Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконкому Піщанської сільської ради Покровського району, Піщанська сільська рада Покровського району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . В зазначеному будинку значяться зареєстрованими відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітня донька [PERSON] . Оскільки відповідачі з 2014 року не проживають в будинку, позивач просить їх визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином за зареєстрованим місцем проживання в [ADDRESS] , причини своєї неявки суду не повідомили. Представник третьої особи відділу реєстрації Піщанської сільради Покровського району в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, просили справу слухати без їх участі ( а.с. 57). Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Піщанської сільської ради в судовому засіданні пояснили, що позовні вимоги, за їх думкою є такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачі з 2014 року не проживають в будинку, забезпечені іншим житлом, тому інтереси неповнолітньої [PERSON] не порушені. Суд ухвалює заочне рішення по справі на підставі ст. 280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи відповідачі не надали відзив на позовну заяву, не повідомили про причини своєї неявки, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власник житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 14-16). Згідно довідки Піщанської сільради № 444 від 06.07.2020 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 03.11.2010 року.( а.с. 19) Згідно довідки Піщанської сільради № 442 від 06.07.2020 року [PERSON] зареєстрований в житловому будинку: [ADDRESS] , з 01.11.2007 року ( а.с. 20). Згідно довідки № 443 від 06.07.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] з 03.11.2010 року ( а. с. 31). З актів комісійного обстеження будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , Піщанської сільської ради від 20.05.2019 року, від 10.12.2019 року та від 06.07.2020 року, складеними членами комісії Піщанської сільради вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] не проживають в спірному житлі з липня 2014 року ( а.с.22-30). Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Піщанської сільської ради Покровського району № 02-545-18 від 03.11.2020 року орган опіки та піклування виконкому Піщанської сільради вважає доцільним визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки остання має право постійного проживання в Російській Федерації, що підтверджено наданими позивачем доказами та її права, в даному випадку, не порушені. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З`ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачами, які є членами сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України. Відповідно до норми цієї статті члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Отже, припинивши користуватися житлом, належним позивачу, з липня 2014 року, і почавши проживати за іншою адресою, відповідачі [PERSON] , [PERSON] втратили право користування спірним житловим приміщенням. Суд також приймає до уваги ті обставини, що відповідачі та їх неповнолітня дитина [PERSON] добровільно залишили місце проживання в спірній квартирі, вибули до іншого житла декілька років тому, намірів повернутися до житла не виявляли. За таких підстав, приймаючи до уваги, що спірні правовідносини регулюються нормами ст. 405 ЦК України, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то суд вважає за необхідним зазначити наступне Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання ( стаття 16 Конвенці). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах ВСУ від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18, від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 09.09.2020 року в справі № 755/16152/16-ц. Разом з тим, позивачем по справі надано докази на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право постійного користування житлом, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання своїх батьків, що підтверджено свідоцтвом № [NUMBER] ( а.с. 47), а відтак право малолітньої [PERSON] , в даному випадку не порушені. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що право позивача щодо користування та розпорядження своєї власністю- спірним житловим будинком може бути захищено шляхом визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та їх малолітньої доньки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Що стосується вирішення питання в частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, вимога позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту права власності на жиле приміщення не можна вважати належним. У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред`явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу. Враховуючи вищевикладене, зокрема той факт, що вимоги про зняття з реєстрації осіб заявлені до неналежного відповідача, а рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили права користування жилим приміщенням, та їх виселення є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття вказаних осіб з реєстрації, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial