Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 29 січня 2018 року позивач отримав повідомлення від Мурованокуриловецького ВП ГУНП у Вінницькій області про те, що кримінальне провадження за заявою [PERSON] від 09 лютого 2015 року про незаконне заволодіння [PERSON] коштів в розмірі 3000 доларів США закрито за відсутності в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та додано відповідну постанову. Крім того вказав, що в 2013 році позивач зателефонував за оголошенням з приводу придбання автомобіля з Європи та мав діалог з відповідачем. 26 грудня 2013 року сторони зустрілись, та відповідач запропонував купити автомобіль за 5 000 доларів США. Позивача зацікавила така пропозиція та він передав 3 000 доларів США відповідачеві. Кошти відповідач не повернув, автомобіль не привіз. Відповідач розмір боргу не заперечував, натомість у зв'язку із скрутним становищем кошти повернути не може. На неодноразові звернення позивача, відповідач фактично відмовляється повернути борг. За наведених обставин, з посиланням на положення ст. 1049 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 81 000 грн., що еквівалентно 3 000 доларів США та понесені судові витрати. Відповідно до заяв позивача від 05 квітня та 26червня 2018 року, останній просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач повторно не з'явився, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280, ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач повторно не з'явився в судове засідання без поважних причин та не подав відзив на позовну заяву, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. В судовому засіданні встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Мурованокуріловецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області від 06 квітня 2007 року закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Крім того зазначено, що з показів потерпілого [PERSON] встановлено, що з об'яви в газеті останньому стало відомо про продаж автомобілів з Європи із доставкою. [PERSON] зателефонував за номером телефона зазначеному в оголошенні та мав розмову із [PERSON] 26 грудня 2013 року сторони зустрілись та [PERSON] запропонував [PERSON] придбати автомобіль за 5 000 доларів США. [PERSON] така пропозиція зацікавила і він в добровільному порядку передав [PERSON] 3 000 доларів США для придбання автомобіля за кордоном. [PERSON] автомобіль не привіз, кошти не повернув. [PERSON] підтвердив наявність боргу, проте в силу життєвих обставин не може повернути кошти. Крім того, позивачем надано оригінал розписки від 27 грудня 2013 року, відповідно до якої [PERSON] взяв завдаток у [PERSON] в сумі 3 000 доларів США. За наведених вище обставин суд вважає, що між сторонами склались правовідносини які в свою чергу врегульовані положеннями Глави 61 ЦК України «Підряд». Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Позивач [PERSON], у даному випадку, виступає у якості замовника, адже замовив послуги по придбанню та доставки автомобіля з Європи, а відповідач [PERSON] виступає у якості підрядника, адже зобов'язався виконати вищезазначену роботу. При цьому суд зауважує, що і позивач і відповідач в поясненнях наданих в межах кримінального провадження відображені в постанові від 06 квітня 2017 року, підтвердили взяті на себе вищезазначені зобов'язання. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Положеннями цивільного законодавства не передбачена обов'язкова письмова форма договору підряду, а тому, враховуючи поведінку сторін, суд приходить до висновку, що між сторонами укладено договір підряду в усній формі. За наведених обставин суд не погоджується із твердженням позивача про наявні між сторонами правовідносини щодо позики, які він обґрунтовує положеннями ст. 1049 ЦК України. Щодо наданої позивачем розписки від 27 грудня 2013 року про отримання відповідачем від позивача завдатку суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У правовідносинах, що склались між сторонами, кредитором (замовником) є позивач [PERSON], а відповідач [PERSON] є боржником (виконавцем), при цьому грошові кошти передані кредитором боржнику, а не навпаки, як то встановлено положеннями ст. 570 ЦК України. За наведеного суд приходить до висновку, що 3 000 доларів США передані позивачем відповідачеві 27 грудня 2013 року не є завдатком, як то зазначено в розписці, а являються авансом. Аванс в свою чергу є грошвою сумою, яку замовник передає виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за виконану роботу чи надані послуги. Натомість відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання, а тому, у даному випадку, у зв'язку із невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань аванс підлягає поверненню. За наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути 78 870 грн., що еквівалентно 3 000 доларів США станом на день розгляду справи. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути і розмір судового збору 810 грн., сплачений останнім за подання до суду позовної заява, яка містить вимоги майнового характеру, адже позов задоволено в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано витяг із договору від 20 січня 2018 року, укладений з адвокатом [PERSON], який в свою чергу не містить зазначення розміру витрат на правничу допомогу. Також, надано ордер від 05 квітня 2018 року та квитанцію б/н від 20 січня 2018 року про оплату юридичних послуг в розмірі 4 000 грн. З наданих позивачем доказів суд позбавлений можливості визначити розмір на правничу допомогу, адже відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, здійснених ним витрат при наданні правничої допомоги, а тому заявлені позивачем витрати не підлягають стягненню з відповідача у зв'язку із їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved