Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 29.07.2019 р. з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 13.08.2018 року у сумі 76 929,33 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 1789,39 грн., інфляційних витрат в сумі 5953,35 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ним та [PERSON] 13.08.2018 р. укладено договір позики , за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 3000 доларів США, а [PERSON] зобов`язувався повернути борг в строк до 13 жовтня 2017 року, однак, в порушення умов договору, при настанні строку остаточного повернення позики , відповідач не виконав свої зобов`язання, що змусило позивача звернутися до суду. В судовому засідання представник [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила стягнути з відповідача суму основного боргу не в валюті боргу, а в сумі, еквівалентній 3000 доларам США відповідно до офіційного курсу гривни до долару США станом на дату подання позову (23.07.2019 р.), що становить 2564,3112 і в загальній сумі складає 76 929,336 грн., інфляційні витрати , починаючи з жовтня 2018 р.( при обумовленому строку повернення до 13.10.2018 р.) , три відсотки річних за 283 дні прострочення виконання зобов`язання. Відповідач проти позову заперечував частково, посилаючись на те, що в кінці 2017 р. отримав від [PERSON] у борг 2000 доларів США на лікування хворого на онкологію батька, але в розписці вказано сума 3000 доларів США, що передбачала проценти за користування грошима. У зв`язку зі своїм захворюванням, перебування на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні, звільненням з військової служби на підставі висновку військово-лікарської комісії, у передбачений договором строк не мав можливості повернути борг , але після того, як став на облік у міський центр зайнятості, перерахував на погашення заборгованості 2600 грн., що складало еквівалент 100 доларам США і планує повернути гроші в залежності від свого доходу. Представник позивача визнала, що дійсно позивачу було повернуто 2600 грн. у липні 2019 р., але загальна сума заборгованості визнається з розрахунку отримання відповідачем позики у розмірі 3000 доларів США, що відповідає тексту розписки. Суд, вислухавши пояснення і доводи сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться у справі, приходить до наступного. 13.08.2018 р. між [PERSON] і [PERSON] укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] надав позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути у строк до 13.10.2018 р. включно ( а.с. 9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Укладаючи письмовий договір і надаючи розписку про отримання в борг грошових коштів позичальник підтвердив умови договору, а також засвідчив отримання від кредитора визначеної грошової суми, а саме 3000 доларів США.З огляду на такі обставини суд відхиляє доводи відповідача про отримання у борг 2000 доларів США та зобов`язання повернення 3000 доларів США, що включає проценти за користування коштами. Суд також зазначає, щоза змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України у разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Отже, у частині 1 статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умови, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За вимогами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 3000 доларів США, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості не у валюті, визначеній договором, а за вимогами [PERSON] , заявленими як у позові, так і підтриманими представником в судовому засіданні в гривневому еквіваленті, з урахуванням офіційного курсу валют, встановлених Національним Банком, станом на 23.07.2019 р. за 1 долар США 25, 64 грн. , тобто 76920,00 грн. Як випливає з наданої відповідачем квитанції, 26.07.2019 р. він перерахував [PERSON] 2600 грн. в погашення заборгованості.Отже, сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача становить 74320 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Отже, норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Оскільки між сторонами було укладено договір позики у вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, розрахунок погашення боргу прирівнюється до курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти на час виконання зобов`язань, у задоволенні позовну в частині стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції суд відмовляє. Розрахунок 3 % річних зроблений позивачем виходячи з періоду прострочення виконання зобов`язання за договором , починаючи з 14 жовтня 2018 р. по 23.07.2019 р., тобто за 283 дні ( в межах позовних вимог і строку користування відповідачем чужими грошима ) , і складає 1789,39 грн. ( по формулі :(сума боргу) х 283 (кількість днів прострочення) х 3 : 100 : 365). Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За приписампи ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи ( ч.4 ст. 137 ЦПК України). Частиною 6 та 7 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги, додаток до договору про визначення розміру гонорару, виходячи з розрахунку 1000 грн. на одну годину роботи, акт прийому-передачі робіт (послуг) від 23.07.2019 р., згідно якого на усну консультацію з вивчення змісту розписки, роз`яснень порядку звернення до суду з позовом та подальшим виконанням рішення у випадку задоволення позову витрачено одну годину, на складання позовної заяви- три години, на аналіз судової практики-одна година, на сплату судового збору, копіювання документів, оформлення конверту, відправлення позовної заяви- одна година. Разом з тим, звертаючись за правовою допомогою, позивач передбачає, що адвокат є фахівцем , знає судову практику та орієнтується в ній, а тому час, витрачений адвокатом на аналіз судової практики з приводу справи, що не є складною та входить до його професійного удосконалення, не викликано необхідністю та не підлягає стягненню. Щодо копіювання документів , оформлення конверту та відправлення поштою, то відображений в акті час не може вважатися обгрунтованим, а витрати в сумі 1000 грн. неминучими. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] підлягають частковому стягненню витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4000 грн. За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судового збору, такі витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial