Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Розівського районного суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості із виплати орендної плати, а також стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат. В ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати орендної плати на підставі договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року за 2008-2016 роки в загальному розмірі 50 616,81 грн., з яких сума основного боргу складає 41 787,53 грн.; пеня в сумі 7 876,39 грн.; три відсотки річних разом з інфляційними витратами у розмірі 952,89 грн., а також суму понесених судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Карло-Лібкнехтівської сільської ради Розівського району Запорізької області від 16 березня 2001 року №3 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 122 від 6 липня 2001 року, позивач є власником земельної ділянки площею 7,20 гектара, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території вказаної вище сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно договору оренди від 04 грудня 2007 року позивач передав належну йому земельну ділянку в користування відповідачу, про що в Державному реєстрі земель було вчинено запис за № 040727900008, термін дії договору до 31 грудня 2017 року. Позивач зазначив, що Указом Президента України від 19.08.2008 року №725/2008 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» запроваджена плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Восени 2015 року між позивачем та відповідачем виникла суперечка щодо розміру орендної плати, оскільки відповідач, на порушення вимог вищезазначеного Указу Президента України та статті 21 Закону України «Про оренду землі», сплачував орендну плату без врахування індексів інфляції. Вважає, що відповідач повинен сплачувати орендну плату за землю в розмірі 3% від вартості земельної ділянки. Окрім цього, позивач зазначив, що, з огляду на ненадання відповідачем до суду жодних доказів сплати на його користь орендної плати за весь час дії договору оренди землі, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за 2008-2016 роки в загальному розмірі 50 616,81 грн., із врахуванням суми пені, трьох відсотків річних разом з інфляційними витратами. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення, підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Додатково під час судового розгляду пояснили суду, що дійсно 04.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, умовами якого передбачено, що орендна плата встановлена в розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки і становить 1 243,35 грн. щороку за загальну площу земельної ділянки, яка вноситься виключно в грошовій формі до 10 грудня поточного року. Під час укладання даного договору оренди земельної ділянки між сторонами було досягнуто усну домовленість, відповідно до умов якої відповідач користується земельною ділянкою позивача, згідно з умовами укладеного договору оренди, строк дії якого до 31.12.2017 року, а позивач разом із своєю родиною заселяється до будинку [ADDRESS], який належить родичам відповідача, та після закінчення терміну дії спірного договору оренди земельної ділянки сторони здійснюють дії по переоформленню даного домоволодіння на [PERSON] Окрім цього, сторони домовились, що орендна плата може не сплачуватись відповідачем щороку, а поступово накопичуватися до розміру, який є достатнім для придбання домоволодіння [ADDRESS]. Проте, враховуючи подальше зростання вартості земельної ділянки позивача порівняно з нормативно грошовою оцінкою, визначеною умовами договору оренди від 04.12.2007 року, а також положення Указу Президента України від 19.08.2008 року №725/2008, позивач в 2015 та в 2016 роках звертався до відповідача з усною вимогою про сплату йому орендної плати у розмірі, який є значно більшим від визначеного в спірному договорі оренди, на що отримав відмову. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення, не визнали, проти задоволення позову в частині стягнення орендної плати за 2008-2014 роки заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за 2015-2016 роки, просили суд також відмовити в задоволенні таких позовних вимог, посилаючись на відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за даний період часу. В обґрунтування своїх заперечень посилались на те, що відповідно до умов укладеного договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року, сторони домовились про розмір орендної плати - 1 243,35 грн., що складає 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки, яка на дату укладання даного договору становила 82 890,06 грн. Відповідно до усної домовленості між сторонами, відповідач користується земельною ділянкою позивача за даним договором, а позивач оселяється в житловому будинку [ADDRESS], користується ним, та, після спливу терміну дії договору оренди земельної ділянки - 31.12.2017 року, сторони оформлюють право власності на даний житловий будинок на [PERSON] При цьому, сторони усно домовились про те, що [PERSON] не сплачує позивачу щороку орендну плату за даним договором, а суму грошей, яка є еквівалентною загальному розміру орендної плати за весь період дії спірного договору оренди - тобто 12 000,00 грн., сплачує своєму родичу - [PERSON] в рахунок придбання будинку [ADDRESS], що відповідач і зробив. Проте, в 2014 році до нього усно звернувся [PERSON] з вимогою сплатити орендну плату в розмірі, який є значно більшим, ніж визначено договором, з посиланням на значне зростання вартості його земельної ділянки, а також вимоги Указу Президента України від 19.08.2008 року №725/2008, згідно з якими мінімальний розмір плати за оренду земельних ділянок не може бути меншим 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Відповідачем було сплачено позивачу 5 000,00 грн., при цьому ніяких документів на підтвердження факту розрахунків між сторонами не оформлювалось. В 2015 році позивач знов звернувся до нього з аналогічною вимогою, просив сплатити орендну плату наперед за 2015-2017 роки, на що відповідачем було відмовлено та надано [PERSON] 6 000,00 грн. в рахунок орендної плати лише за 2015 рік. Додатково представник відповідача пояснив, що ними було зроблено розрахунок виплати орендної плати за 2015-2016 роки, відповідно до якого недоплачена орендна плата за 2016 рік складає 766,50 грн., виходячи з наступного: вартість 1 га землі - 31 325,97 грн., земельна ділянка позивача площею 7,2001 га, розмір орендної плати - 1,5% від грошової оцінки. Таким чином, 7,2001 х 31 325,97 = 225 550,00 (вартість землі); 225 550 / 100 х 1,5% = 3 383,25 (орендна плата за 2015 рік); в 2015 році сплачено 6 000,00 грн. орендної плати; залишок орендної плати, який перейшов на 2016 рік: 6 000,00 - 3 383,25 = 2 616,75 грн.; недоплачена орендна плата за 2016 рік: 3 383,25 - 2 616,75 = 766,50 грн. Так, відповідач 19.07.2017 року поштовим переказом направив позивачеві 766 грн. 25 копійок, проте позивач відмовився від отримання цієї суми коштів. В зв'язку з даним фактом, представник відповідача зазначає про відсутність взагалі заборгованості з боку відповідача зі сплати орендної плати за 2015-2016 рік. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, показання свідків: [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно даних Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Карло-Лібкнехтівської сільської ради Розівського району Запорізької області від 16.03.2001 року № 3, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12 від 06.07.2001 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 7,20 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Карло-Лібкнехтівської сільської ради Запорізької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 6-7). Як вбачається із договору оренди земельної ділянки, укладеного 04.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований у Розівському відділі Запорізької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 10.12.2007 року за № 0407279000, в оренду строком до 31.12.2017 року передана земельна ділянка площею 7,2001 га (рілля) (п. 2.1, п.3.1 договору) (а.с.49). За умовами даного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 82 890,06 грн. (п.2.3). Орендна плата встановлена у розмірі 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки і становить 1 243,35 грн. щороку за загальну площу земельної ділянки, та виплачується орендарем виключно в грошовій формі до 10 грудня поточного року (п.4.1, п.4.2). Розрахунок між сторонами оформлюється відповідними документами (актами, квитанціями, тощо), які оформляються не менш, як в двох екземплярах і посвідчуються підписом сторін (а. 4.3). Договір набирає чинності після його підписання сторонами і державної реєстрації в Розівському районному відділі земельних ресурсів (п. 15.1) (а.с. 49, 51). За нормами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Відповідно до Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону станом на момент укладення Договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За визначенням ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону станом на момент укладення Договору) істотними умовами договору оренди землі є, зокрема орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону станом на момент укладення Договору), орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Положеннями ч. 4 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону станом на момент укладення Договору) унормовано, що внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. В силу ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу стягнення з відповідача коштів, посилався на те, що він взагалі не отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою впродовж всього терміну дії договору оренди земельної ділянки, а тому, на його думку, та з врахуванням положень Указу Президента України від 19.08.2008 року №725/2008 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», орендар має сплатити суму заборгованості за 2008-2016 роки, виходячи із 3% від грошової оцінки земельної ділянки та з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних та пені. Щодо стягнення заборгованості з відповідача за 2008-2013 роки (включно), суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ст. ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постановах від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14, від 18.06.2014 року справі № 6-61цс14, від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15. Судом встановлено, що відповідно до п. 4.2 спірного договору оренди земельної ділянки орендна плата вноситься виключно у грошовій формі до 10 грудня поточного року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як було встановлено судом під час судового розгляду та не заперечувалось сторонами по справі, відповідач не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою позивача впродовж 2008-2013 років (включно). Таким чином, право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором оренди за вищезазначений період виникло у позивача з11 грудня 2008 року, та в подальшому - з 11 грудня кожного відповідного року. Судом встановлено, що заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за 2008-2016 роки (включно), подано до суду лише 24.07.2017 року (а.с. 155-158), в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів за 2008-2013 роки (включно). Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якої установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В зв'язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати за 2008-2013 роки (включно) не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати за 2014-2016 роки, суд дійшов наступного висновку. Як було встановлено під час судового розгляду та з огляду на матеріали справи, які, окрім спірного договору оренди земельної ділянки, не містять інших документів щодо розміру орендної плати, то вона підлягає визначенню, як виходячи з умов договору, так і у відповідності до вимог Податкового кодексу України. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки позивача у п. 2.3 спірного Договору узгоджена сторонами в розмірі 81 890,06 грн. станом на день укладення договору на грудень 2007 р. Відповідно до ст. 289 ПК України, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення цієї оцінки. Оскільки нормативна грошова оцінка земель у 2006р. не індексувалась, то індексацію слід проводи з 2007р., за такими індексами: 2007р. - 1,028, 2008р. - 1,152, 2009р. - 1,059, 2010р. - 1,0, 2011р. - 1,0, 2012р. - 1,0, 2013р. - 1,0, 2014р. - 1,249, 2015р. - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) та 1,2 для сільськогосподарських угідь (рілля, перелоги, сіножаті, пасовища, багаторічні насадження). Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) за 2016 рік становить 1,0, для земель несільськогосподарського призначення - 1,06, що підтверджується листом ДСУ з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 22-28-0.22-443/2-17 (а.с. 12). Кумулятивне значення коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель з 2007р. по січень 2014р. становить: 1,028 х 1,152 х 1,059 = 1,254. Отже, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки позивача в 2014р. становила: 82 890,06 грн. х 1,254 х 1,756 = 182 526,00 грн., де 1,254 - коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки землі в 2014р.; 1,756 - коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки для ріллі. Кумулятивне значення коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель з 2007р. по січень 2015р. становить: 1,028 х 1,152 х 1,059 х 1,249 = 1,566. Отже, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки позивача в 2015р. становила: 82 890,06 грн. х 1,566 х 1,756 = 227 939,04 грн., де 1,566 - коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки землі в 2015р.; 1,756 - коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки для ріллі. Оскільки значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) за 2016 рік становить 1,0, відповідно, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки позивача в 2016р. порівняно з 2015 роком не змінилась та становила теж 227 939,04 грн. Доводи позивача та його представника щодо невідповідності умов Договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року в частині визначення орендної плати у розмірі 1,5% від грошової оцінки землі положенням Указу Президента України від 19.08.2008р. №725/2008 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», не мають свого підтвердження, виходячи з наступного. Орендна плати за користування земельною ділянкою позивача була визначена сторонами в договорі оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року у розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки, що узгоджувалось із Указом Президента України від 02.02.2002р. №92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (зі змінами, внесеними Указом від 13 вересня 2002 року N 830), відповідно до положень якого плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) встановлювалась у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Відповідно до Указу Президента України від 19.08.2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» мінімальний розмір за оренду земельних ділянок було встановлено не менш 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Статтею 288 Податкового кодексу України, в редакції на час пред'явлення позову, встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати: для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Отже, встановлення Указом Президента України від 19.08.2008 року № 725/2008 орендної плати не менше 3% та положення ст. 288 ПК України щодо граничних розмірів річної орендної плати за земельну ділянку, могло бути підставою для приведення положень спірного договору оренди земельної ділянки у відповідність до вимог закону в частині визначення розміру орендної плати. Наразі ст.288.5.1 Податкового кодексу України змінена і не містить вимог, щодо мінімального розміру орендної плати за ставкою не менше 3% від нормативної грошової оцінки. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як зазначено в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), положення частини 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Таким чином, нормами чинного законодавства передбачена можливість зміни умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у правовідносинах, відносно яких існує спір. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 20.11.2012 р. у справі №28/5005/640/2012, від 20.08.2013 р. у справі №5009/3430/12, від 18.05.2016 у справі № 6-639/5781/15-ц. Як було встановлено під час судового розгляду та визнано сторонами у справі, зміни до спірного договору оренди землі в частині розміру орендної плати не вносилися, з пропозицією щодо перегляду умов договору в частині розміру орендної плати станом на 24.07.2017 року (подання позивачем заяви про збільшення позовних вимог) позивач до відповідача не звертався. Суду було надано копію заяви [PERSON] адресовану [PERSON] щодо приведення договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року у відповідність до вимог чинного законодавства шляхом внесення відповідних змін до нього (а.с. 172). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення дана заява направлена на адресу відповідача 28.07.2017 року та отримана особисто [PERSON] 19.08.2017 року (а.с. 174), що не заперечувалось сторонами. За наслідками розгляду заяви про внесення змін до спірного договору оренди земельної ділянки відповідачем запропоновано [PERSON] надати довідку про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки на 2017 рік для можливості перегляду розміру орендної плати, що підтверджується листом від 12.09.2017 року (а.с. 173). Разом з тим, в ході подальшого розгляду справи, позивачем не було заявлено позовних вимог про зміну умов договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року в судовому порядку. Таким чином, позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі виходячи саме з 3% від грошової оцінки земельної ділянки, оскільки такі вимоги [PERSON] не відповідають умовам укладеного сторонами договору оренди земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, розмір орендної плати за земельну ділянку повинен розраховуватись, виходячи з 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки, та в 2014-2016 роках повинен був складати наступний грошовий еквівалент: за 2014 рік - 182 526,00 грн. (нормативно грошова оцінка земельної ділянки) / 100 х 1,5% = 2 737,90 грн.; за 2015-2016 роки - 227 939,04 грн. (нормативно грошова оцінка земельної ділянки) / 100 х 1,5% = 3 420,00 грн. Таким чином, відповідач повинен був сплатити позивачеві орендну плату за спірним договором оренди земельної ділянки за 2014-2016 роки в загальному розмірі 9 577,90 грн. (2 737,90 грн. + 3 420,00 грн. +3 420,00 грн.). Відповідно до п. 4.3 Договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року сторонами узгоджено, що розрахунок між ними оформляється відповідними документами (актами, квитанціями тощо), які оформляються не менш чим в двох екземплярах і посвідчуються підписом сторін. Матеріали справи не містять жодного документа на підтвердження здійснення розрахунків з орендної плати між сторонами спірного договору оренди земельної ділянки. Посилання відповідача та його представника на факт сплати позивачу в 2014 році 5 000,00 грн. в рахунок орендної плати, а також розрахунку за будинок [ADDRESS], який, начебто був здійснений відповідачем на прохання та від імені позивача [PERSON] в розмірі 12 000,00 грн., суд оцінює критично та не бере до уваги, оскільки сам відповідач під час судового розгляду зазначив, що ніякого акту, квитанції тощо під час передання грошей ані позивачеві, ані [PERSON] ним складено не було, а відтак надати докази на підтвердження сплати цих коштів [PERSON] не має можливості. Окрім цього, факт отримання в 2014 році 5 000,00 грн. від відповідача, а також розрахунок від його імені за будинок, в яком позивач мешкає, здійснений відповідачем [PERSON], в судовому засіданні позивачем категорично заперечувався. Допитана під час судового розгляду справи в якості свідка [PERSON] зазначила, що її чоловік - відповідач по справі [PERSON], двічі надавав [PERSON] гроші в рахунок орендної плати за спірним договором оренди земельної ділянки, а саме, в 2014 році в розмірі 5 000,0 грн. та в 2015 році в розмірі 6 000,00 грн. Окрім цього, зазначила, що [PERSON] сплатив її батькові - [PERSON] 12 000,00 грн. за будинок [ADDRESS], на прохання та від імені позивача, в якому останній мешкає з грудня 2006 року разом з родиною. При цьому, ніяких розписок, актів тощо під час передання грошей [PERSON] не складалось. Свідок [PERSON] під час судового розгляду справи показав, що між чоловіком його доньки - відповідачем по справі [PERSON] та [PERSON] ще в 2006 році було досягнуто усну домовленість, відповідно до якої останній оселяється разом зі своєю родиною в будинку [ADDRESS], а [PERSON] користується земельною ділянкою, що належить позивачу по справі, відповідно до укладеного договору оренди земельної ділянки, що був підписаний сторонами 04.12.2007 року. Вищезазначене домоволодіння належало матері свідка - [PERSON] (яка померла 11.05.2006 року), на праві приватної власності. Як показав свідок [PERSON], гроші за даний будинок в розмірі 12 000,00 грн. він отримав від [PERSON] в 2006-2007 роках: 6 000,00 грн. - в 2006 році та 6 000,00 грн. в 2007 році відповідно. Факт передання цих коштів за рахунок сплати за будинок ніякими письмовими документами не засвідчувався, ані розписки, ані інші документа на підтвердження даного факту, не оформлювались. Зі слів [PERSON], ці гроші останній сплатив на прохання ті від імені [PERSON] на виконання усної домовленості між позивачем та відповідачем по справі. Щодо сплати [PERSON] - [PERSON] 5 000,00 грн. в 2014 році та 6 000,00 грн. в 2015 році в рахунок орендної плати за спірним договором оренди, свідок знає зі слів самого відповідача, під час передання цих коштів присутній не був. Надаючи оцінку цим показанням свідків, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, такі показання свідків [PERSON] та [PERSON], з огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, є неналежними доказами, та, згідно з нормою, встановленою ч. 3 ст. 58 ЦПК України не приймаються судом. Посилання відповідача та його представника на відсутність заборгованості перед позивачем зі сплати орендної плати за 2015-2016 роки, зокрема, з огляду на здійснення 19.07.2017 року поштового переказу на ім'я [PERSON] грошових коштів в розмірі 766,25 грн. в рахунок заборгованості з орендної плати, від отримання яких позивач відмовився, суд, з огляду на відсутність в копії квитанції № 1/11 від 19.07.2017 року призначення такого переказу з позначенням «орендна плата» (а.с. 168) та згідно з нормою, встановленою ч. 3 ст. 58 ЦПК України, не бере до уваги, а, отже, даний документ є неналежним доказом. Окрім цього, такий переказ грошових коштів, за умови його належного оформлення, може свідчити лише про намір відповідача виконати взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати, але не доводить відсутність заборгованості за договором оренди земельної ділянки. Разом з тим, позивач в судовому засіданні визнав, що в листопаді 2015 року отримав від відповідача 6 000,00 грн. в якості сплати орендної плати за 2015 рік відповідно до договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року. Представник позивача зазначив, що при отриманні даної суми грошей сторонами не було складено акту або іншого документу, щоб засвідчити цей факт, як це передбачено п. 4.3 Договору оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року. Проте, суд зазначає, що відсутність відповідного документа на підтвердження розрахунків між сторонами за 2015 рік, не спростовує факту отримання позивачем грошей, що визнається сторонами по справі та, відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Враховуючи вищевикладене та з огляду на визнання сторонами по справі факту розрахунку між позивачем та відповідачем за спірним договором оренди за 2015 рік в сумі 6 000,00 грн., розмір заборгованості за 2014-2016 роки складає 3 577,90 грн.: 2 737,90 грн. (орендна плата за 2014 рік) + 3 420,00 грн. (орендна плата за 2015 рік) + 3 420,00 грн. (орендна плата за 2016 рік) - 6 000,00 грн. (сума орендної плати, сплачена відповідачем в 2015 році). Окрім цього, відповідно до п. 4.6. спірного договору оренди земельної ділянки, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі подвійної ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено позовну давність в один рік щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки орендна плата не була внесена відповідачем у визначені спірним договором строки - до 10 грудня поточного року, то, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, [PERSON] повинен сплатити пеню за період з 11 грудня 2016 року по 24 липня 2017 року в розмірі 674,40 грн., виходячи з наступного розрахунку: -облікова ставка НБУ за період з 11.12.2016 року до 13.04.2017 року (154 дні прострочення) складала 14% річних. Подвійна ставка НБУ - 28% річних, подвійна ставка НБУ в день: 28/365 = 0,07671. Таким чином, розмір пені за вказаний період склав: 3 577,90 грн. х 0,07671 х 154/100 = 422,67 грн. -облікова ставка НБУ за період з 14.04.2017 року до 25.05.2017 року (43 дні прострочення) складала 13% річних. Подвійна ставка НБУ - 26% річних, подвійна ставка НБУ в день: 26/365 = 0,07123. Таким чином, розмір пені за вказаний період склав: 3 577,90 грн. х 0,07123 х 43/100 = 109,60 грн. -облікова ставка НБУ за період з 26.05.2017 року до 24.07.2017 року (58 днів прострочення) складала 12,5% річних. Подвійна ставка НБУ - 25% річних, подвійна ставка НБУ в день: 25/365 = 0,06849. Таким чином, розмір пені за вказаний період склав: 3 577,90 грн. х 0,06849 х 58/100 = 142,13 грн. Таким чином, загальна сума пені складає 674,40 грн.: 422,67 + 109,60 + 142,13. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів і застосовуються із дня, наступного за днем, який визначено сторонами, як строк виконання зобов'язання. Виходячи з викладеного, три проценти річних від простроченої суми за договором оренди земельної ділянки та інфляційні витрати з 11.12.2016 року по 24.07.2017 року (255 дні) складають: -розрахунок 3% річних є наступним: сума заборгованості х 3%/365 дн. х кількість днів прострочення (3 577,90 грн. х 3%/365 дн. х 255 дн. прострочення = 75,00 грн.) -75,00 грн. х 1,088 (індекс інфляції з грудня 2016 року по липень 2017 року) = 81,60 грн. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається [PERSON], як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON], а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором оренди земельної ділянки від 04.12.2007 року, в загальному розмірі 4 333 (чотири тисячі триста тридцять три) грн. 90 копійок, яка склалася із суми основного боргу в розмірі 3 577 (три тисячі п'ятсот сімдесят сім) грн. 90 копійок; пені в сумі 674 (шістсот сімдесят чотири) грн. 40 копійок; 3% річних разом з інфляційними витратами в розмірі 81(вісімдесят одна) грн. 60 копійок. В іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 88 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з [PERSON] в сумі 54 грн. 80 коп., виходячи з розрахунку: (4 333 грн. 90 коп. (розмір задоволених позовних вимог) х 640 грн. 00 коп. (сума сплаченого судового збору) / 50 616 грн. 81 коп. (розмір заявлених позовних вимог) = 54 грн. 80 коп.

Outcome: partial