Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 03 січня 2006 року працювала у ВАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу», з 13 червня 2006 року працював на посаді начальника цеху. В період роботи з травня по серпень та з жовтня по грудень 2012 року, а також з квітня по травень 2013 року відповідач не виплатив йому заробітну плату, в результаті чого виникла заборгованість. 17 травня 2013 року був звільнений за угодою сторін, але відповідач відмовився виплатити йому нараховану заробітну плату, мотивуючи це відсутністю грошей. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 32 627,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень. Представник позивача подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про день, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать відповідні матеріали справи. Причини неявки свого представника суду не повідомив, із заявами та/або клопотаннями про розгляд справи без участі свого представника до суду не звертався. Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка юридичним особам надсилається за адресою їх місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно з відомостями, які містяться у трудовій книжці, виданій на ім'я [PERSON], позивач був звільнений з посади начальника цеху за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України наказом ПАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу» від 13 червня 2006 року (а.с. 13-16). У день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок по нарахованій заробітній платі. Згідно з довідками, виданими ПАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу», позивачу [PERSON] за період з травня по серпень та з жовтня по грудень 2012 року, а також з квітня по травень 2013 року включно була нарахована заробітна плата у розмірі 36 270,40 гривень (а.с. 10-11). Заборгованість відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі у розмірі 32 627,40 гривень підтверджується довідкою ПАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу» від 19 березня 2014 року (а.с. 12) Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислина у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Будь-яких доказів, які б спростовували наявність заборгованості по заробітній платі та її розмір, відповідачем суду не надано. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, у разі затримки розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з травня по серпень та з жовтня по грудень 2012 року, а також з квітня по травень 2013 року включно у розмірі 32 627 гривень 40 копійок. Що стосується вимог позивача стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень, слід зазначити наступне. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Тобто, до витрат на правову допомогу, які можуть бути відшкодовані стороні, законодавець відносить лише витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Натомість, з наданого позивачем договору про надання юридичної допомоги, укладеним між ним та його представником [PERSON], не вбачається, що правова допомога надавалася саме адвокатом або іншим фахівцем в галузі права, а сам представник позивача [PERSON] діє у справі на підставі довіреності. Жодних документів, які б свідчили про наявність у нього юридичної освіти чи права на заняття адвокатською діяльністю, у справі не міститься. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 326 гривень 27 копійок. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial