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER], фізично знищеним, а відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП (87603.36 грн.), то позивач зобов'язаний передати пошкоджене майно після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.9 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», слідує, що постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Таким чином, враховуючи, що суд відшкодовує ринкову вартість пошкодженого автомобіля позивачу, суд приходить до висновку про необхідність покласти на [PERSON], обов'язок повернути [PERSON], пошкоджений автомобіль, марки «ВАЗ», моделі «217030», реєстраційний [NUMBER], після відшкодування останнім заподіяної шкоди. На підставі наведеного та

Outcome: partial