Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до відповідача в особі Приватного акціонерного товариства «Символ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми за затримку виплати заробітної плати в сумі 18529,65 гривень вказавши в позові, що на даному підприємстві він працював до 26 червня 2018 року. У день звільнення, відповідач не зробив повний розрахунок з позивачем. На теперішній час, заборгованість не погашена, тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача 18529,65 гривень заборгованості по заробітній платі та суми за затримку виплати заробітної плати. В обґрунтування розміру заборгованості, позивач надав довідку № 00000000036 від 12.08.2018 року за період з 01.03.2018 по 26.06.2018 року. Представник відповідача не заперечуючи фактичних обставин, які викладені у позові, був не згоден з розміром заборгованості. Проте свого контр розрахунку суду не надав. Крім того, представник відповідача доводив суду, що на підприємстві склалося важке матеріальне становище. У звязку з відсутністю обємів робіт, підприємство змушено було зупинити з 01.06.2018 року виконання робіт для працівників підприємства, про що був виготовлений відповідний наказ, тому бухгалтерія оплату часу простою розраховувала з розрахунку дух третіх тарифної ставки встановленого робітнику окладу. Представник відповідача вважає, що така ситуація сталася не з вини підприємства, а в загалом ситуацією у країні, тому просив суд врахувати це при винесенні рішення. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивача, думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги доведеними і такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України,- кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Згідно ч. 1 ст.\~94\~КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст.\~115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233\~КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Приватного акціонерного товариства «Символ» з 05.11.2007 року по 26.06.2018 року. У день звільнення, відповідач не зробив повний розрахунок з позивачем. На теперішній час, заборгованість не погашена. Відповідно до наданої позивачем довідки № 00000000036 від 12.08.2018 року, підприємство заборгувало [PERSON] 18529,65 гривень - суми заробітної плати за період з 01.03.2018 по 26.06.2018 року. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і фактичного їх визнання, ці обставини в силу положень ст.\~82\~ЦПК не підлягають доказуванню. Таким чином відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану підприємства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а стягненню підлягає не виплачена заробітна плата та сума за затримку виплати заробітної плати у розмірі 18529,65 гривень. На підставі п. 1 ч. 1 ст.\~5\~ЗУ «Про\~судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved