Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 4/9 частин квартири [ADDRESS]. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.12.2013, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] як спадкоємець першої черги у відповідності до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України має право на спадщину у розмірі 4/9 у частці права власності на квартиру яка належала його померлому батьку. Разом з цим [PERSON], внуку померлої [PERSON], належить спадщина за правом представлення у розмірі, яка належала б його померлому батьку, як би він був живий після смерті [PERSON]: у розмірі 1/2 від 4/9, тобто 2/9. Судом встановлено, що [PERSON] як спадкоємець першої черги після смерті його батька має право на спадщину у розмірі 4/9, яка належала його померлому батьку у спірній квартирі, а також 2/9 при спадкуванні після померлої [PERSON] (його бабусі) за правом представлення відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України. Тобто, загальна частка, яку за законом має успадкувати [PERSON], складає 2/3 частини квартири (4/9 + 2/9= 6/9). Однак, в резолютивній частині рішення це право не було вказано. Таким чином, у відношенні спадкоємця [PERSON] судом на даний час не прийнято рішення яким би було визнано його право на спадщину у 2\\3 частині спірної квартири [ADDRESS] або відмовлено у його визнанні. Шоста Київська державна нотаріальна контора своїм листом від 22 травня 2014 р. відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з тією мотивацією, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.05.2006 (яке скасовано) за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частки вищевказаної квартири. Державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві рішенням від 18.06.2014р.відмовив у державній реєстрації прав власності з підстав не надання заявником ([PERSON]) документів, що підтверджують виникнення чи перехід права власності на нерухоме майно відповідно до закону (рішення від 18.06.2014 p.). У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та їх підстави, просили задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з'явився про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, проте суд не повідомив про причини неявки. 03.09.2015 р. відповідач подав через канцелярію суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову внаслідок вимог до неналежного відповідача, необґрунтованості і спрямованості на легалізацію незаконного заволодіння майна, яке не може йому належати та просив застосувати позовну давність згідно ч. 4 ст. 267 ЦК, враховуючи, що про нібито порушення своїх прав з мого боку і боку нотаріусів Шостої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] систематично заявляються тотожні безпідставні позови, копії яких за 2005-2006 роки надані окремо(а.с. 193-197 том І). Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, судом вживались заходи щодо належного його повідомлення про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду було направлено заяву про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори. Судом відповідно до ст. 169 ЦПК України було визнано провести розгляд справи у відсутність відповідача та представника третьої особи з урахуванням заяв щодо викладення правової позиції щодо спору та з огляду на достатність в матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як встановлено судовим розглядом, [INFO] помер батько позивача - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 4\\9 частин квартири [ADDRESS](а.с. 8-9 том І). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із положеннями статей 182 та 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.12.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсною заяви про скасування заповіту вимоги задоволено частково та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. 03.11.1998 на ім'я [PERSON] та [PERSON] щодо спадкового майна померлого [PERSON] у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Даним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] як спадкоємець першої черги у відповідності до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України має право на спадщину у розмірі 4/9 у частці права власності на квартиру яка належала його померлому батьку. Разом з цим [PERSON], внуку померлої [PERSON], належить спадщина за правом представлення у розмірі, яка належала б його померлому батьку, як би він був живий після смерті [PERSON]: у розмірі 1/2 від 4/9, тобто 2/9. Судом встановлено, що [PERSON] як спадкоємець першої черги після смерті його батька має право на спадщину у розмірі 4/9, яка належала його померлому батьку у спірній квартирі, а також 2/9 при спадкуванні після померлої [PERSON] (його бабусі) за правом представлення відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України. Тобто, загальна частка яку за законом має успадкувати [PERSON] складає 2/3 частини квартири (4/9 + 2/9= 6/9) (а.с. 45 том І). Проте, оскільки позивачем не було заявлено вимогу про визнання його право на спадщину у розмірі 2\\3 частині спірної квартири [ADDRESS], а лише визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, то дану вимогу не було вирішено судом по суті, а лише встановлено обставини, що стосувалися предмету спору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених позовних вимог. Листом від 22 травня 2014 р. Шоста Київська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з тією мотивацією, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.05.2006 (яке скасовано) за [PERSON] визнано право власності на 2\\3 частки квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частки вищевказаної квартири (а.с. 68 том І). Державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві рішенням від 18.06.2014 відмовив у державній реєстрації прав власності з підстав не надання заявником ([PERSON]) документів, що підтверджують виникнення чи перехід права власності на нерухоме майно відповідно до закону (рішення від 18.06.2014) (а.с. 70 том І). Враховуючи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частиною 3 статті 61 ЦПК України до обставин, що не підлягають доказуванню відносить преюдиційні факти, тобто такі, які встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Вони не доказуються по іншій цивільній справі, якщо у даній справі беруть участь ті ж самі особи. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу, оскільки за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Положення цієї статті також спрямовані на запобігання ухваленню різних судових рішень щодо однієї й тієї самої обставини. Преюдиціальні (преюдиційні) факти - це факти, що встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, і які не підлягають повторному доказуванню. Обставини вважаються встановленими в іншому судовому рішенні, якщо про це зазначено в мотивувальній чи резолютивній частинах цього рішення. Преюдиційність фактів заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішенням законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у ньому рішенні факти. Преюдиційний зв'язок рішень у цивільних, господарських або адміністративних справах пояснюється тим, що одні й ті самі факти можуть тягти різні юридичні наслідки. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право власності яке залишилося після померлого [PERSON] складається: з 2/3 частин квартири [ADDRESS], так як даний факт було встановлено в мотивувальній частині судового рішення Печерського районного суду м. Києва № 2-215/11 від 30.12.2016, та даним судовим розглядом встановлено, що воно набрало законної сили, а тому є обов'язковими та не має необхідності досліджувати докази для встановлення тих же обставин. Посилання відповідача, щодо неналежного відповідача у даному спорі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, оскільки право власності на квартиру не визнається [PERSON], то суд приходить до висновку, що позивачем було вірно обрано позивача. Щодо застосування строків позовної давності, варто зазначити, що дана вимога є безпідставною. Так, відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві рішенням від 18.06.2014 відмовив у державній реєстрації прав власності, а позивач до суду звернувся 16.01.2015, тобто в межах строку позовної давності. Також, суд ставиться критично до посилань відповідача, що [PERSON] систематично заявляються тотожні безпідставні позовні вимоги, оскільки жодним з цих рішень не було ухвалено, що 2\\3 частині спірної квартири [ADDRESS] належать на праві власності позивачу. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved