Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», у якому просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу від 01 жовтня 2015 року №001327, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (код ЄДРПОУ 39733392) та [PERSON]; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь [PERSON] сплачені за Договором фінансового лізингу від 01 жовтня 2015 року №001327 грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. та 640,00 грн. судового збору, сплаченого ними при зверненні із позовом в суд. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 01.10.2015 р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» в особі представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 01.07.2015 № 144, в м. Києві укладено Договір фінансового лізингу №001327. Відповідно до п. 1.3 Договору № 001327 відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Chery Tiggo), вартістю 300 000,00 гривень (триста тисяч гривень 00 копійок) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором № 001327. Представником відповідача повідомлено, що у разі, якщо позивач сплатить 30 000,00 грн., то предмет лізингу - автомобіль, він отримає протягом тижня. Позивач того ж дня, 01.10.2015 р., сплатив 30 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 01.10.2015 р. № 1AHF55362, виданою ПАТ «[PERSON] Аваль», а представник відповідача запевнив, що цей платіж є першим авансовим внеском, так як у квитанції зазначено - призначення платежу: адміністративний платіж згідно Договору № 001327. Коли у визначений строк позивач автомобіль не отримав, представником відповідача йому було повідомлено, що сплачена сума 30 000,00 гривень є одноразовим платежем - комісією за організацію по Договору №001327, він повинен виконати інші умови Договору № 001327, визначені пунктами 1.7 та 9.1. Договору №001327, а саме, сплатити авансовий платіж у розмірі 50 % вартості автомобіля, а також комісію за передачу предмету лізингу у розмірі 3 %, для того щоб отримати автомобіль. Також, позивачу повідомили, що за організацію та виконання Договору № 001327, відповідно до пункту 1.7 та 9.1 Договору №001327, позивач одноразово сплатив 30 000,00 гривень, які не враховуються в авансовий платіж за автомобіль, і у разі одностороннього розірвання Договору №001327 сплачені кошти не повертаються. Після оплати вказаних коштів жодних дій щодо виконання умов Договору №001327 сторонами не вчинялось. Вважає, що ряд умов Договору №001327 є несправедливими, зокрема п. 3.2.3, п. 3.2.4, п.3.2.6 п.3.2.7, та пункти договору щодо штрафних санкцій у разі розірвання договору - п. п. 12.1, 12.4.,12.8., 12.9., 12.13., ряд необгрунтованих платежів на користь Лізингодавця, а саме: 3 % комісії за передачу Предмета лізингу (п.1.7, п. 9.8), що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відсутність ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріальне посвідчення договору, у звязку з чим є всі підстави для визнання даного договору недійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання подав заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити, справу розглянути у його відсутності.. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»в судове засідання не зявився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив 01.10.2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» в особі представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 01.07.2015 № 144, в м. Києві укладено Договір фінансового лізингу №001327, відповідно до п. 1.3 якого Лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу (автомобіль марки Chery Tiggo), та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу, на строк та на умовах, передбачених Договором. Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі №001327 фінансового лізингу терміни вживаються в наступному значенні, зокрема: Адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувчем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів, для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Авансовий платіж це обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку №1 Договору, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, на умовах Договору, до моменту передачі предмета лізингу. Згідно з п. 8.2. ст. 8 договору, вартість предмета лізингу погоджено сторонами у 13 100,44 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 300 000,00 грн. з урахуванням ПДВ. Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст.9 даного Договору. Із п.п. 12.1., 12.2 ст. 12 Договору вбачається, що Лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В інших випадках не передбачених даним Договором Лізингоодержувач має право розірвати даний Договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання. Згідно п.17.2 ст. 17 Договору, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. На виконання умов договору [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 30 000,00 грн. У графі «призначення платежу» вказано адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу №001327 від 01.10.2015 р., що підтверджується копією квитанції №1AHF55362, виданою ПАТ «[PERSON] Аваль». Із пояснень [PERSON] зазначених у поданій заяві, встановлено, що при укладенні спірного договору позивача запевнили, що платіж у сумі 30 000,00 грн. є першим авансовим внеском і після його сплати автомобіль він отримає через тиждень. Дані обставини відповідачем по справі не спростовані. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Згідно ст. 18 цього Закону, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4). Так, передбачені п.1.7 вказаного Договору зобовязання лізингоодержувача сплатити адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст.9 даного Договору до часу отримання предмета лізингу, пункт 12.1. Договору щодо неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору лізингоодержувачу, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдає шкоди споживачеві. Згідно п.3.4.3 Договору, лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Частиною 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: - суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; - платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; - компенсацію відсотків за кредитом; - інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Адміністративний платіж не є в розумінні ст.16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу №001327 від 01.10.2015 р., укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені Законом України «Про захист прав споживачів», якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. Крім того, згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України). Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, нікчемним є договір, якщо безпосередньо законом визначено, що недотримання певних його вимог має своїм наслідком саме нікчемність такого правочину. Зазначений договір, визнання недійсним якого просить позивач, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, хоча зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу. Під час ухвалення рішення, суд керується положенням ч.2 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої визнання зазначеного договору судом недійсним не вимагається у звязку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також зобовязаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано ч.5 ст. 216 ЦК України. Договір фінансового лізингу №001327 від 01.10.2015 р., підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобовязань, що в ньому закріплені. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 616/137/16-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене, суд відповідно до статей 220, 216 ЦК України вважає необхідним задовольнити позов частково, застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу від 01.10.2015 року №001327 та стягнувши грошові кошти в сумі 30 000,00 гривень, отримані за наслідками укладення зазначеного договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належним чином повідомлений про дату слухання відповідач в судове засідання не зявився, відзиву на позов на доказів на його обґрунтування суду не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи те, що при зверненні із позовом в суд позивач сплатив суму судового збору в мінімальному розмірі, визначеному законом, то із відповідача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial