Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про\~стягнення коштів. В обґрунтування вимог вказує, що із відповідачем [PERSON] вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2005 року по 12 червня 2012 року. За період шлюбу на підставі договору купівлі продажу від 18 квітня 2008 року вони придбали житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки площею 0,1500 га. та 0,026 га. за адресою [ADDRESS] . Для придбання вказаного майна 09 червня 2008 року він отримав кредит в ЗАТ КБ «Приватбанк» в сумі 23460,30 доларів США на споживчі цілі з терміном остаточного погашення боргу 09 червня 2028 року. Придбаний будинок потребував ремонту, тому протягом 2008-2010 років здійснювались ремонті роботи за власні кошти, однак коштів не вистачило. Однак, зважаючи на те, що коштів не вистачило, він у грудні 2011 року позичив гроші у [PERSON] в сумі 10\~000,00 доларів США (245600,00 грн. станом на дату подання позовної заяви) та за отримані у позику кошти фактично було здійснені усі ремонтні роботи по будинку. Після розірвання шлюбу (12.06.2012 року) відповідач звернулася до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом про поділ майна подружжя, та за рішенням вказаного суду за відповідачем визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та на Ѕ частку земельних ділянок. Проте, заборгованість, що існувала перед [PERSON] погашена не була, тому останній звернувся до суду про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] коштів, що надавалися на проведення ремонту в будинку. Позивач вказує, що 20 лютого 2020 року він погасив заборгованість за розпискою власними коштами вже після розлучення з [PERSON] . Тому, зважаючи на те, що придбаний ними будинок у смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області було визнано спільним майном подружжя та поділено по Ѕ між ним та відповідачем, а кошти на проведення ремонту в сумі 10000 доларів США були повернуті позичальнику лише ним особисто та власними коштами, вважає, що відповідач в силу вимог ст.65 СК України зобов`язана повернути йому частину сплачених коштів за борговою розпискою. Таким чином, позивач просить стягнути із відповідача [PERSON] на його користь 122800 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 квітня 2020 року дану справу передано на розгляд до Старосинявського районного суду Хмельницької області за підсудністю. Ухвалою судді Старосинявського районного суду від 08 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Згідно ухвали Старосинявського районного суду від 29 липня 2020 року за клопотанням відповідача зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 145/1767/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів. 04 січня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Старосинявського районного суду від 18 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені у позові мотиви, просив задовольнити повністю його вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явилась, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом вручення судової повістки. При цьому, представник відповідача [PERSON] направила до суду клопотання про розгляд справи у відсутності її та відповідача, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] 31 березня 2020 року направила до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вона заперечує фактичні обставини, викладені у позові, щодо наявності будь яких боргових зобов`язань перед [PERSON] , та вказує, що їй ніхто ніколи не повідомляв про наявність такої позики, згоди на яку вона не надавала. Жодних доказів на підтвердження факту отримання у борг коштів в сумі 10000 доларів від [PERSON] позивач в порушення вимог ст.81ЦПК суду не надав. [PERSON] дійсно звернувся до Тиврівського районного суду з позовом до [PERSON] та до неї про солідарне стягнення коштів, однак оригіналу розписки від 27 грудня 2011 року не надав. Проте після того, як нею 10 січня 2020 року подано до даного суду клопотання про призначення судової технічної експертизи документа та витребування для цього оригіналу розписки [PERSON] начебто виплатив [PERSON] борг та на підтвердження цього надає копію розписки від 20 лютого 2020 року. Також вказує, що [PERSON] звертався до суду з позовом та пред`являв вимоги про стягнення з неї половини коштів, що були сплачені на погашення кредиту у Приватбанку, звертався із зустрічним позовом про виділ майна в натурі з врахуванням боргових зобов`язань подружжя, однак у жодній із заяв не вказав про боргові зобов`язання перед [PERSON] , що свідчить про те, що якщо і [PERSON] позичав кошти, то вони не використовувалися в інтересах сім?ї, в іншому випадку вони були б включені до вимог попередніх позовів. Окрім цього, звертає увагу на те, що у справі № 145/1092/16-ц встановлено, що згідно висновку експерта за результатами комплексної будівельно та земельно технічної експертизи вартість будинку у 2017 році складала 173863 грн., що значно менше 245600 грн., які позивач начебто витратив на ремонт будинку. Вважає, що даний позов має ознаки завідомо безпідставного та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Суд, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, показання допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2005 року по 12 червня 2012 року. З матеріалів справи також встановлено, що після розірвання шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку вирішували спори з приводу поділу спільного майна подружжя. Так, рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09.07.2019 року у справі № 145/1092/16 ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ майна в натурі та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ майна в натурі із врахуванням боргових зобов`язань подружжя - проведено поділ житлового будинку та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , також проведено поділ земельних ділянок площею 0,1500 га., 0,0260 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Згідно вказаного рішення виділено [PERSON] , в приватну власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і складається з кладової II площею 4,8 м2, житлової кімнати 1-3 площею 8,9 м2, житлової кімнати 1-4 площею 12,9 м2, 1/2 сараю «Б» та огорожу №1; виділено в приватну власність земельну ділянку площею 0,0750 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд; виділено в приватну власність земельну ділянку площею 0,0130 га для ведення особистого селянського господарства. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виділ майна в натурі із врахуванням боргових зобов`язань подружжя відмовлено. (а.с. 8-11, 49-54). Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року у справі № 145/703/15 ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів рішення Тиврівського районного суду від 28 січня 2016 року скасовано в частині задоволення вимог зустрічного позову, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення, а саме про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину будинку з приналежними будівлями та спорудами по [ADDRESS] та Ѕ частину земельних ділянок, залишено без змін. (а.с. 37-48). Також з матеріалів справи судом встановлено, що 20 лютого 2020 року [PERSON] складена письмова розписка про те, що він отримав від [PERSON] кошти в розмірі 10000,00 доларів США, як повернення своїх власних коштів, що були надані [PERSON] 27 грудня 2011 року відповідно до розписки, будь-яких претензій до [PERSON] з приводу коштів не має. (на а.с. 6 копія розписки, на а.с.127 - оригінал). Відповідно до змісту пред`явлених вимог та наданих у судовому засіданні пояснень, позивач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що кошти в розмірі 10000,00 доларів США були отримані у позику 27 грудня 2011 року, тобто під час його перебування у зареєстрованому шлюб із [PERSON] та використані на ремонт будинку, який було визнано спільним майном подружжя та в подальшому поділено між ними, а зобов`язання по поверненню коштів було виконано ним особисто після розірвання шлюбу власники коштами, тому відповідач в силу вимог ст.65 СК України зобов`язана повернути йому половину сплачених коштів за борговою розпискою. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз частини четвертої\~статті 65 СК України\~дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Зазначений висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17 (провадження № 61-39435св18). Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Так, позивачем [PERSON] не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів в інтересах сім`ї, а саме на ремонт будинку, як спільно нажитого майна подружжя. Наданий суду позивачем акт обстеження домоволодіння від 13 травня 2020 року на переконання суду жодним чином не підтверджує використання отриманих у позику коштів в сумі 10000 доларів США у [PERSON] на ремонт вказаного будинку та облаштування прибудинкової території, враховуючи, що він складений у травні 2020 року та зі слів самого ж позивача без присутності колишньої дружини, що підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] . Вказаний акт містить лише перелік робіт, які були виконані по облаштуванню та благоустрою території навколо будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт придбання будинку [ADDRESS] , який був у занедбаному стані на той час, а також вказав, що [PERSON] займався ремонтом будинку, винаймав людей та оплачував їм кошти за виконані роботи, а саме було зроблено відмостку, проведено воду, каналізацію, здійснено вирізання дерев. Походження коштів, якими оплачував [PERSON] роботи йому не відомі. Також повідомив, що за час шлюбу із [PERSON] у будинку зроблена відмостка та викопана криниця, а інші роботи здійснювались уже після розірвання шлюбу. Окрім вказаного вище акту від 13 травня 2020 року та допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , інших доказів позивачем не було надано. Свідок [PERSON] , який допитаний за клопотанням відповідача, у суді пояснив, що позивач [PERSON] є його племінником та в кінці 2011 року він позичив йому кошти в сумі 10000 доларів США, які йому були повернуті 20 лютого 2020 року також позивачем [PERSON] . На його думку дружині було відомо про дану позику. Він дійсно звертався з позовом до суду у листопаді 2019 року про стягнення боргу із [PERSON] та [PERSON] , однак кошти йому в лютому повернув [PERSON] , тому від позову він відмовився. Оригінал розписки про надання коштів у позику за грудень 2011 року була ним повернута [PERSON] тоді, коли він з ним розрахувався за борг. При цьому, слід зауважити, що позивач [PERSON] суду пояснював, що оригінал вказаної розписки ним та [PERSON] було знищено за усною домовленістю. Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи незначний часовий проміжок між отриманням [PERSON] позики (27.12.2011р.) та розірванням шлюбу між подружжям (12.06.2012 р.), не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо отримання позики в сумі 10000 доларів США для потреб сім`ї з відома дружини, як і використання їх в інтересах сім`ї, а саме на ремонт спільного житлового будинку, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати [PERSON] , як зобов`язану особу (боржника) щодо повернення отриманих [PERSON] у позику коштів, так як в даному випадку не доведено та належними і допустимими доказами не підтверджується укладення договору в інтересах сім`ї та використання майна, одержаного за договором, в інтересах сім`ї. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed