Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобовязання не чинити перешкод у вихованні, вільному спілкуванні та побаченнях із сином [PERSON], [INFO]; визначення способів участі у вихованні сина особисте виховання, спілкування і побачення без присутності матері, з можливістю забирати сина до свого місця проживання: щопонеділка та щочетверга з 16 год. 00 хв. по 19 год. 00 хв., щосуботи з 12 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв.; зобовязання за день до зустрічі із сином, надавати точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини; стягнення 551,20 грн. витрат по оплаті судового збору, мотивуючи тим, що 08.07.2010 року між ним та позивачкою зареєстровано шлюб, від якого 07.02.2011 року у них народився син [PERSON]. Зазначений шлюб 17.10.2012 року рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано та визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] з відповідачкою. Згідно усної домовленості з відповідачкою він бачився з сином три рази на тиждень, постійно брав участь у його вихованні, допомагав матеріально. Однак, з грудня 2015 року відповідачка почала перешкоджати йому бачитись та спілкуватись з сином, у звязку з чим він звернувся з заявою до комісії з питань захисту прав дитини Івано-Франківської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року йому було призначено порядок прийняття участі у спілкуванні з сином: понеділок, четвер з 16.00 год. по 19.00 год., субота з 12.00 год. по 15.00 год., яке відповідачка ігнорує, продовжує чинити перешкоди у його спілкуванні з сином, не відповідає на телефонні дзвінки та листи, ухиляється від спілкування з ним, внаслідок чого, не знаючи місцезнаходження сина, позбавлений можливості бачитися та спілкуватися з останнім. 26.01.2016 року направив листи на адресу відповідачки з проханням зустрітися з участю його представника для узгодження часу побачень з сином, які відповідачкою теж проігноровані. Просив позов задоволити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив задоволити в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення заявленого позову заперечили, мотивуючи тим, що жодних перешкод позивачу в його участі у спілкуванні, вихованні та побаченнях з сином згідно графіку, визначеного рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року, відповідачка не чинить. Позивач сам ухиляється від побачень з сином у визначені дні. Просили в задоволенні заявленого позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не зявилась, 03.10.2016 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 68). В попередніх судових засіданнях підтримала рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.11.2016 року суду пояснив, що він є товаришем [PERSON], разом з ним приходив до будинку, в якому проживає [PERSON], бачив, як він дзвонив в домофон, двері їм не відчинили, однак номеру квартири [PERSON] не знає. У ДНЗ приходив разом з [PERSON], якому вихователь не забороняла побачитись з сином, однак дитину він не забирав. Не був свідком телефонних розмов між сторонами з приводу надання можливості [PERSON] спілкуватись чи побачитись з сином [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 13.02.2017 року суду пояснила, що вона є хрещеною матірю малолітнього [PERSON], постійно спілкується з [PERSON] Протягом перших пяти років батько не цікавився дитиною, є безвідповідальним, під час побачень з дитиною одягає його не по погоді, не завжди дитина нагодована. Стверджує, що [PERSON] не чинить жодних перешкод [PERSON] у побаченнях та спілкуванні з сином. Живе навпроти ДНЗ, вихователі її знають, так як часто забирає похресника після дзвінків [PERSON], оскільки батько забув або не встиг забрати дитину. Був непоодинокий випадок, коли [PERSON] повинен був забрати сина з садочка, однак не прийшов, у зв'язку з чим дитину вона забрала до себе, щоб не травмувати, так як закінчився робочий день в ДНЗ і дитина залишилась в групі сама, про що повідомила вихователь ДНЗ. Вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про шлюб Серії 1-НМ №083646 від 08.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиці зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №861 (а.с. 22), від якого 07.02.2011 року народився син [PERSON] згідно свідоцтва про народження Серії 1-НМ №174275 від 17.02.2011 року (а.с. 5). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітнього сина [PERSON], [INFO] залишено на проживання з матірю [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається з Витягу з протоколу №3 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 10.02.2016 року, [PERSON] 14.04.2015 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на Голуб. Мати з сином згідно з довідкою Крихівецької сільської ради від 04.02.2016 року №254 зареєстровані за адресою: с.Крихівці Івано-Франківської міської ради, [ADDRESS]. В заяві [PERSON] просив встановити йому наступні дні для зустрічей з дитиною: вівторок, четвер з 16.30-17.00 год. до 20.00-20.30 год., щонеділі з 11.00 год. до 20.00 год. [PERSON] пояснив, що він згоден два рази на тиждень забирати дитину із ДНЗ і проводити час з сином до 19.00 год., і один повноцінний вихідний день тижня, для того, щоб проводити час із дитиною в розважальних закладах для дітей у присутності матері. Встановлено такий порядок участі батькові [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO]: щопонеділка та щочетверга з 16.00 до 19.00 год., щосуботи з 12.00 до 15.00 год. (а.с. 70-73). Відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року встановлено такий порядок участі батькові [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO]: щопонеділка та щочетверга з 16.00 до 19.00 год., щосуботи з 12.00 до 15.00 год. (а.с. 48). Згідно листів [PERSON] до [PERSON] від 02.01.2016 року, 26.01.2016 року, позивач звертався до відповідачки з проханням про зустріч 07.02.2016 року о 15.00 год. та 13.02.2016 року о 15.00 год. в ресторані Садко, 31.01.2016 року о 15.00 год. в кафе Coffee street (а.с. 13, 11, 19). Однак, зазначені заяви були надіслані на адресу відповідачки до прийняття рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року, а тому не є доказом того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у спілкуванні та побаченнях з їх малолітнім сином. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини, громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто, для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст.161 СК України. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, свідчила про відсутність перешкод з боку відповідачки у спілкуванні та побаченнях позивача з малолітнім сином [PERSON] та надала суду пояснення, з яких вбачається, що саме позивач ухиляється від виконання рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №120 від 19.02.2016 року. Одночасно, суд критично оцінює свідчення [PERSON], оскільки він особисто не був свідком відмови відповідачки в наданні позивачу можливості побачитись з малолітнім сином. Поряд з цим, позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідачка чинить будь-які перешкоди позивачу у побаченнях та спілкуванні з дитиною. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що позивачу уже встановлено порядок побачень із дитиною рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, який є обовязковим для виконання. Оскільки такий графік не скасований, у суду відсутні підстави та відповідні докази для встановлення іншого графіку побачень. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги, що позивачу вже визначено режим побачень із дитиною та судом не встановлено будь-яких доказів того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у побаченнях та спілкуванні з дитиною, то суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, ст.55 Конституції України, Закону України Про охорону дитинства, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.ст.159, 161 СК України,

Outcome: dismissed