Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування вимог вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . У цьому будинку він зареєстрований та проживає, однак, також за цією адресою зареєстровані з 22.03.2006 року колишня дружина його сина [PERSON] , а з 11.08.2014 року їх син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Старосинявського районного суду від 11.03.2016 року шлюб між сином позивача та [PERSON] (відповідачем) розірвано. З лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] в належному позивачу будинку не проживають, а проживають в с. Самчики Старокостянтинівського району Хмельницької області, де [PERSON] має роботу, а [PERSON] навчається у школі. [PERSON] не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідачів в будинку немає. Вони добровільно виселилися з будинку, забравши власні речі самостійно, втратили інтерес до будинку, як до свого житла. Позивач вказує, що має намір продати належний йому будинок, однак реєстрація відповідачів створює для нього перешкоди в продажі будинку, самостійно з реєстрації відповідач [PERSON] знятися не бажає. На підставі наведеного, посилаючись на ч.2 ст. 405 ЦКУ, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням. Ухвалою судді Старосинявського районного суду від 26 березня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання, Ухвалою Старосинявського районного суду від 13 квітня 2021 року залучено до участі у справі Службу у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також доручено органу опіки та піклування надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою Старосинявського районного суду від 27 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Куцоконь В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити. Відповідач, законний представник відповідача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та заперечила щодо визнання її та сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житлом, оскільки у неї немає власного житла, щоб зареєструвати місце проживання своє та сина, на даний час вона проживає у орендованому будинку в с. Самчики Старокостянтинівського району Хмельницької області. При цьому, вказала, що дійсно не проживає у будинку за місцем реєстрації з 05.02.2016 року, оскільки розлучилась із чоловіком - сином позивача та переїхала спочатку до будинку тітки, а пізніше до найманого будинку, де і проживають з 2018 року, наміру проживати в даному житлі вона не має, з 2016 року не намагалась вселятись у будинок та користуватись ним, де проживає її колишній чоловік та чи має бажання зареєструвати місце проживання їх сина їй не відомо, оскільки вони не спілкуються, аліментів від нього вона не отримує. Тому бажає зберегти місце реєстрації малолітнього сина у будинку позивача та при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив права на користування житлом. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником будинку, який розташований по [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.02.2006 року серії [NUMBER] , видане на підставі рішення №3 від 25.04.1996 року Адампільської сільської ради. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9806215 від 10.02.2006 року, право приватної власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] у вказаному житлі зареєстровані з 22.03.2006 року відповідач [PERSON] , [INFO] , та з 11.08.2014 року [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження місця проживання, складеного 05.05.2021 року комісією за участі соціального працівника, діловода селищної ради, депутата селищної ради та сусідів, встановлено, що дійсно за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проте за даною адресою вони фактично не проживають а проживають в с. Самчики Старокостянтинівського району. Згідно висновку органу опіки та піклування Хмельницької районної державної адміністрації №40/25-770/21 від 18.05.2021 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою реєстрації в [ADDRESS] , органом опіки та піклування визначено за недоцільне визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки це тягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї, проведеного комісією в складі адміністратора відділеного робочого місця роботи [PERSON] , соціальних робітників [PERSON] та [PERSON] від 05.05.2021 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , проживають, але не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 23.04.2018 року по даний час. Факт непроживання та відсутності відповідачів в будинку [ADDRESS] більше п`яти років підтверджено поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Зокрема, свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача підтвердила факт непроживання відповідачів у вищевказаному житлі з 2016 року, а саме після розлучення сина позивача та відповідача та вказала, що [PERSON] з дитиною добровільно переїхала проживати в с. Самчики до своєї матері. Свідок [PERSON] також підтвердила факт не проживання відповідачів з 2016 року за адресою їх місця реєстрації, а також те, що вони виїхали з будинку добровільно і перешкод їм ніхто не чинив, хлопчик проживає в селі Самчики Старокостянтинівського району з мамою та бабусею, мама працює с. Самчики. Дані відомості відомі свідкові, так як вона протягом вказаного часу навідувала часто важко хвору сестру - дружину позивача, яка померла у жовтні 2020 року. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, може бути рішення суду про втрату нею права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України право користування житловим приміщенням мають члени сім`ї власника приміщення в обсязі, визначеному власником. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності, враховуючи встановлені обставини справи, суд прийшов до висновку, що у судовому засіданні доведено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованою в спірному будинку, не проживає у ньому більше одного року (з лютого 2016 року) та участі у витратах по утриманню житла не приймає, як і встановлено, що відповідач залишила спірне помешкання добровільно та перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації їй ніхто не чинив, чого остання в судовому засіданні не заперечувала. З врахуванням наведеного, суд вважає, вимога позивача про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача [PERSON] про визнання малолітнього онука [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної вимоги, виходячи із наступних підстав. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, вказаним міжнародним договором, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, має мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до ч.2, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00030348049 від 14.04.2021 року [PERSON] , народився [INFO] в с.Адампіль Старосинявського району Хмельницької області, його матір`ю є [PERSON] , батько [PERSON] . Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірному будинку 11.08.2014 року, у судовому порядку не оспорювалася, тому він набув права користування цим житлом на законних підставах та проживав у даному житлі, як онук позивача. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки він не досяг десятирічного віку та не може самостійно, без своєї матері - відповідача проживати у цьому житлі, в якому зареєстрований із часу народження та фактично проживав із батьками, а тому відсутні передбачені ч.2 ст.405 ЦК України підстави для позбавлення його права на житло шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом. Наведені правові висновки у аналогічних спорах викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 та враховуються судом при вирішенні даного спору. Таким чином, у задоволенні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право на користування житлом слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути понесені судові витрати, пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial