Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просить розірвати шлюб, укладений з [PERSON] 12.01.2079 року у Ленінському відділі РАЦС м. Запоріжжя, про що складено відповідний актовий запис за № 21. В обґрунтування позову зазначив, що 12 січня 1979 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у Ленінському відділі РАЦС м. Запоріжжя, про що складено відповідний актовий запис за № 21. Крім того, зазначив, що шлюбні відносини з відповідачем припинили восени, 2012 року, через постійні сварки протягом останніх кількох років сімейного життя, з різних побутових питань та втрату поваги один до одного. Позивач також вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення. В судове засідання позивач не з'явився, до суду надав заяву за вх. № 7653 від 18.03.2016 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 25 лютого 2016 року, причини неявки суду не відомі, заяв, заперечень, а так само клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, на підставі чого суд приходить до висновку, що відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні та подання суду доказів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій на адресу суду заяві позивач не заперечував. Зваживши доводи, викладені в позові, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, який регулює сімейні правовідносини та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони уклали шлюб 12 січня 1979 року, який було зареєстровано у Ленінському відділі РАЦС м. Запоріжжя, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу складено відповідний актовий запис за № 21, та 12 січня 1979 року видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, намірів відновлювати їх не мають. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За вказаних вище обставин та підстав позову, зазначених позивачем причин для розірвання шлюбу, серед яких позивач зазначив постійні сварки та конфліктні ситуації, внаслідок того, що кожен із них має різні погляди на сімейні права та обов'язки подружжя, втрату взаємоповаги один до одного. Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За викладених обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, припинення сторонами шлюбно-сімейних відносин, дійсні причини пред'явлення позову про розірвання шлюбу, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, враховуючи також ту обставину, що рішення позивача про розірвання шлюбу та пред'явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням ним його наслідків, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, взаєморозуміння, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу та шлюбно-сімейних відносин суперечить інтересам подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved