Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 05.12.2016 року з позовом, де прохає визнати недійсним договір лізингу № 001330, укладений 21 листопада 2016 року між ним та відповідачем та стягнути заборгованість в розмірі 47828, 80 грн.,та судові. В обґрунтування позову зазначив, що 21.11.2016 року між ним та Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «НовоКар» укладений договір майнового лізингу № 001330 відповідно до якого відповідач зобов»язувався передати йому у користування автомобіль Toyota Corola Active в день укладення зазначеного договору, але не раніше оплати ним фінансування в розмірі 47828 грн.80 коп. На виконання умов вищевказаного договору, 21.11.2016 року позивачем перераховано грошові кошти у розмірі 47828 грн. 80 коп., на рахунок відповідача в АТ «УкрСиббанк» № 26002617433700, МФО: 351005, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк». В супереч умовам договору відповідач свої зобов»язання за договором не виконав по сьогоднішній день. На його неодноразові звернення грошові кошти не повернув. У судовому засіданні адвокат та позивач позов підтримали, прохали задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність незявившихся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та прийняти заочне рішення, відповідно до ст. ст.224 - 226 ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, адвоката, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 листопада 2016 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «НовоКар» в офісі його представництва, розташованого за адресою: м. Полтава, вул. Сковороди,2в, було укладено договір непрямого лізингу з додатками, згідно умов якого відповідач зобовязалось придбати та передати [PERSON] на умовах фінансового лізингу в користування автомобіль «Toyota Corolla», а він зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі. На виконання умов вищевказаного договору, 21.11.2016 року [PERSON] перерахував грошові кошти у розмірі 47828 грн. 80 коп., на рахунок відповідача в АТ «УкрСиббанк» № 26002617433700, МФО: 351005, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк». Відповідач взятих на себе зобов»язань за договором не виконав. Відносин, які виникли у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються: положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, договір поставки, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п.5 ч.І ст.4 ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» до фінансових послуг відноситься,зокрема,послуги фінансового лізингу. Статтею 1-1 ЗУ « Про захист прав споживачів» встановленого цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів,якщо інше прямо не встановлено цим законом),робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів,виконавцями робіт і надавачами послуг. Таким чином,положеннями ЗУ « Про захист прав споживачів» врегульовуються відносини споживача послуги фінансового лізингу та субєкту,який такі послуги надає. Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договору, які обмежують права споживача. Відповідно до ст. 1 Закону України « Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг-це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою- третьою,пятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пунктом 4 ст.34 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. За приписами ст. 6 ЗУ « Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договорами лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу ( строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору відповідно до вимог цього закону. Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказані положення закону нашли своє відображення в умовах договору та додатках до нього. Тобто, Товариство за умовами договору залучає мої фінансові активи,(п.п.2.1,3.2,3.4,4.2.3,5.1,5.2 та ін.). На підставі ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу ( ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідача немає дозволу ( ліцензії) для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб,що суперечить вимогам законодавства, тому вказана обставина є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм(оренду) з урахуванням особливостей,встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю- продаж та положення про договір поставки,якщо інше не встановлене законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди ( найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу,що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разу не додержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору таким договір є нікчемним. Згідно із ч. 1ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець,виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно зі ст.21 Закону України « Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За змістом ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника)предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник), несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо: якості, комплектності, справжності предмета договору лізингу, його поставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуск в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Усупереч вказаній нормі у п.3.6 договору зазначено,що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем будь-якого зобовязання щодо якості,комплектності,справності предмета лізингу,його заміни,введення в експлуатацію,усунення несправностей протягом гарантійного строку,своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог,монтажу тощо. За вищезазначеними зобовязаннями відповідає продавець. Ці умови договору, відповідно до ч.2 ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів», є недійсними в наслідок їх несправедливості. Крім того, розділ 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою,що є обмеженням принципу свободи договору. Так,п.12.11 договору передбачає,що у разі розірвання договору лізингоотримувачем до підписання акта передачі предмета лізинга лізингодавець повертає сплачені кошти лізингоодержувачем за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в розмірі 20% від суми авансового платежу. У такому випадку вартість фінансування та комісія за передачу предмета лізингу лізингоодержувачу не повертаються. При цьому у разі збільшення предмета лізингу до моменту повної сплати лізингового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем в метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу,визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця,а також одноразово сплатити різницю вартості фінансування до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. Натомість у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця вартості фінансування поверненню не підлягає. У такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору(п.5.4). На підставі ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих,що повязані з його недійсністю. Так позивач не отримав інформацію щодо істотних умов договору, які передують укладенню договору, зокрема, відносно предмету лізингу та відносно відповідальності за договором, які є несправедливими для нього як споживача фінансових послуг, відсутність наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Крім того спірний договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року не був нотаріально посвідчений. З позиції Вищого Спеціалізованого Суду України, висловленої у листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» випливає, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст..210 та 640 ЦК України пов*язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обов»язків для сторін. Така ж позиція висловлена і у пункті восьмому постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все,що вона одержала за виконання цього правочину. Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені повністю доказами, спірний договір фінансового лізингу укладений 21 листопада 2016 року між сторонами слід визнати недійсним, спірним договором забезпечено захист інтересів лише відповідача, умови договору лізингу є несправедливими, Крім цього, на підставі ч.1\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved