Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл сумісно нажитого майна, визнання за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності подружжя, зазначивши, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з метою придбання у власність житла для проживання однією родиною, позивач та відповідач вступили до житлово-будівельного кооперативу «Олексіївський-2», спільно сплачували вартість чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS], яка згодом була зареєстрована на праві власності за відповідачем. Однак у зв»язку з погіршенням між ними стосунків, вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 38/100 частини квартири [ADDRESS], як на майно набуте у період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, згідно ст.60 СК України. Відповідач визнала уточнений позов про визнання за [PERSON] право власності на 38/100 частини квартири [ADDRESS] та просила розглядати спрау в її відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 24.07.1970 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 3963. 14.09.1988 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 865. Згідно копії повідомлення ЖБК «Олексіївський-2», загальна вартість квартири [ADDRESS] складала 8034 карбованця. Розрахунок за квартиру здійснювався наступним чином: перший внесок в розмірі 3344крб. виплачено в 1981 році; з 1981 по 1984 роки виплачено 2186.20 крб.; з 1985 по 1988 роки виплачено 678 крб.; з 1989 по 25.11.1993р. виплачено 1825.80 крб. За час перебування позивача з відповідачем у шлюбі, сторонами по справі загалом було виплачено 6165.84 крб., що складає 76.74% від загальної вартості квартири. При цьому, позивач просить суд прийняти до розрахунків цілий розмір відсоткового співвідношення виплачених під час шлюбу коштів до загальної вартості квартири та встановити його на рівні 76%. Згідно ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, що діяв на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні норми щодо спільної сумісної власності містяться в діючому на цей час Сімейному кодексі України та відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.112, діючого на час придбання квартири, Цивільного кодексу Української РСР, майно може належати на праві спільної власності зокрема двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Ч.3 зазначеної статті встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оформлення правовстановлюючого документа лише на одного з подружжя на майно, набуте за час шлюбу, жодним чином не впливає на зміну правового режиму майна і не тягне за собою обмеження прав другого з подружжя на свою частку у спільній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім»ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, перебуваючи у шлюбі та в подальшому розлучившись, позивач з відповідачем не домовились та не уклали жодних угод щодо часток у спільній сумісній власності та/або поділу належної ним на праві спільної сумісної власності квартири, тобто частки позивача та відповідача, як співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов висновку, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи вищезазначені норми матеріального права та приймаючи до уваги правову позицію Конституційного суду України, суд приходить до висновку, що безпосередньо позивачем під час перебування у шлюбі було оплачено 3082.92 крб. від загальної вартості квартири та відповідно 38% від загальної вартості квартири, тобто наявні всі підстави для визнання за позивачем права власності на 38/100 частини спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved