Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 781 298 гривень та судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у розмірі 7812 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 10 грудня 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідача 900 000 гривень, а відповідач зобов`язалася повернути суму позики до 31.12.2015 року. У зв`язку з неможливістю відповідача повернути суму позики у повному обсязі у визначений договором строк до 31 грудня 2015 року, між сторонами було укладено: 21 грудня 2015 року додаткову угоду №1, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти у сумі 820 000 гривень до 31 грудня 2016 року; 02 грудня 2016 року додаткову угоду №2, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти в сумі 780 000 гривень до 31 грудня 2017 року; 22 листопада 2017 року додаткову угоду №3, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти в сумі 730 000 гривень до 31 грудня 2018 року; 19 грудня 2018 року додаткову угоду №4, відповідно до якої відповідач з зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти в сумі 730 000 гривень до 31 грудня 2019 року. Проте станом на день звернення позивача до суду з вищевказаною позовної заявою відповідач суму позики не повернула. Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за договором позики відповідач [PERSON] повинна сплатити йому основний борг у сумі 730000 грн, а також на підставі ст.625 ЦК України інфляційні втрати за період з 01 січня 2020 рку до 27 грудня 2020 року у сумі 29638 грн та три процента річних за це же період у сумі 21660,66 грн, що разом складає 781298,66 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 грудня 2020 року визначено для розгляду справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 06 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 03 лютого 2021 року. 03 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, поданий її представником - адвокатом Гаврилюк М.В., в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, вказала, що дійсно відповідач укладала договір позики від 10 грудня 2014 року та додаткові угоди до нього №1 від 21 грудня 2015 року, №2 від 02 грудня 2016 року, №3 від 22 листопада 2017 року, №4 від 19 грудня 2018 року, однак не виконала умови цього договору та не повернула позивачу 730000 грн у строк до 31 грудня 2019 року. Зазначила, що частину позики (1700000 грн) вона повернула позивачу, а тому планує сплатити й іншу частину боргу. Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року підготовче провадження у справі було закрито, справу було призначено до судового розгляду на 03 березня 2021 року. Також ухвалою суду від 03 лютого 2021 року судом було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та застосовано захід забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру, яка на праві власності належить [PERSON] та знаходиться за адресою [ADDRESS] , в межах суми позовних вимог в розмірі 781298,66 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти його задоволення, пояснила, що дійсно відповідач укладала договір позики від 10 грудня 2014 року та додаткові угоди до нього №1 від 21 грудня 2015 року, №2 від 02 грудня 2016 року, №3 від 22 листопада 2017 року, №4 від 19 грудня 2018 року, однак не виконала умови цього договору та не повернула позивачу 730000 грн у строк до 31 грудня 2019 року у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Проти визначеного розміру інфляційних втрат у сумі 29638 грн та трьох процентів річних у сумі 21660,66 грн не заперечувала. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 10 грудня 2014 року між сторонами укладено договір позики, оформлений в письмовій формі у вигляді договору, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 900 000 гривень, та зобов`язувалась повернути їх у строк до 31 грудня 2015 року. В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди з продовженням строку повернення грошових коштів, а саме: - 21 грудня 2015 року було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю грошові кошти у сумі 820 000 гривень до 31 грудня 2016 року; - 02 грудня 2016 року було укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю грошові кошти у сумі 780 000 гривень у строк до 31 грудня 2017 року; - 22 листопада 2017 року було укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю грошові кошти у сумі 730 000 гривень до 31 грудня 2018 року; - 19 грудня 2018 року було укладено додаткову угоду №4 відповідно до якої позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю грошові кошті у сумі 730 000 гривень до 31 грудня 2019 року, що підтверджується відповідними копіями додаткових угод, наявними у матеріалах справи. Проте, у встановлений додатковою угодою №4 від 19 грудня 2018 року строк, а саме до 31 грудня 2019 року, відповідач [PERSON] грошові кошті у сумі 730 000 гривень не повернула. Відповідно до ст.525, 526, аб.1 ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст.610, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги поданий позивачем розрахунок, відповідно до якого розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01 січня 2020 року до 27 грудня 2020 року (дата закінчення розрахунку) складає 21660,66 грн, а інфляційних втрат - 29638 грн. Відтак, вимоги позивача про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 730000 гривень, інфляційних втрат у розмірі 29638 гривень, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 21660,66 гривень обґрунтовані та підлягають до задоволення. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 7812,99 грн.

Outcome: approved