Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача боргу в розмірі 73000 гривень, обґрунтовуючи свій позов тим, що він надав [PERSON] кошти в сумі 73000 гривень в борг за умови повернення їх при першому його зверненні, що підтверджується відповідною розпискою від 23.11.2012 року. Термін повернення коштів кінець березня 2014 року сплинув, а відповідач по теперішній час борг не повернув, у зв'язку з чим він звернувся до суду з вище вказаним позовом. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON], просить суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві, пояснивши суду, що дійсно 23 листопада 2012 року він позичив [PERSON], вище зазначену суму для вирішення його проблем. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені гроші в сумі 73000 гривень з періодичності фактично кожного місяця, але до цього часу відповідач борг не повернув. Тому він був вимушений звернутися до суду з вище зазначеним позовом. У відкрите судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. [PERSON], надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі, та виклав свою правову позицію з приводу звернення до нього з позовом, зазначивши, що у вирішені даної справи покладається на розсуд (а.с. 28). Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а зміст вимог ст. 169 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. При цьому, на думку суду в матеріалах справи є достатньо доказів для її слухання та прийняття рішення по суті справи і такий розгляд справи не буде порушенням права відповідача як сторони у цивільному процесі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Виходячи із змісту ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до розписки, датованої 23 листопада 2012 року, відповідач [PERSON], дійсно отримав від позивача [PERSON], гроші в сумі 73000 гривень, відповідач зобов'язався повернути ці гроші на першу вимогу [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до змісту вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Під час судового розгляду даної цивільної справи було оглянуто оригінал розписки і позивач [PERSON] підтвердив факт передачі [PERSON], грошей в сумі 73000 гривень, а також строк повернення позики. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач [PERSON], після укладання усного договору позики, своїх обов'язків, як позичальник щодо своєчасного повернення позики за умови передбаченої розпискою (повернення на першу вимогу) взагалі не виконав. На прохання позивача повернути кошти в сумі 73000 гривень, відповідач ніяких дій по поверненню позики не здійснив, що і спонукало позикодавця звернутися до суду з відповідним позовом. Підсумовуючи все вище викладене приводить суд до переконання, що позовна вимога позивача підлягає до повного задоволення. Задовольняючи позовну заяву [PERSON] до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики - повністю, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 п. п. 5, 6 Цивільного кодексу України. Відповідно до змісту вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати (а.с. 1) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved