Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням доповнень до його обставин, просить визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 99,9 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав на житловий будинок загальною площею 99,9 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк»; та скасувати рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що він на підставі заяви про приєднання до умов публічного договору уклав 28 жовтня 2011 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір лізингу, предметом якого був житловий будинок загальною площею 99,9 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований на праві власності за відповідачем. Вартість предмету лізингу була визначена в сумі 158000,00 грн. Свої зобов'язання по сплаті платежів за договором він виконав в повному обсязі, на підтвердження чого отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» довідку від 03 січня 2013 року про відсутність заборгованості та акт остаточного виконання зобов'язань по фінансовому лізингу. Але відповідач не виконує свої обов'язки по передачі права власності на житловий будинок, не зважаючи на наявність в договорі лізингу положень, притаманних для договору купівлі-продажу, та залишається власником житлового будинку. Тому позивач змушений звернутися до суду для визнання його власником цього будинку. Одночасно з цим, на думку позивача, до нього має перейти й право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташований житловий будинок, та яка перебуває у власності відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Позивач пояснив, що після дострокової сплати всієї суми лізингових платежів в 2013 році він звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням переоформити право власності на житловий будинок на його ім'я. Але працівники Банку пояснили, що не знають, які документи необхідно оформити для передачі права власності на будинок на його ім'я. Пізніше, у 2014 році, він також неодноразово звертався до Банку з проханням переоформити на нього право власності на будинок, але у підсумку перемовин йому відмовили в цьому, посилаючись на наявність у його співмешканки, [PERSON], кредитних боргів перед Банком. Представник [PERSON] в доповнення до обставин, викладених в позові, пояснив, що працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» також зверталися до реєстраційної служби, але в реєстрації права власності на ім'я [PERSON] було відмовлено через необхідність оформлення окремого договору купівлі-продажу. Однак, відповідач, окрім передачі позивачу оригіналів технічного паспорту та правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку, не вчинив ніяких дій по переоформленню права власності на ім'я позивача, чим порушив його права та інтереси. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] в судовому засідання в режимі відеоконференції позовні вимоги [PERSON] не визнав та проти позову заперечував, посилаючись на раніше подані ним письмові заперечення. Зокрема, [PERSON] пояснив, що житловий будинок був переданий у користування позивачу на строк дії договору - 120 місяців. Лише після спливу цього строку у Банку виникає обов'язок переоформити протягом 5 днів право власності на ім'я позивача. Крім цього, [PERSON] визнав ті обставини, що укладений з [PERSON] договір передбачає дострокове виконання зобов'язань, та [PERSON] звертався до Банку з проханням переоформити на його ім'я будинок. Але позивачу було відмовлено в цьому, та Банк не в змозі виконати свого обов'язку навіть на підставі письмового звернення позивача. Представником відповідача [PERSON] також були подані додаткові письмові заперечення, в яких він вказував на те, що виданий позивачу акт остаточного виконання зобов'язань сторін по фінансовому лізингу від 28 жовтня 2011 року є лише підтвердженням дострокового виконання позивачем своїх зобов'язань по договору. В свою чергу, акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, який передбачений у договорі, підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки має здійснюватися відчуження нерухомого майна. Тобто складений раніше акт лише засвідчує передачу предмету лізингу у користування позивача як сторони договору. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши представлені ними докази, суд встановив наступне. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). В ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, між ПАТ КБ «ПриватБанк», як лізингодавцем, і [PERSON], як лізингоодержувачем, 28 жовтня 2011 року був укладений договір фінансового лізингу (далі Договір), який складається з Заяви про приєднання до публічного договору № HAG5GX0040300001 від 28 жовтня 2011 року, Умов та Правил надання фінансового лізингу та Тарифів. За цим Договором ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) передав у користування [PERSON] (лізингоодержувачу) на строк 120 місяців житловий будинок загальною площею 99,9 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Натомість [PERSON] зобов'язався сплачувати щомісячні платежі в сумі 2376,28 грн. в період з 25 по 30 число кожного місяця. Предмет лізингу - житловий будинок літ. «Б-1» загальною площею 99,90 кв.м, житловою площею 64,80 кв.м з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 жовтня 2011 року приватним нотаріусом ХМНО Колядою Т.Г. за реєстр.№ 1847. Укладений між сторонами Договір містить в собі, зокрема, розділ № 4 Умов та Правил надання фінансового лізингу, який регламентує порядок розрахунків та в п. 4.7. якого передбачена можливість дострокового погашення лізингоодержувачем своїх зобов'язань. Іншою істотною умовою Договору є п. 13.1, в якому сторони визначили, що такий договір є змішаним, в якому містяться положення договору фінансового лізингу та договору купівлі-продажу в частині переходу права власності на предмет лізингу. Так, в п. 11.2 Договору сторони дійшли до згоди про те, що протязі п'яти днів з дня закінчення строку лізингу, передбаченого Договором, при обов'язковій сплаті лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості та при обов'язковій відсутності відмови лізингодавця від Договору, лізингодавець зобов'язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодеружвача в момент підписання сторонами акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Згідно з п. 12.1 Умов та Правил надання фінансового лізингу, Договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами Заяви про приєднання до публічного договору та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором. Аналізуючи зміст укладеного Договору, суд приходить до висновку, що строк лізингу 120 місяців був визначений сторонами для надання можливості [PERSON] сплачувати щомісячні платежі у помірній для нього сумі - 2376,28 грн., тобто виконати взяти ним зобов'язання за Договором. Але головною метою для лізингодавця є отримання всієї суми вартості предмету лізингу, розподіленої на щомісячні платежі. Саме зі сплатою всієї суми визначеної вартості предмету лізингу сторони у даному Договору пов'язують настання істотної обставини - перехід права власності до лізингоодержувача. На виконання умов Договору ПАТ КБ «ПриватБанк» передав [PERSON] предмет лізингу - житловий будинок, про що сторонами був підписаний акт приймання-передачі, який є додатком № 1 до Договору. Як вбачається з довідки № 359838 від 03 січня 2013 року, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», по договору № HAG5GX0040300001 від 28 жовтня 2011 року, укладеному з [PERSON], заборгованість відсутня, кредит погашений повністю. На підтвердження виконання зобов'язань сторонами було складено акт за підписом уповноваженого представника ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] про повну сплату лізингоодержувачем всіх належних до сплати платежів та передачу від лізингодавця до лізингоодержувача предмету лізингу - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], разом з відповідними документами. В своїх письмових запереченнях представник відповідача вказує на те, що такий акт є лише підтвердженням того, що предмет лізингу був переданий лізингоодержувачу користування, та не є актом, який засвідчує перехід права власності, так як потребує нотаріального посвідчення. Однак, такі доводи представника відповідача суд відкидає, оскільки такий акт засвідчує повну сплату [PERSON] всієї заборгованості до Договору, тобто остаточний розрахунок, та передачу у розпорядження [PERSON] житлового будинку разом з відповідними документами - технічним паспортом, правовстановлюючими документами на будинок та земельну ділянку, які на даний час знаходяться у позивача, що притаманно для дій, які сторони здійснюють саме при передачі майна у власність покупця. Крім того, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року, не передбачена можливість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу або документів, які складені на його виконання. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. В ч. 2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Виконавши в повному обсязі свої зобов'язання за Договором, [PERSON] правомірно очікував на виконання з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» обов'язку по передачі у його власність предмету лізингу. Але не зважаючи на настання такої істотної обставини, як сплата всієї заборгованості, відповідач лише обмежився складанням акту про остаточний розрахунок та в подальшому ухилився від вчинення дій по належній передачі лізингоодержувачу права власності на спірний житловий будинок. Допитані в судовому засіданні за ініціативою представника позивача свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили суду, що вони обидва здійснюють адвокатську діяльність та є сусідами [PERSON] На його прохання вони разом з [PERSON] їздили в 2013 році до ПАТ КБ «ПриватБанк» для проведення перемовин з працівниками Банку щодо переоформлення права власності на житловий будинок. Зі слів представника Банку [PERSON], оформити право власності на будинок на ім'я [PERSON] неможливо через відмову реєстраційної служби в проведенні відповідних реєстраційних дій саме на підставі договору лізингу та необхідності оформлення окремого договору купівлі-продажу. Також свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду, що в підготовці документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу, допомогу надавав також працівник Банку, який діяв за довіреністю. Але коли всі документи були підготовлені, представники ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовились від подальшого оформлення документів про право власності на житловий будинок на ім'я [PERSON], посилаючись на наявність у його співмешканки [PERSON] боргів перед Банком за іншими договорами. На підставі наведених вище доказів суд приходить до висновку про те, що [PERSON], сплативши обумовлену Договором вартість предмету лізингу, прийняв його у свою власність, але зареєструвати право власності не має змоги через неналежне виконання відповідачем обов'язку по передачі майна у власність позивача. Тому суд задовольняє позов в цій частині та визнає за [PERSON] право власності на спірний житловий будинок. Земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер № [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], на якій розташований спірний житловий будинок має цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 жовтня 2011 року приватним нотаріусом ХМНО Колядою Т.Г. за реєстр.№ 1850, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14 грудня 2010 року, в якому проставлено відмітку про перехід права власності до ПАТ КБ «ПриватБанк». Ч. 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Оскільки за позивачем визнано право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд задовольняє позов і визнає за [PERSON] право власності на земельну ділянку. Щодо інших вимог позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав на житловий будинок та земельну ділянку за ПАТ КБ «ПриватБанк», суд відмовляє в їх задоволенні з тих причин, що такі дії можуть бути вчинені державним реєстратором під час державної реєстрації права власності за позивачем, як новим власником, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а при відмові у вчинені - оскаржені у встановленому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: partial