Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя та просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, жилою площею 35,90 кв.м., загальною площею 66,90 кв.м., гаражний бокс № 320 в АГК «Супутник-1», що розташований по [ADDRESS] Здійснити розділ вказаного майна наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка складається з двох кімнат жилою площею 35,90 кв.м., загальною площею 66,90 кв.м. та ? частку гаражного боксу [NUMBER] в АГК «Супутник-1», що розташований по [ADDRESS] Право власності на решту ? частину квартири та ? частину гаражного боксу залишити за відповідачкою [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 28.09.2002 року перебуває у юридичному шлюбі з [PERSON], який було зареєстровано 28.09.2002 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції міста Києва, про що зроблено актовий запис за №1384. Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. Відповідачка ініціювала процедуру розірвання шлюбу, подавши відповідний позов. За час шлюбу позивачем та відповідачем, за спільно нажиті грошові кошти було придбано квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, жилою площею 35,90 кв.м., загальною площею 66,90 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі за відповідачкою на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26.03.2012 року. Гаражний бокс [NUMBER] в АГК «Супутник-1», що розташований по [ADDRESS]. Право власності на гаражний бокс зареєстровано в Державному реєстрі за відповідачкою на підставі Договору купівлі-продажу гаражного боксу, посвідченого 23.05.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., реєстровано в реєстрі за № 4723. Виходячи з того, що вказане спірне нерухоме майно придбавалося сторонами по справі за спільні грошові кошти під час юридичного шлюбу, позивач вважає, що відповідно до положень ст.ст. 60, 61, 68 СК України це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Домовленості щодо добровільного розділу цього спірного майна також не досягнуто, оскільки відповідачка відмовилася у добровільному порядку розділити це майно, та не визнає право спільної сумісної власності на це майно. Позивач вважає, що відповідачем не визнається та порушується право спільної сумісної власності позивача на вищенаведене спірне майно, яке передбачене нормами матеріального права. Відповідач [PERSON] в свою чергу звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, припинення права на частку у спільному майні із сплатою грошової компенсації, в якій просила у позовних вимогах позивача відмовити. Припинити право [PERSON] на частку у спільному майні - квартири [ADDRESS]. Визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Присудити [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності в квартирі [ADDRESS] в сумі 54000,00 грн. Припинити право [PERSON] на частку у спільному майні - гаражному боксі [NUMBER] в АГК «Супутник-1». Визнати право власності на гаражний бокс [NUMBER] в АГК «Супутник-1» за [PERSON] Присудити [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності в гаражному боксі [NUMBER] в АГК «СПУТНИК-1» в сумі 30000,00 грн. Визнати право власності на мікроавтобус «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ. № [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по 1/2 за кожному. Заборонити [PERSON] користуватися мікроавтобусом «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ. № [NUMBER], на підставі вимог 68 СК України, 358 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що позивач не повністю встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, та не вказав на джерело і час його придбання. До розподілу, як спільно нажитого майна крім вказаного у позовної заяві, підлягає мікроавтобус «Фольксваген Транспортер». Розподіл часток у праві спільної часткової власності - квартири [ADDRESS], між ними, як співвласниками, повинно відбуватися, виходячи з нижчевикладеного. 13.09.2006 року мати позивача за зустрічним позовом [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], жильною площею 42,6 кв. м. 15.04.2011 року позивач за зустрічним позовом продала квартиру [ADDRESS]. При оформленні договору купівлі продажу квартири, її вартість, не включала вартості вбудованих меблів, ремонту самої квартири та лоджії. Отримані від продажу кошти, були особистими приватними коштами [PERSON] на підставі вимог ч. 1 ст. 57 СК України. 18.04.2011 року [PERSON] внесла в приходну касу № 5 філії АТ «Меркурий» в м. Києві 400320,00 грн. Призначення платежу - оплата двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS]. На час придбання вказаної квартири, ні позивач ні відповідач за первісним позовом грошей не мали. Так як, [PERSON] не приймав будь якої участі у придбанні квартир, він не внесений в свідоцтво про право власності, не зареєстрований та не проживає на даний час у придбаній [PERSON] квартирі. Джерелом грошових коштів, що були витрачені на покупку вказаної квартири були гроші від продажу однокімнатної квартири та грошей, які вона отримала від батьків. Площа проданої позивачем однокімнатної квартири перенесена в двокімнатну і є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу на підставі вимог ч. 1 ст. 57 СК України. Це добре відомо позивачу, однак він бажає її протиправно перерозподілити на свою користь. Таким чином, розподілу може підлягати лише 66,9 - 42,6 = 24,3 кв.м. квартири. Що стосується гаражного боксу [NUMBER] в АГК «Супутник-1», то вказаний гараж був придбаний на кошти батьків [PERSON] на її ім'я. Спільне використання гаражу - неможливе, адже в ньому можливе розміщення лише однієї машини. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та підтвердив викладені в них доводи. Просив первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та її представники в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримали з підстав викладених в ньому та просили його задовольнити в повному обсязі. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення частково, виходячи із наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 28.09.2002 року сторони по справі зареєстрували шлюб. Від вказаного шлюбу у сторін по справі народилось двоє дочок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу позивачем та відповідачем, було придбано квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, жилою площею 35,90 кв.м., загальною площею 66,90 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26.03.2012 року. Також сторонами по справі було придбано гаражний бокс [NUMBER] в АГК «Супутник-1», що розташований по вул. Крайній в м. Києві. Право власності на гаражний бокс зареєстровано в Державному реєстрі за відповідачкою за первісним позовом на підставі Договору купівлі-продажу гаражного боксу, посвідченого 23.05.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., реєстровано в реєстрі за № 4723. Крім цього сторонами по справі було придбано транспортний засіб марки «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ. № [NUMBER]. Відповідно до копії листа Головного сервісного центру МВС України станом на 06.02.2017 року вказаний вище автомобіль зареєстрований за [PERSON] Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. Зокрема, сторони не дійшли згоди, як щодо обставин набуття спільного майна, так і до способу його поділу між ними. Позивач за первісним позовом власної згоди на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру [ADDRESS] та гаражний бокс [NUMBER] в АГК «СУПУТНИК-1», що розташований по [ADDRESS] не надав. Так, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалась зокрема на те, що кошти на придбання квартири не були всі спільними. Вартість придбаної квартири [ADDRESS] на час її придбання склала 533920,00 грн. Придбання вказаної квартири здійснювалось двома платежами 04.03.2011 року на суму 133000,00 грн. та 18.04.2011 року на суму 40000,00 грн. А сама квартира від забудовника була отримана в березні 2012 року. Тобто, з моменту внесення грошей до моменту отримання квартири пройшов строк - 1 рік. Стосовно платежу в 400000,00 грн. ці кошти отримані виключно від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS]. Стосовно платежу в розмірі 133000,00 грн., то джерело походження вказаних коштів є власністю [PERSON], оскільки ці кошти були зняти її матір'ю з депозитних рахунків. Цю суму коштів вона внесла при купівлі квартири. Дані кошти є виключно її особистою власністю. Відповідно до договору дарування квартири від 13.09.2006 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Черниш Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2493 [PERSON] (мати позивача за зустрічним позовом) подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2011 року посвідченого приватним нотаріусом КМОН Авдієнком В.В. [PERSON] продала квартиру [ADDRESS]. Вартість вказаної квартири становила 226508,00 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №12-70/к від 02.03.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДБК-ІНВЕСТ» продало, а покупець [PERSON] придбала майнові права на квартиру [ADDRESS], на умовах та в порядку, що визначені у цьому договорі. Актом прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №12-70/к від 02.03.2011 року підписаного 18.04.2011 року заступником директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-ІНВЕСТ» та [PERSON] підтверджено, що сплачена покупцем сума коштів 533920,00 грн. відповідає 100% вартості майнових прав на квартиру [ADDRESS]. Згідно акту передачі квартири інвестору від 01.03.2012 року замовник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДБК-ІНВЕСТ» побудував та передає, а інвестор - [PERSON] сплатив 100% вартості та приймає квартиру [ADDRESS]. Загальна дійсна вартість квартири складає 533920,00 грн. Оплату вартості вказаної квартири [PERSON] здійснювала двома платежами на суму 133600,00 грн., що підтверджується квитанцією про здійснення операції від 04.03.2011 року та на суму 400320,00 грн., що підтверджується квитанцією про здійснення операції від 18.04.2011 року. Відповідно до довідки ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» №2-2/832 від 17.02.2017 року на ім'я [PERSON] (матері позивача за зустрічним позовом) у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» були відкриті вкладні (депозитні) рахунки. Рахунок закрито 12.11.2010 року. Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.04.2017 року вбачається, що на ім'я [PERSON] у ПАТ «КБ «ПриватБанк» наявний депозитний рахунок. Операції по вказаному депозитному рахунку проводились у період з 11.11.2010 року по 13.12.2010 року. Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.06.2017 року вбачається, що [PERSON] станом на 16.06.2017 року має в ПАТ «КБ «ПриватБанк» закритий рахунок. Дата відкриття 13.12.2010 року, дата закриття 04.03.2011 року. Сума до виплати 89120,40 грн. Позивачка за зустрічним позовом в судовому засіданні стверджувала про те, що на час придбання вказаної квартири, ні вона, ні її чоловік грошей не мали. Чоловік з 2002 року (з дня укладення шлюбу) працював на мало оплачуваних посадах, так як вищої освіти він не мав. Батьки чоловіка в наданні помочі в придбанні квартири - відмовили, так як не мали такої можливості. Так як, чоловік не приймав будь якої участі у придбанні квартир, він не внесений в свідоцтво про право власності, не зареєстрований та не проживає на даний час у придбаній нею квартирі. Джерелом грошових коштів, що були витрачені на покупку вказаної квартири були гроші від продажу однокімнатної квартири та грошей, які [PERSON] отримала від її батьків. Наголошувала на тому, що вартість придбаної квартири [ADDRESS] на час її придбання склала 533920,00 грн. Придбання вказаної квартири здійснювалось двома платежами 04.03.2011 року на суму 133000,00 грн. та 18.04.2011 року на суму 40000,00 грн. А сама квартира від забудовника була отримана в березні 2012 року. Тобто, з моменту внесення грошей до моменту отримання квартири пройшов строк - 1 рік. Стосовно платежу в 400000,00 грн., ці кошти отримані виключно від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS]. Стосовно платежу в розмірі 133000,00 грн., то джерело походження вказаних коштів є власністю [PERSON], оскільки ці кошти були зняти її матір'ю з депозитних рахунків. Цю суму коштів вона внесла при купівлі квартири. Дані кошти є виключно її особистою власністю. Також зазначила, що її матір'ю передавались значні гроші кошти на покращення матеріального забезпечення її сім'ї в період перебування в шлюбі з [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є знайомою [PERSON], вказала, що в 2011 році [PERSON] звернулась з проханням продати квартиру. Олександр казав, що це квартира [PERSON] і вона може робити з нею, що хоче. В процесі продажу квартири уточнювались ціни на квартири. З [PERSON] - матір'ю [PERSON] бачились двічі. В день коли вони приїздили до доньки та запитувала, чи можна за таку суму купити більшу квартиру. Разом з [PERSON] знімали кошти з депозитних ранків в ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться по вул. Милославській, 43 в м. Києві. Депозитні рахунки були оформлені на неї. Кошти знімались декілька разів, коли точно не пам'ятає, приблизно чи в квітні 2011 року, чи в березні. Гроші з депозитних рахунків знімались для інвестування в квартиру по вул. на Закревського, 95 в м. Києві. Знайшли покупців на квартиру, що знаходиться по вул. Радунській та продали її в квітні 2011 року. Це була п'ятниця, а вже в понеділок внесли кошти в сумі 400000,00 грн. на покупку нової квартири. Валентині видали довідку про те, що майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] оплачено в повному обсязі і вона чекала здачі будинку в експлуатацію. Квартиру [ADDRESS]. [PERSON] продала за 4000000,00 грн., однак відповідно до договору купівлі-продажу квартири вартість вказаної квартири становила 226508,00 грн. Висновком №1-09/17 від 18.10.2017 року судового експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи ТОВ «МАКСІМА КАПІТАЛ» визначено дійсну ринкову вартість квартири [ADDRESS], яка складає 1272148,00 грн. Крім того, дійсна ринкова вартість гаражного боксу [NUMBER] в АГК «СУПУТНИК-1», що розташований по [ADDRESS] на дату проведення експертизи складає 182715,00 грн. Суд вважає, що позивачкою [PERSON] за зустрічним позовом, з дотриманням вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України надано суду належні докази того, що кошти в сумі 226508,00 грн., які вона як власник отримала від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] були отримані нею особисто та спрямовані на купівлю майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS], відповідно до укладеного між нею та ТОВ «ДБК-ІНВЕСТ» договору купівлі-продажу майнових прав №12-70/к від 02.03.2011 року. Жодних належних доказів, того, що [PERSON] на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] були вкладені особисті грошові кошти в повному розмірі в сумі 533600,00 грн., матеріали справи не містять та в процесі тривалого розгляду справи таких доказів не здобуто. Також, судом не приймаються твердження позивача за зустрічним позовом стосовно того, що джерелом грошових коштів, що були витрачені на покупку вказаної квартири та гаражного боксу є заощадження її батьків, що на її думку підтверджується виписками по рахунках з Банку, оскільки сама ж позивачка за зустрічним позовом, в судовому засіданні стверджувала, що кошти, які знаходились на депозитах її матері та були передані їй для покращення житлових умов сімї, витрачались в період її перебування в шлюбі в [PERSON], при взаємному погодженні щодо їх витрачання з метою набуття майна у власність, що може розцінюватись як дарування коштів не особисто [PERSON]І, а сімї [PERSON], крім того судом враховується, що жодних належних та допустимих доказів дарування грошових коштів суду не надано. Враховуючи, продаж відповідачкою квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності за суму вказану в договорі 226508,00 грн. у пятницю 15 квітня 2011 року та внесення коштів за придбання майнових прав на квартиру 18 квітня 2011 року беззаперечно підтверджують, що частина внесених коштів є особистою приватною власністю відповідачки, а саме 226508,00 грн., а тому суд вважає можливим визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 42/100 частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, суд приходить до висновку, що 58/100 частин квартири [ADDRESS] та гаражний бокс [NUMBER] в АГК «СУПУТНИК-1», що розташований по [ADDRESS] являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке майно набуте одним із подружжя в період перебування у шлюбі. Отже, вирішуючи вимоги позивача [PERSON] за первісним суд вважає, за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на ? частину 58/100 частин квартири [ADDRESS] та право власності на ? частину гаражного боксу [NUMBER] в АГК «Супутник-1», що розташований по [ADDRESS] Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на ? частину 58/100 частин квартири [ADDRESS] та право власності на ? частину гаражного боксу [NUMBER] в АГК «Супутник-1», що розташований по [ADDRESS] Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК (2947-14) шодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи на те, що сторони не виявили бажання грошової компенсації вартості спірного майна іншому із подружжя, а також те, що позивачем за зустрічним позовом в процесі розгляду справи належними та допустимими доказами доведено те, що нею особисто внесено грошові кошти у розмірі 226508,00 грн. від вартості придбаної двокімнатної квартири [ADDRESS], що у відсотковому відношенні до вартості придбаної квартири складає 42%, то суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON], про поділ майна, припинення права на частку у спільному майні із сплатою грошової компенсації задовольнити частково та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 42/100 частини квартири [ADDRESS]. Щодо заявлених [PERSON] позовних вимог про визнання за нею та [PERSON] права власності на мікроавтобус «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ [NUMBER] в рівних частках - по 1/2 за кожним, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Як зазначалось вище в період перебування в шлюбі сторонами по справі було придбано транспортний засіб марки «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ. № [NUMBER]. Відповідно до копії листа Головного сервісного центру МВС України станом на 06.02.2017 року вказаний вище автомобіль зареєстрований за [PERSON] Водночас, інформація про джерело походження коштів витрачених на придбання транспортного засібу марки «Фольксваген Транспортер» (пасажирський, 9 місць), держ. № [NUMBER] сторонами по справі не надана та відповідно, в матеріалах справи відсутня. Більше того, сторонами взагалі не надано жодного доказу про підстави реєстрації транспортного засобу за позивачем (договір купівлі-продажу, довідка рахунок, договір дарування, тощо) у звязку з чим суд позбавлений можливості визначити чи є даний транспортний засіб обєктом спільної сумісної вланості подружжя. Крім того, оскільки вказаний транспортний засіб не досліджувався судовим експертом при складанні ним висновку №1-09/17 від 18.10.2017 року, за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, то і вартість вказаного рухомого майна на час розгляду спору не визначена. Оскільки позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в силу вимог ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, на час розгляду справи не надано доказів своєї участі у придбанні спірного рухомого майна, відомостей про час, спосіб та джерело придбання автомобіля, участь у придбанні такого, наявність такого майна на час розгляду справи, суд позбавлений можливості провести його поділ між колишнім подружжям. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову у цій частині слід відмовити. На підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: partial