Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третьої особи без самостійних вимог державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання недійсним договору дарування укладений 23 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], про дарування житлового будинку № 7 по вул. Гоголя, с. Тиманівка, Тульчинського району, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування від 3 лютого 1995 року йому на праві власності належав житловий будинок №7, розташований по вул. Гоголя в с. Тиманівка Тульчинського району. Іншого житла ні у нього, ні у його дружини [PERSON] немає. Так, як вони люди похилого віку, часто хворіли, то вирішили укласти договір довічного утримування зі своє донькою [PERSON], яка обіцяла, що буде їх утримувати та доглядати довічно, за що він їй передасть у власність мій будинок. 23 жовтня 2012 року він підписав договір дарування, вважаючи його договором довічного утримання. Дочка його запевнила, що саме договір, який він підписує, і є договором довічного утримання. Після укладення даного договору він разом з дружиною продовжували проживати в цьому ж будинку і проживають в ньому на сьогоднішній день. До осені 2014 року відповідач не давала ніяких підстав сумніватися в тому, що вона буде їх доглядати. Вона приїздила, надавала їм кошти і фізичну допомогу. А тому підстав в розірванні договору чи визнання його не дійсним, у нього до осені 2014 року не виникало. З осені 2014 року відповідач жодного разу до них не приїхала і не допомогла, а стан здоров'я значно погіршилося і на даний час вони з дружиною потребують догляду. Після того, як в одній із розмов [PERSON] заявила, що будинок належить їй і вона що захоче, то і зробить з будинком, навіть продасть його, він вияснив, що договір довічного утримання і договір дарування - це різні договори і що замість договору довічного утримання між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування, а не довічного утримання, а тому вона не зобов'язана його доглядати. В зв'язку з цим він змушений звернутись до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Разом з тим, позивач зазначив, що вони домовлялись із дочкою про те, що вона буде їх доглядати і за це він подарує їй будинок. Так домовленість відбувалась вдома в присутності його дружини, матері відповідачки [PERSON] [PERSON] донька їм сказала, що необхідно укласти договір дарування. З моменту укладення даного договору, він продовжує проживати разом із дружиною в даному будинку, сплачує комунальні послуги. Також, вказав, що іншого житла, в них з дружиною немає. І після того, як відповідачка повідомила їх про те, що вона хоче продати будинок, вони залишаться на вулиці. Тому, просить суд задоволити його позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча була своєчасно належним чином повідомлена про дату і час слухання справи згідно наявного повідомлень про вручення поштових відправлень, і відомостей про причину своєї неявки до суду не надала. В поданих заявах вказала на те, що позовні вимоги не визнає. За таких обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Третя особа державний нотаріус [PERSON] позовні вимоги заперечила в повному обсязі, пояснивши суду, що між позивачем та відповідачем було укладено саме договір дарування. Сторони не мали наміру укладати договір довічного утримання та нічого їй про це не говорили. Волевиявлення [PERSON] було вільним, ніякого впливу чи примушування до укладання договору не було. Крім того, вона розяснювала сторонам зміст та правові наслідки укладання даного виду договору. Тому, на підставі наявних документів, з врахуванням волевиявлення сторін, вона посвідчила даний договір. Опитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в с. Тиманівка, разом зі своїм чоловіком [PERSON] в будинку, який вони разом побудували. Вказаний будинок був оформлений на неї. Але вона його подарила своєму чоловіку. В 2012 році, вони вирішили подарувати будинок своїй доньці [PERSON], з умовою того, що та буде їх доглядати. Її чоловік поїхав разом з донькою до нотаріуса, і там посвідчили договір. Через деякий час після цього, донька стала до них погано відноситись, перестала їх відвідувати та допомагати. Тоді вони з чоловіком вирішили розірвати з нею договір. Але виявилось, що було укладено договір дарування, а не договір, за яким донька їх би доглядала. Тому, її чоловік вирішив звернутись до суду. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив: Відповідно до представленої копії, 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Гоголя, 7, с. Тиманівка, Тульчинського району. (а.с. 59). Вказане майно належало дарувальнику на підставі договору дарування від 3.02.1995 року, посвідченого Тульчинською державною нотаріальною конторою. Згідно з текстом договору, який підписано сторонами в присутності нотаріуса, їх особи установлено, їхню дієздатність та належність будинку із господарськими будівлями [PERSON] перевірено. Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів, також встановлено, що на момент укладання та посвідчення договору дарування, позивачу [PERSON], було передано у користування земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельна ділянка площею 0,1745 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою с. Тиманівка, вул. Гоголя, 7, що підтверджується довідками про визначення кадастрових номерів (а.с. 168-69). Позивач [PERSON], [INFO], є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії В-ІІІ № 653972, особою пенсійного віку копія посвідчення № 109741, громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) посвідчення серії В-І № 648140, проживає разом з дружиною [PERSON], [INFO], яка є особою похилого віку та учасником бойових дій. Відповідно до вимог ст. 215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою названої статті передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність, що відображено в ст. 717 ч.1 ЦК України. Статтями 718-722 ЦК України, законодавцем визначено предмет договору дарування, форма договору, сторони, обов'язки дарувальника. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вирішуючи питання щодо визнання даного правочину недійсним, як оспорюваного правочину, судом взято до уваги вимоги ст. 3 ЦПК України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, суд враховує наявність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення щодо укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування, тобто безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є єдиним житлом. Крім того, позивач разом із дружиною є особами похилого віку, за станом здоровя потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу нерухомого майна у власність своїй доньці, лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Крім того, при застосування відповідних правових норм, судом також враховано правову позицію Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014\~року у справі № 6-69цс14, відповідно до якої відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. В свою чергу, ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В частині другій даної статті передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 (якою визначено принцип змагальності сторін), ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1\~ст. 212 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України. Таким чином, з аналізу досліджених доказів, суд вважає, що позивачем в повній мірі доведені обставин, які б давали суду підстави вважати, що на час розгляду справи було допущено порушення його особистих прав та законних інтересів. Інших доказів, які б спростовували вказані доводи та обставини, відповідачем не представлено, а відтак суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати присуджуються стороні, на користь якої ухвалено рішення. Оскільки позов задоволено, документально підтвердженні позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved