Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення особи права користування квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] в м. Запоріжжі.Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №01/1-3927 від 22.06. 2016 року у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі у квартирі не проживають, проте, добровільно з реєстрації місця проживання не знімаються, чим створюють позивачеві перешкоди у здійсненні права власності, які зокрема полягають у тому, що він не може оформити субсидію на квартиру та змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Фактичне місце проживання відповідачів позивачеві не відоме. Позивач просить суд позбавити [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою №154 в будинку №6 по вулиці Запорізькій в м. Запоріжжі. У судовому засіданні сторони відсутні. Представник позивача у своїй заяві просить суд розглядати справу у її відсутності, позов підтримує, не заперечує ухвалити заочне рішення. Відповідачі у судове засідання не з»явились, хоча належним чином були сповіщені про судове засідання, про що свідчать поштові повідомлення, причину неявки суду не повідомили, з заявами, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не звернулись, заперечень на позов не надали. Виходячи з наведеного, матеріалів справи, з письмової згоди представника позивача і на підставі ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення і вважає встановленими такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим 21.09. 2012 року [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий №919. Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав, номер витягу 35636647 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна номер 62059020 від 23.06. 2016 року право власності зареєстровано за позивачем 26.09. 2012 року. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №01/1-3927 від 22.06. 2016 року за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що відповідачі є колишніми співвласниками квартири [ADDRESS], яка належала їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності №785, виданого Жовтневою районною радою 23.04. 1998 року. 04.07. 2012 року [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим №1165 продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.07. 2012 року, номер запису: 36199, в книзі: 231, реєстраційний номер 35569270. Відповідно до умов цього договору продавці зобовязувалися знятися з реєстраційного обліку з адреси квартири, яка відчужується, але до теперішнього часу своїх зобовязань не виконали, чим створюють позивачеві перешкоди у здійсненні права власності, які зокрема полягають у тому, що позивач змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Згідно з положеннями ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права на користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права на користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01. 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування ним житлом. Однією з підстав припинення права власності відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України є відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Між позивачем та відповідачами жодних правових звязків немає, вони не є його членами сімї тому, враховуючи, що право власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку перейшло до позивача, який не згоден надавати відповідачам у користування свою власність, вони мають бути позбавлені права на користування вказаною квартирою. Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12. 2014 року у справі №6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав шляхом позбавлення особи права користування квартирою належить судам. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved