Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, до [PERSON], третя особа [PERSON] про встановлення порядку користування об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Уточнені позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами 13 серпня 1988 року було укладено шлюб. 06 вересня 1999 року було ухвалено рішення Мінського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу між ними. Однак, після цього подружжя продовжило проживати однією сім'єю, вести спільне господарство. Реєстрація розірвання шлюбу у відділі РАЦС не проводилася. У жовтні 2000 року сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,20 кв.м, кімнати площею 17,9 кв.м, 11,9 кв.м, 11,4 кв.м. Згідно з технічною характеристикою відновна вартість квартири становить 1232438 гривень. В квартирі зареєстровані сторони та третя особа - [PERSON], яка є неповнолітньою дочкою відповідача від іншого шлюбу, усиновленою позивачем. У 2007 році внаслідок погіршення стосунків між сторонами [PERSON] припинив проживати у вказаній квартирі. Відповідач заволоділа всіма документами на квартиру та позбавила позивача отримати їх копії та потрапити до вказаної квартири. Факт ухилення [PERSON] від запропонованого [PERSON] порядку користування квартирою підтверджується висновком за результатами перевірки, проведеної ДІМ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Оскільки для придбання спірної квартири позивачу довелось продати свою квартиру [ADDRESS], він потребує окремого житла, у зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], виділити в його особисте користування кімнату площею 11,4 кв.м у згаданій квартирі, та примусово вселити його до цієї кімнати. До початку розгляду справи [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами 13 серпня 1988 року було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін є донька - [PERSON], [INFO]. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 06 вересня 1999 року, яке набрало законної сили 17 вересня 1999 року, шлюб між ними розірвано. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2000 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності на дану квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку 05 жовтня 2010 року. На прохання відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєструвала його у зазначеній квартирі. Після розірвання шлюбу всі відносини між колишнім подружжям припинилися, [PERSON] виїхав на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS], де і проживає на теперішній час. Таким чином, відповідач за зустрічним позовом не проживає за місцем реєстрації вже декілька років. У зв'язку з цим [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені в уточненій позовній заяві, і просив позов задовольнити. Зустрічний позов просив залишити без задоволення. При цьому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не підтверджуються жодним доказом. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечувала, просила залишити його без задоволення, а зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечував, просив залишити його без задоволення, а зустрічний позов підтримав і просив його задовольнити. При цьому зазначив, що шлюбні відносини між сторонами припинилися з моменту розірвання шлюбу судом у 1999 році. Придбання спірної квартири відбулося вже після розірвання шлюбу за власні кошти [PERSON], одержані від продажу квартири [ADDRESS]. Надані представником позивача копії договорів про надання телекомунікаційних послуг не підтверджують факту проживання [PERSON] у спірній квартирі та перебування у шлюбних відносинах з [PERSON] Третя особа, [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала та пояснила, що [PERSON] вже багато років не проживає з нею та її матір'ю у квартирі [ADDRESS], сімейних стосунків з ними не підтримує. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що позивач [PERSON] протягом тривалого часу не проживає в квартирі [ADDRESS], з відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] стосунків не підтримує, а до розлучення з [PERSON] нормальних стосунків у них не було, оскільки [PERSON] зловживав алкогольними напоями. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про шлюб сторонами 13 серпня 1988 року було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1539 (а.с. 5). Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 06 вересня 1999 року, яке набрало законної сили 17 вересня 1999 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім того, наведеним рішенням суду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, сім'я розпалася та відновити її неможливо. В той же час [PERSON] позов про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі, рішення не оскаржував, про що свідчить відмітка про набрання законної сили рішенням 17 вересня 1999 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON], продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 41). Того ж дня, [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON], придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2000 року, посвідченим також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. (а.с. 45). Реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації підтверджується, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване 05 жовтня 2010 року за [PERSON] (а.с. 42). Положеннями ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У наведених договорах купівлі-продажу квартир від 02 жовтня 2000 року не міститься письмової, засвідченої нотаріусом, згоди на укладення цих договорів. Цей факт підтверджує, що [PERSON] на момент придбання спірної квартири [ADDRESS] не перебувала у шлюбі з [PERSON] Згідно з відомостями, які містяться у довідці з місця проживання форми № 3, виданій КП «Житлосевріс «Оболонь», позивач за первісним позовом [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 06 лютого 2001 року (а.с. 44). Однак, факт реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі не свідчить про те, що він фактично в ній проживає, а також є власником цієї квартири. Що стосується посилань позивача та його представника на те, що для придбання спірної квартири [ADDRESS], позивачу за первісним позовом [PERSON] довелось продати квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності, слід зазначити наступне. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту, що на його особисті кошти, виручені ним від продажу квартири [ADDRESS], було придбано спірну квартиру [ADDRESS]. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведені вище обставини свідчать про те, що фактичне розірвання шлюбу між сторонами відбулося до моменту придбання відповідачем за первісним позовом [PERSON] спірної квартири [ADDRESS], що в свою чергу, свідчить про те, що дана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У зв'язку з тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачу за первісним позовом [PERSON], та, відповідно, позивач за первісним позовом [PERSON] не є її власником, то позовні вимоги останнього про виділення в його особисте користування кімнати площею 11,4 кв.м у згаданій квартирі та примусове вселення його до цієї кімнати задоволенню також не підлягають. Разом з тим, аналізуючи позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, суд встановив наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, а також пояснень сторін та показань свідків, позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS]. У зазначеній квартирі також зареєстровано місце проживання її доньки [PERSON] та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] Однак фактично останній у такій квартирі не проживає з моменту розірвання шлюбу по теперішній час. Положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] проживає за іншою адресою та утворив там сім'ю, а у квартирі [ADDRESS] не проживає декілька років, тобто понад встановлені законодавством строки для збереження за ним права на користування житловим приміщенням. Поважних причин відсутності відповідача за зустрічним позовом за місцем своєї реєстрації судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зустрічним позовом цілком обґрунтовані та законні, а тому зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню, а саме [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: approved