Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 257\~124 гривень та судового збору у розмірі 640 гривень. Обґрунтовує свої вимоги тим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 15 травня 2014 р., укладено договір про пайову співпрацю, згідно якого, позивач [PERSON], як інвестор, мав передати [PERSON] фінансові засоби в розмірі 12 000 доларів США у вигляді позики у відповідності до п. 1 договору, а [PERSON] зобовязаний передати у спільну діяльність, чотири автомобілі марки Volkswagen Т-2, транспортер, 1978 року випуску, а після виконання зобовязань позивача [PERSON], відповідач [PERSON] має передати у власність позивача автомобіль марки Volkswagen Т-2, державний номер - ВН9487ЕН, як гарантію частки позивача в спільній діяльності (робота барів на колесах). Крім того, кожного місяця, починаючи з травня 2015 року, відповідач зобовязаний нараховувати позивачу [PERSON] прибуток від спільної діяльності у відсотковому відношенні, згідно ч. 5 п.2 Договору в розмірі 25 %. Однак, позивачем [PERSON] виконані всі зобовязання по договору в повному обсязі, та передано відповідачу [PERSON] протягом травня - червня 2014 року 8 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України на 29 вересня 2017 року (26.578 грн 1 долар США), що складає 212 тис. 624 грн., та 44 тис. 500 грн. та разом це сума - 257 124 грн. грн., про що є відповідна розписка у вигляді акту, яка є додатком до договору та підписана [PERSON] про отримання кожної суми. 14.03.2017 року позивачем [PERSON] вручено [PERSON] лист про повернення суми в розмірі 260\~409, 60 грн. та поставлено питання про те, що рахувати договір від 15.05.2014 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірваним. Однак відповідач протягом одного місяця обіцяв кошти повернути та особисто розписався про отримання листа. Згідно п.1 ч.2 Договору, датою повернення коштів встановлено 15 травня 2015 року, а згідно п.7 ч.3 Договору встановлено, що «кошти які будуть надані Стороною -2 Стороні - 1 являються її власністю і мають бути повернуті. Однак, [PERSON] кошти не повернув, зобовязання в спільній співпраці кожної сторони ( ч.4 п.1 ) не визначив, не виплачував прибутку від спільної діяльності, права власності на автомобіль марки Volkswagen Т-2 transporter, номер реєстрації - ВН9487ЕН не оформив у власність позивача в органах сервісної служби МВС України, кошти не повертає та перестав відповідати на телефонні дзвінки після 15 травня 2017 року. Строк повернення позики в договорі від 15 травня 2015 року не визначено, а діє ч.5 Договору про повернення грошових коштів в разі розірвання договору про пайову співпрацю. Лист був отриманий та підписаний [PERSON] про його отримання 14.03.2017 року. Крім того, в додатку до договору від 15 травня 2014 року, сторона -1 отримувала кошти з 17.05.2014 року до 04.06.2014 року, однак за цей час ніяких дій направлених на виконання умов договору не виконувала, надати інформацію про знаходження автомобілів про їх місце роботи відмовлялась, створювати товариство або приватне підприємство для спільної пайової діяльності [PERSON] відмовлявся, а після того як позивачу стало відомо про значні проблеми та позови до нього від фізичних осіб позивач перестав надавати йому кошти та поставив усне питання про розірвання договору та повернення займу. Тільки після звернення до юристів позивачу стало зрозуміло, що його використано з метою отримання коштів і виконувати свої зобовязання [PERSON] не збирався, а договір не зовсім законний. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У звязку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України.\~\~ Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що 15 травня 2014 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], укладено договір про пайову співпрацю, згідно якого, позивач [PERSON], передає [PERSON] грошові кошти в розмірі 138\~000 гривень, що еквівалентно на дату укладення договору 12 000 доларів США, які [PERSON] приймає в займи, гарантуванням займу виступає 50% прав дольової співпраці на спільний бізнес виражений у формі (баров на колесах «Бус-бар»), які [PERSON] передає [PERSON] для визначення гарантувань в досягненні поставлених цілей, а також отримання щомісячного прибутку у розмірі 50% прав дольової співпраці (а.с.8-10); Відповідно до акту передачі грошових коштів, \~\~\~[PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти: 17.05.2014 року у розмірі 5000 доларів США; 26.05.2014 року у розмірі 16000 гривень; 29.05.2014 року у розмірі 3000 доларів США; 29.05.2014 року у розмірі 3000 гривень; 03.06.2014 року у розмірі 15000 гривень; 04.06.2014 року у розмірі 10500 гривень (а.с.10); 14.03.2017 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу щодо розірвання договору про дольову співпрацю та повернення грошових коштів через невиконання зобовязань (а.с.11); Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ст. 509 ч. 1 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правовою основою для отримання позики є договір позики. Відносини за договором позики регулюються статтями 1046 - 1053 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, договір як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові (ст.1130 ЦК України). За змістом даної норми матеріального права у разі задоволення майнових потреб учасників цивільних відносин виникає необхідність об'єднання їх зусиль та майна для досягнення певної мети. Причини такої кооперації можуть бути різними, як то брак коштів, відповідних засобів, технологій тощо. Правовою формою опосередкування коопераційних відносин є договір про спільну діяльність, сторонами якого можуть бути фізичні та юридичні особи, який в силу консенсуальності вважається укладеним після досягнення згоди сторін. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі й координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст.1131 ЦК України).\~\~ Судом встановлено про те, що між сторонами не було укладено договору позики, а було укладено договір про спільну діяльність у письмовій формі. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, про те, що позивач [PERSON] не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог. Також, суд вважає про те, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, тому враховуючи викладене позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають. При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed