Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради та просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житлом: житловим будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані відповідачі, оскільки син позивача [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Проте вказаний шлюб рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2017 року було розірвано. З того часу [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] виїхали в невідомому напрямку та вже більше трьох років не з`являються за вказаною адресою. Участі в оплаті комунальних послуг та в утриманні будинку відповідачі не беруть, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їхніх особистих речей в будинку немає. Тому позивач, як власник будинку, змушений сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих відповідачів. Крім того, через реєстрацію відповідачів, позивач не може реалізувати свої права на отримання субсидії та інших соціальних допомог, що створює для нього суттєві незручності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити з підстав, зазначених вище. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розміщене оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про їх виклик (а.с.59,60) в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Від представника третьої особи Лобзун О.П. до суду надійшла заява, у якій вона просить розглянути справу без її участі. Висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради підтримує. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення на підставі наявних в справі доказів. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі дійсно біля 5-ти років не проживають в житловому будинку по [ADDRESS] . Заслухавши позивача та свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку серії АВ №565649 від 27 квітня 2000 року, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №193102838 від 14.12.2019 року, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (а.с.9,10). Згідно архівного витягу від 27 липня 2020 року, рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 06 лютого 2003 року №100, проведено перейменування вулиці 17-го вересня на вул.Прирічкову в м.Дубровиця Рівненської області (а.с.4). Як вбачається з довідки №3606 від 23 липня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, станом на 23 липня 2020 року по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.3). Вказане підтверджується копією будинкової книги (а.с.12-13) В позовній заяві позивач вказує, що відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з його сином - [PERSON] . Вказане підтверджується копією заочного рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2017 року, яким шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №432 - розірвано (а.с.6). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.2017 року вбачається, що батьками відповідача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ч.1 ст. 71, ст.72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно вимог статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 28 липня 2020 року [PERSON] проживає по [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Проте з листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] не проживають у даному будинку (а.с.5). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23 березня 2021 року, проведеного начальником служби у справах дітей Дубровицької міської ради Лобзун О.П. та головним спеціалістом служби у справах дітей Дубровицької міської ради Отупор С.М. встановлено, що при проведенні обстеження житлового будинку по [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 2017 року в будинку не проживають. Зі слів [PERSON] місце проживання [PERSON] та дочки [PERSON] йому не відоме. Востаннє батько з дочкою спілкувались півтора роки тому (а.с.56). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з листопада 2017 року по теперішній час не проживають в житловому будинку [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги в частині визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , а тому позовні вимоги в цій частині слід задоволити. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітної [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] , то слід зазначити наступне. Частинами 1, 2, 3 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно положень статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради щодо захисту житлових прав [PERSON] , [INFO] встановлено, що [PERSON] , 1953 року народження зареєстрований в будинку по [ADDRESS] , який відповідно до договору купівлі-продажу від 27 квітня 2000 року, належить йому на праві приватної власності. 23 березня 2021 року було обстежено умови проживання [PERSON] та встановлено, що в будинку проживають без реєстрації син позивача - [PERSON] зі своєю дружиною - [PERSON] та дітьми - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] з 2017 року в будинку не проживають. Востаннє [PERSON] спілкувався з дочкою приблизно півтора роки тому. Йому відомо, що його колишня дружина разом з дочкою проживають в м.Одеса, але їх адреса проживання невідома. Будь-якої інформації щодо наявності у дитини іншого впорядкованого житлового приміщення на праві власності або користування не надано. [PERSON] надав свою згоду на реєстрацію дочки [PERSON] за своєю адресою реєстрації по [ADDRESS] . З`ясувати думку дитини з цього питання не вдалося. Питання про доцільність/недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заслуховувалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 12 квітня 2021 року. За результатами розгляду якого, прийнято рішення рекомендувати Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради прийняти висновок щодо захисту житлових прав, відповідно до якого визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , за умови реєстрації дитини за місцем реєстрації батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Таким чином житлові права дитини будуть захищені. Враховуючи вищевикладене та рішення комісії з питань захисту прав дитини, Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради вважає що, за умови реєстрації [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є доцільним (а.с.67). Тобто вказаним висновком Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради вважає за доцільне визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , лише за умови її реєстрації за місцем реєстрації батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак, оскільки такий висновок містить умову, за якої [PERSON] , [INFO] , можна визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , але з`ясувати її думку з цього приводу, чи виконати таку умову без її відома та згоди неможливо, а тому визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є недоцільним. Разом із тим [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у будинку позивача, де вона зареєстрована, не є безумовною підставою для позбавлення її права користування житлом, а тому в разі задоволення позовних вимог щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, буде мати місце порушення прав дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано, хоча це відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Також слід зазначити, що реєстрація неповнолітньої дитини не може порушувати право позивача на отримання субсидії з оплати житлово-комунальних послуг через відсутність у дитини будь-якого доходу. Будь-яких доказів наявності інших перешкод у здійснені права власності на житло з боку неповнолітньої дитини, позивачем суду надано не було. З врахування вказаних вище обставин, позовні вимоги слід частково задоволити, визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] та відмовити в частині позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed