Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] . Також у зазначеній квартирі фактично проживають та зареєстровані: з 02.02.1999 року [PERSON] , з 16.07.1984 року [PERSON] , з 24.03.1998 року [PERSON] . Починаючи з лютого 1992 року по теперішній час за вказаною адресою його батько [PERSON] фактично не проживає, наразі його місце проживання невідоме, жодного інтересу до квартири він не проявляє. Таким чином, відповідач зареєстрований, але не проживає близько 29 років в зазначеній квартирі, не допомагає йому та іншим членам родини вести господарство, але незважаючи на це, досі не знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Зазначає, що відповідач проживає за вказаною адресою на підставі ордера №386 серія 4, який видано на його ім`я Виконавчим комітетом Ленінського районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська 27.09.1983 року, проте за його зареєстрованим місцем проживання, відсутні його речі, та взагалі будь-який інтерес до вказаного житлового приміщення, однак він досі не знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Перебування відповідача на реєстраційному обліку за вказаною адресою впливає на можливість її подальшої приватизації фактично проживаючими в ній особам. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та вирішити питання щодо стягнення судових витрат. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 06 жовтня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] письмово підтримала вимоги позовної заяви, просила позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 24, ), також відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 32, 40), заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 11 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Факт реєстрації [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 10826 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18 жовтня 2019 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 10). Також судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований і проживає за вказаною адресою на підставі ордеру № 386 серія 4 від 27 вересня 1983 року, який видано Виконавчим комітетом Ленінського районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 27.09.1983 року на ім`я [PERSON] , родина якого складається із 4-х осіб на право зайняття 3-х кімнат (а. с. 8). Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з лютого 1992 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, на підтвердження долучив до матеріалів справи акти від 20 серпня 2019 року і 20 лютого 2021 року про не проживання [PERSON] з лютого 1992 року по 14 серпня 2019 року, складеними мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , затвердженими головою ОСББ «Гідропаркова 1» Бровко Н.О. (а. с. 6, 7). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Частиною 3 статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована. Ордер на право зайняття житлового приміщення був виданий на ім`я відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що відповідач не проживає у спірній квартирі з лютого 1992 року, він не сплачує за комунальні послуги, не цікавиться житлом, не має наміру його приватизувати. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж півроку не проживає у квартирі [ADDRESS] . Акти, складені сусідами, щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, також не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже такі акти можуть підтвердити лише обставини на день його складання, а не з 1992 року. Разом з тим в актах зазначено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з лютого 1992 року по 14 серпня 2019 року; та судом встановлено, що акт від 20 лютого 2021 року має виправлення в даті його складання, що свідчить про можливу його підробку, а тому акти не можуть бути прийняті судом як належні докази. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Причини не проживання відповідача у квартирі з цих актів встановити неможливо. Під час вирішення питання про втрату відповідачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, суду не надано. Зокрема, не надано будь-якої інформації щодо місця проживання, перебування чи роботи відповідача, щодо звернень позивача до правоохоронних органів стосовно усунення перешкод у користуванні квартирою, щодо не перебування відповідача у місцях позбавлення волі, за кордоном, щодо звернення до закладів охорони здоров`я за місцем реєстрації тощо. Не сплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача. Враховуючи вищевикладене, наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для задоволення позову. Відтак, через ненадання відповідних доказів, суд вимушений критично віднестись до посилань позивача щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладено на позивача.

Outcome: dismissed