Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 5 000,00 доларів США. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 08 травня 2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 5 000,00 доларів США. Також, 02 липня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 5 000,00 доларів США на строк до 31 грудня 2019 року. Станом на 30 січня 2020 року запозичену до 31 грудня 2019 року суму коштів відповідач не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. 25 березня 2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Косенком І.А. подано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у позові, обґрунтовуючи тим, що позивач є батьком [PERSON] , з якою відповідач перебуває в зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2010 року. На початку 2019 року відповідач та його дружина [PERSON] прийняли рішення зайнятися спільною підприємницькою діяльністю та вкласти гроші у відкриття тренажерного залу. Дружиною відповідача, як фізичною особою-підприємцем було укладено договір оренди нежитлового приміщення. Оскільки власних коштів подружжю не вистачало для фінансування всіх необхідних робіт та закупівель обладнання, вони звернулись за допомогою до позивача. Так, відповідач двічі до позивача за фінансовою допомогою для спільного з дружиною підприємства, на що позивач погодився за умови складення та підписання відповідних боргових розписок та надав 5000,00 доларів США 08 травня 2019 року та 5000,00 доларів США 02 липня 2019 року, які в подальшому були використанні для обладнання тренажерного залу. Посилаючись на ч. 4 ст. 65 СК України, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів наявності між сторонами дійсних відносин за договором позики, а в разі доведеності існування таких правовідносин, вважає, що борг за договором позики має бути стягнуто на користь позивача солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Також у відзиві зазначено про наявність в провадженні суду справи про розірвання шлюбу між відповідачем та його дружиною та про подальше ініціювання поділу майна подружжя. 31 березня 2020 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначається про визнання відповідачем у відзиві факту отримання 5000,00 доларів США за договором позики від 02 липня 2019 року, проте твердження відповідача про надання вказаних коштів на ремонт орендованого дружиною відповідача приміщення тренажерного залу не відповідає дійсності. Позивач позичив відповідачу кошти без визначення цільового призначення позики з визначеним строком повернення. На переконання позивача кошти потрібні відповідачу для погашення заборгованості за валютним кредитом. Відповідач не скористалась своїм правом та не направив до суду письмові заперечення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені сторонами обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого [PERSON] отримав у [PERSON] в борг строком до 31 грудня 2019 року суму 5 000,00 доларів США (а.с.4). Також в матеріалах справи наявна розписка від 08 травня 2019 року, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] суму позики 5000,00 доларів США та зобов`язався повернути дану суму до 05 травня 2020 року (а.с.4), посилання на яку містяться в заявах по суті справи, проте стягнення суми боргу за розпискою від 08 травня 2019 року не є предметом спору в даній справі. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами 02 липня 2019 року укладено договір позики, оформлений розпискою, якою також підтверджується факт отримання відповідачем коштів. Укладання даного договору та фактичне отримання в борг вказаної в договорі суми коштів із зобов`язанням її повернення до зазначеної в договорі дати, стороною відповідача не оспорюється. Також відповідачем не заперечується факт не виконання своїх зобов`язань щодо повернення коштів, однак у відзиві на позовну заяву зазначено, що грошові кошти отриманні в інтересах подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім`ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, стороною відповідача не надано доказів як перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, так і доказів того, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, оренди нею приміщення для влаштування тренажерного залу, спрямування отриманих відповідачем у позику коштів на ремонт цього приміщення та придбання тренажерного обладнання, про що стверджується представником відповідача у відзиві. Матеріали справи не містять доказів отримання коштів в інтересах сім`ї та надання [PERSON] у письмовій формі згоди на укладення договору позики 02 липня 2019 року. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачем не виконано взяті за договором позики від 02 липня 2019 року зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернуті, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 02 липня 2019 року складає 5 000,00 доларів США. Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 242,46 грн (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: approved