Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному помешканні зареєстрований позивач та його син. Останній не проживає в житловому приміщені більше трьох років, не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утримані будинку. Зазначає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача позбавляє його права на вільне розпорядження майном. Посилаючись на наведене, просить суд, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. У визначений ухвалою строк відзиву від відповідача до суду не надходило. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом надсилання повісток та розміщення судового оголошення. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи подані позивачем на підтвердження обгрунтованості заявлених позовних вимог, суд установив таке. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Дата державної реєстрації права власності - 21 жовтня 2013 року. Наведене підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 11). З копії будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] випливає, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 20 жовтня 2016 року (а.с.12-15). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації - 20 жовтня 2016 року (а.с.20). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується довідкою Луцького ВП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення позивача № 9586 від 04.12.2020 (а.с.05). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без поважних причин більше трьох років. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, однак за власним бажанням, добровільно залишив помешкання, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку без поважних причин більше трьох років. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved