Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 29 вересня 2012 року по 15 червня 2020 року [PERSON] , знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Харківський підшипниковий завод» (далі - Відповідач). Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 26819,01 грн.. 15 червня 2020 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, в зв`язку з виходом на пенсію згідно наказу № 187/к від 15.06.2020 року. Через кілька місяців після звільнення позивача підприємство почало виплачувати заборгованість по заробітній платі, а саме 16.10.2020р. за січень 2020р. = 2000,00 грн., 16.04.2021р. за січень 2020р. = 4047,36 грн., 16.04.2021р. за лютий 2020р. = 2952,64.грн., 23.04.2021р. за лютий 2020р. = 3898,67 грн., 23.04.2021р. за березень 2020р. = 3101,33 грн., 30.04.2021р. за березень 2020р. = 4273,17 грн., 30.04.2021р. за квітень 2020р. = 2495,06 грн., 30.04.2021р. за травень 2020р. = 231,77 грн., 14.05.2021р. за травень 2020р. = 2892,82 грн., 14.05.2021р. за червень 2020р. = 926,19 грн.. Отже, фактичний розрахунок підприємство здійснило з позивачем лише 14 травня 2021 року. Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 15.06.2020 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно довідки відповідача від 27.05.2021 № 332/83-6-22 середньоденна заробітна плата складає 523,07грн/день. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що відповідач зробив повний розрахунок з позивачем лише 14.05.2021 року з моменту звільнення до моменту повного фактичного розрахунку пройшло 240 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 16 червня 2020 року по момент повного фактичного розрахунку 14 травня 2021 року, який складає 523,07 X 240 = 125 536, 80 грн (сто двадцять п`ять тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.06.2021 року вирішено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Клімаш А.С. в судовому засіданні вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 16 червня 2020 року по день повного фактичного розрахунку 14 травня 2021 року підтримав та просив стягнути з відповідача 125\~536,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, в зв`язку із чим, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем у період з 29.09.2012 року до 15.06.2020 року, був звільнений з посади майстра цеху ремонтів обладнання кулькового виробництва за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію 15.06.2020 року, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем дійсно не було проведено виплату заборгованості по заробітній платі в день звільнення. Згідно з довідкою ПрАТ «ХАРП» № 332/83-6-22 від 27.05.2021 року середньоденна заробітна плата позивача складає 523,07 грн.. На момент звільнення заборгованість позивача по заробітній платі становила 26819,01 грн. 14 травня 2021 року ПрАТ «ХАРП» провело повну виплату [PERSON] заборгованості по заробітній платі. (а.с.11,12) Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно ст. 233 КЗпП України - у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин) в період затримки. За період з 16.06.2020 по 14.05.2021 кількість робочих днів складає: червень 2020 р. - 10, липень 2020 р. - 23, серпень 2020 р. 20, вересень 2020 р. 22, жовтень 2020 р. 21, листопад 2020р. 21, грудень 2020р. 22, січень 2021р. 19, лютий 2021р. 20, березень 2021р. 22, квітень 2021р. 22, травень 2021р. - 9, всього 231 робочі дні, а не 240 робочих днів, як вказував в своїх розрахунках представник позивача. Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні [PERSON] складає 120\~829,17 грн. (231 робочі дні х 523,07 грн. = 120\~829,17 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Вказана сума, що підлягає стягненню, визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, звільнялась від сплати судового збору, в зв`язку із чим суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в сумі 908 грн.

Outcome: partial