Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, збільшивши під час розгляду справи розмір позовних вимог, та свої вимоги мотивував тим, що в серпні 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] виникла домовленість про те, що він надає відповідачеві завдаток у розмірі 29000 грн., а відповідач зобовязалася продати йому квартиру, яка розташована за адресою: вул. 6-ї Гвардійської дивізії, 17[ADDRESS], а також гараж, який розташований біля вказаного будинку, за ціною продажу 56000 грн. На підтвердження передачі грошей відповідачем [PERSON] 17.07.2014 було надано йому письмову розписку про те, що нею було отримано від нього 29000 грн. Вищевказаною розпискою не було встановлено дати, до якої сторони мали б укласти договір купівлі-продажу квартири, тому позивач вважає, що попередній договір не був укладений сторонами, оскільки термін виконання зобовязання є суттєвою умовою договору. За усною домовленістю іншу частину коштів у розмірі 27000 грн. він зобовязався сплатити відповідачеві [PERSON] протягом шести місяців. В подальшому він в рахунок оплати за майбутнім договором купівлі-продажу квартири перерахував відповідачеві поштовими переказами 6000 грн., а також особисто передав їй 21000 грн. З метою виконання своїх зобовязань перед відповідачем [PERSON] він змушений був укласти кредитний договір на суму 15589 грн. Таким чином, ним було повністю виконано зобовязання перед відповідачем [PERSON] та сплачено суму грошових коштів у загальному розмірі 56000 грн. Однак, відповідач [PERSON] свої зобовязання перед ним не виконала, оскільки отримавши гроші тривалий час не оформляла договір купівлі-продажу, мотивуючи це тим, що нею ще не у повному обсязі оформлено документи на право власності на вказану квартиру. В послідуючому зазначені квартиру та гараж відповідач [PERSON] йому не продала, а натомість продала їх іншій особі, однак після цього безпідставно отримані кошти у розмірі 56000 грн. йому не повернула. У звязку з цим він 18.03.2015 звернувся до Шосткинського МВ УМВС України в Сумській області з заявою щодо незаконного заволодіння відповідачем [PERSON] належними йому грошовими коштами. Згідно висновку Шосткинського МВ УМВС України в Сумській області від 23.03.2015 перевірку за вказаним зверненням було припинено, у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. 02.04.2016 ним була направлена відповідачеві вимога щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 56000 грн., яку відповідачем [PERSON] було отримано 08.04.2016, однак ніякої відповіді останньою надано не було. З огляду на таке, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 56000 грн. та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також суму понесених ним по справі судових витрат. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши зібрані докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що на підтвердження отримання відповідачем [PERSON] коштів у розмірі 29000 грн. останньою 17.07.2014 було складено письмову розписку, 6000 грн. він переслав їй поштовим переказом, а 21000 грн. передав відповідачеві 06.10.2014 особисто, при передачі вказаних грошей їх перераховувала дочка відповідача та при цьому відповідачем на підтвердження отримання вказаної суми коштів було надано йому ксерокопію її ідентифікаційного номеру. Коштів у розмірі 29000 грн. відповідач [PERSON] йому не повертала, а в подальшому неправомірно заволоділа розпискою від 17.07.2014. Вказана розписка зберігалася у квартирі, яку він мав наміри придбати у відповідача. Після передачі грошей у розмірі 29000 грн. відповідач передала йому ключі від вказаної квартири, проте також і у неї самої малися ключі від цієї квартири. Розписка зберігалася у зазначеній квартирі разом з документами на цю квартиру. Після того, як відповідач відмовилася продавати йому квартиру, зазначена розписка разом з правовстановлюючими документами на квартиру зникли, однак, до правоохоронних органів у зв'язку зі зникнення вказаного документу він не звертався. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що дійсно, відповідно до домовленості між нею та позивачем [PERSON] останній у 2014 році виявив бажання придбати, а вона відповідно продати належну їй квартиру, що розташована за адресою: вул. 6-ї Гвардійської дивізії, 17[ADDRESS]. 17.07.2014 нею було отримано від позивача [PERSON] 29000 грн. в рахунок часткової оплати вартості зазначеної квартири, про що нею було надано останньому відповідну письмову розписку. Однак, оскільки позивач у подальшому відмовився від придбання належної їй квартири, то вказану квартиру їй було продано іншій особі, та після цього на її прохання кошти у розмірі 29000 грн. було повернуто позивачеві її дочкою [PERSON], після чого [PERSON] повернув дочці оригінал розписки від 17.07.2014, яку дочка предала їй (а.с.51). Також відповідач [PERSON] не заперечувала, що отримувала від позивача [PERSON] поштовими переказами суму у розмірі 6000 грн., разом з тим зазначила, що у такий спосіб позивач повернув їй суму боргу та категорично заперечувала, що вказана сума нею була отримана в рахунок коштів, призначених для оплати за придбання у неї квартири. При цьому, відповідач заперечувала факт отримання нею особисто від позивача грошових коштів у розмірі 21000 грн. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою відповідача [PERSON] Від матері їй відомо, що та отримала від позивача [PERSON] 29000 грн., в рахунок оплати за придбання належної їй квартири, про що видала йому письмову розписку, проте в подальшому [PERSON] відмовився від придбання вказаної квартири. На прохання матері [PERSON] у серпні 2015 року, точної дати вона не памятає, у понеділок, близько 8-ї год. у м. Шостка Сумської області нею було передано позивачеві [PERSON] 29000 грн., після чого той повернув їй написану [PERSON] розписку про отримання вказаних коштів. В подальшому вказану розписку вона передала матері. Того дня до міста Шостка її підвозив на автомобілі «Форд-Транзит» [PERSON], у якого вона працює продавцем, крім того у вказаному автомобілі знаходилась і її подруга [PERSON], яка також працює разом з нею продавцем, оскільки вони їхали туди за товаром. При цьому, свідок [PERSON] заперечувала, що у її присутності позивач [PERSON] передавав її матері [PERSON] грошові кошти у розмірі 21000 грн. та заперечувала, що вказані кошти нею перераховувалися. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є подругою [PERSON] та вони разом працюють продавцями у магазині [PERSON] Також вказаний свідок показала, що вона знайома як з [PERSON] так і з [PERSON] Разом з [PERSON] на належному останньому автомобілі вони їздять до м. Шостка за товаром. Одного дня, точної дати вона не памятає, здається це було восени, [PERSON] попросилася разом з ними доїхати до м. Шостка. Необхідність поїздки до м. Шостки вона обґрунтовувала тим, що необхідно повернути [PERSON] 29000 грн. По дорозі до м. Шостка [PERSON] у її присутності перераховувала вказані кошти. По приїзді до м. Шостка [PERSON] вийшла з автомобіля та пересіла до автомобіля «Жигулі» синього кольору. У вказаному автомобілі був [PERSON] Після того, як [PERSON] вийшла з автомобіля «Жигулі», то вона продемонструвала їй розписку. 18.03.2015 позивач [PERSON] звернувся до Шосткинського МВ УМВС України в Сумській області з заявою, в якій просив вирішити питання про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайські дії та зобовязати останню повернути кошти, сплачені ним в рахунок придбання належної їй квартири (а.с.9-12) У ході проведення перевірки за вказаним зверненням працівниками міліції було відібрано письмові пояснення у [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-16). Як вбачається з Висновку за результатами розгляду матеріалів перевірки за повідомленням [PERSON] від 23.03.2015, вказану перевірку Шосткинським МВ УМВС України в Сумській області було припинено, у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, про що було повідомлено позивача (а.с.8,17). У травні 2016 року у позивача [PERSON] сталися серцеві напади, внаслідок чого його було направлено до обласного кардіологічного центру в м. Суми, де він пройшов курс лікування з 22.06.2016 по 06.07.2016, позивачем надано докази того, що його витрати під час лікування склали 4001 грн., в тому числі: 3000 грн. на придбання ліків; 1001 грн. послуги з медичного обстеження. В грудні 2016 року позивач [PERSON] проходив курс лікування у КЗ «Шосткинська ЦРЛ» з тим же діагнозом, витрати на вказане лікування склали 2233 грн. 95 коп. В січні 2017 позивач [PERSON] знову проходив курс лікування у КЗ «Шосткинська ЦРЛ» з тим же діагнозом, а вподальшому був госпіталізований до Національного інституту кардіології ім. М.Д. Стражеско в м. Київ, де також проходив курс лікування, витрати на яке склали 2139 грн. 27 коп. В процесі лікування витрати на переїзд позивача [PERSON] до м. Суми, м. Київ та у зворотному напрямку до м. Шостка склали 1565 грн. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем [PERSON] письмовими доказами (а.с.56-68). Крім того, 15.03.2017 [PERSON] було встановлено 2 групу інвалідності, що підтверджується фотокопією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА № 489859 від 15.03.2017 (а.с.80). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як вбачається із досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, у письмовій формі сторонами було вчинено лише правочин, відповідно до якого позивачем [PERSON] було передано відповідачеві 29000 грн., що підтверджується оригіналом розписки від 17.07.2014, наданої суду відповідачем [PERSON] (а.с.51). Та обставина, що оригінал вказаної розписки знаходився у відповідача у сукупністю з показами свідків [PERSON] та [PERSON] свідчить про те, що кошти у розмірі 29000 грн. були повернені відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON], оскільки останнім не було надано суду належних, допустимих, обґрунтованих та переконливих доказів, які б підтверджували факт незаконного заволодіння відповідачем [PERSON] розпискою від 17.07.2014 та спростовували б твердження відповідача про те, що вказану розписку було отримано в обмін на повернення нею позивачеві 29000 грн. Не зважаючи на те, що відповідачем [PERSON] не заперечується факт отримання від позивача [PERSON] поштовим переказом 6000 грн., однак, вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України не підлягає, оскільки всупереч положенням ч. 1 ст. 218 ЦК України позивачем не було надано суду належних, допустимих, обґрунтованих та переконливих доказів (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів), які б підтверджували, що вказана сума була отримана відповідачем в рахунок платежу за продаж належної їй квартири, а не на погашення боргу позивача перед нею, як стверджує відповідач. Також позивачем [PERSON] всупереч положенням ч. 1 ст. 218 ЦК України не було надано суду належних, допустимих, обґрунтованих та переконливих доказів (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів), які б підтверджували факт передачі ним відповідачеві суми у розмірі 21000 грн., оскільки надана позивачем ксерокопія ідентифікаційного коду відповідача не може бути визнана судом належним та допустимим доказом отримання відповідачем вказаної суми коштів. З огляду на таке, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 56000 грн. на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про стягнення з відповідача 20000 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Заподіяну відповідачем моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що вказана шкода полягає у моральних стражданнях, яких він зазнав внаслідок порушення його прав відповідачем, внаслідок чого погіршився стан його здоровя та він став інвалідом. Однак, зважаючи на те, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача було порушено його права, то вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди,задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. \~Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1600 грн. на місяць. Отже, 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2017 року, становить 640 грн. (1600 х 40 % = 640). Як вбачається з матеріалів справи адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях загальна тривалість яких становить понад 5 год., що підтверджується журналами судових засідань від 16.02.2017, 23.02.2017, 07.03.2017 та 12.04.2017 (а.с.43-44, 48-50, 73-75, 85-88). Таким чином, сума понесених відповідачем по справі судових витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 2000 грн. не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, встановленого чинним законодавством. З огляду на таке, з урахуванням вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останньою витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, у розмірі 2000 грн. (а.с.41,84).

Outcome: approved