Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.02.2003 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.09.2018 року. Під час шлюбу 17.12.2013 року вони придбали спільне майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] . За умовами договору купівлі-продажу квартири, набуте майно зареєстровано в наступних частинах за ним - 1/8 частина, за відповідачем - 7/8 частин квартири. Як зазначає позивач, вказану квартиру було придбано за спільні кошти, а тому його та відповідача частки, як чоловіка та дружини, є рівними. Однак, він та відповідач не дійшли згоди щодо користування та розпорядження майном, що є їх спільною власністю, а тому він змушений звернутись до суду. Посилаючись на викладені обставини, позивач в порядку поділу майна просить поділити спільне майно подружжя, виділити в натурі та визнати за ним та відповідачем право власності на Ѕ частину спірної квартири за кожним, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.08.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, отримані нею від продажу належної їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , що належала їй на підставі договору дарування від 05.10.2005 року. Крім того, нею було продано меблі з вказаної квартири, які також належали їй на праві особистої власності. Зазначену квартиру нею було продано 17.12.2013 року за 572 000,00 грн. Отримані кошти вона одразу ж перерахувала за купівлю спірної квартири, загальна вартість якої становила 644 000,00 грн. Решта коштів є також її особистими коштами, які були подаровані їй братом [PERSON] , отримані від продажу меблів та її заощадження від здачі вищевказаної квартири в оренду. При цьому, відповідач умовив її оформити на нього 1/8 частину спірної квартири. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається і на те, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п.3.2.3, сторони фактично реалізували своє право розділити спірну квартиру згідно ч.2 ст.69 СК України. Також, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, в той час, як з серпня 2017 року відповідач ухиляється від виховання своїх батьківських обов`язків, здійснює протиправні дії, внаслідок чого вона зверталась до правоохоронних органів, соціальні служби та суду. Окрім того, під час шлюбу ними було набуто два транспортні засоби та гаражний бокс, документи на які знаходяться у відповідача і які він їй не надає. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 12.09.2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним п.3.2.3 договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2013 року та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.05.2020 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.05.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2003 року, який було розірвано рішенням суду від 26.09.2018 року (а.с.5, 6). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 17.12.2013 року, в період перебування сторін у шлюбі, між [PERSON] , як продавцем, та позивачем і відповідачем, як покупцями, було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 736 000 грн.(а.с.7). Зазначена квартира відповідно до п.1.1. договору набута сторонами в наступних частках: [PERSON] - 7/8 частин; [PERSON] - 1/8 частина. Позивач просить задовольнити його вимоги та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, вказуючи на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Відповідач проти позову заперечувала, вказуючи на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу її особистого майна та інші особисті кошти, а тому спірна квартира є її особистою власністю. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як відповідачем її заперечення доведені належним чином, з огляду на наступне. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Так, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира була придбана відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем. При цьому, відповідно до п.3.2.3 договору купівлі спірної квартири від 17.12.2013 року, позивач та відповідач, як покупці, стверджували, що на момент укладення та нотаріального посвідчення цього договору вони перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі і гроші, за які купується квартира, є їхньою спільною сумісною власністю, але квартира набувається ними з визначенням часток, яка буде належати кожному з них на праві особистої приватної власності. В той же час, з наявних доказів вбачається, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 05.10.2005 року належала квартира [ADDRESS] , яка була продана нею 17.12.2013 року за 572 000,00 грн. Вказані кошти були зараховані на рахунок відповідача і в той же день з її рахунку відбулась сплата коштів за придбання спірної квартири (а.с.52, 53-54, 55-56, 57, 58, -59, 60, 61, 62). Таким чином суд вважає, що відповідачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування її тверджень про те, що для придбання квартири нею були витрачені кошти, які вона отримала від продажу своєї квартири в розмірі 572 000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17.12.2013 року. Проте, не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на те, що квартира придбана виключно за її особисті кошти. Так, відповідно до договору купівлі-продажу належної відповідачу квартири, її вартість становила 572 000,00 грн., в той час, як вартість спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу становила 736 000,00 грн. Доказів того, що решту суми за спірну квартиру сплачено за рахунок особистих коштів відповідача суду не надано. Покази свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки свідок [PERSON] є братом відповідача та може бути зацікавленим у результатах розгляду справи. Таким чином, відповідачем по справі доведено, що більша частка спірної квартири була придбана за її особисті кошти, а тому нею спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відтак, спірна квартира не підлягає поділу як спільне майно подружжя, а тому, виходячи зі змісту позовних вимог, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що пунктом 3.2.3 договору купівлі-продажу спірної квартири при укладанні договору сторони вже погодили розподіл часток у набутому майні. Зазначений пункт у передбаченому законом порядку недійсним не визнано. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі. Інші твердження позивача та його представника висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: dismissed