Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимоги вказує на те, що 22 березня 2008 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 листопада 2017 року було розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: 1спальний гарнітур - 62100 грн., книжкові шафи - 6750 грн., шафа-купе у коридорі - 13500 грн., шафа-купе у спальні - 13500 грн., письмовий стіл - 5400 грн., килими у спальні (овальної форми) 2 шт. - 8100 грн., килим у вітальні - 1350 грн., килими у кабінеті та коридорі - 1350 грн., телевізор «Електрон» - 2700 грн., телевізор плазма - 10800 грн., котел газовий (Сенйор Дювал) - 18900 грн., плита газова - 5400 грн., холодильник - 10800 грн., ноутбук- 13500 грн., пральна машина «Арістон» - 8100 грн., стіл кухонний - 5400 грн., стільці кухонні 4 шт. - 2700 грн., стіл комп`ютерний - 5400 грн., багатофункціональний пристрій - 10800 грн., кухонний гарнітур - 4050 грн., сантехніка (ванна, умивальник, унітаз) - 5400 грн., порохотяг - 1350 грн., кухонний комбайн - 2700 грн., диван з кабінету (бордового кольору) -4050 грн., мяка частина з шкіряною оббивкою (диван та крісло) - 27000 грн., ролети тканинні на вікна 10 шт. - 2700 грн., всього - 253 800 грн., Ѕ частка від вартості зазначеного майна становить 126 900 грн. Зазначене майно знаходиться по місцю проживання відповідача, а саме за адресою: [ADDRESS] , а тому для встановлення реальної вартості спільно нажитого майна, яке підлягає поділу, позивач просив відповідача забезпечити доступ оцінювача у квартиру [ADDRESS] на 11.00 год. 15.07.2019 року, направивши їй завчасно клопотання. Однак прибувши на зазначену дату, відповідача не було та не було надано доступу для визначення дійсної вартості спільно нажитого майна, а тому у позові зазначена орієнтовна вартість. На даний час частки кожного із співвласників не визначені. Жоден із нас не має конкретизованих повноважень щодо тієї чи іншої частини нашої спільної сумісної власності, відповідач у добровільному порядку відмовляється здійснити поділ майна. Це створює перешкоди для нормального використання майна. Тому просить суд постановити рішення суду, поділити набуте з відповідачем майно, виділивши відповідачу [PERSON] вищезазначене майно в натурі та виділити позивачу в грошовому виразі 126900 грн., покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою від 19 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання на 15 серпня 2019 року. У справі оголошувались перерви 05 грудня 2019 року, 23 грудня 2019 року, 11 лютого 2020 року за клопотанням сторін. Від відповідача [PERSON] 12.08.2019 року отримано судом відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнала, просить суд відмовити у його задоволенні. Вказує, що не все майно майно, яке перераховано у позовній заяві, було придбано за час перебування у шлюбі, крім того, позивач завищує вартість такого майна. Вказує, що котел газовий (Сенйор Дювал), плита газова, кухонний гарнітур, сантехніка, ролети тканинні на вікна 10 шт. знаходились у квартирі [ADDRESS] ще до моменту укладання договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] та вартість перерахованого майна автоматично враховувалась у загальну вартість придбаної квартири, на яку згідно договору про поділ майна подружжя від 02 березня 2010 року право спільної сумісної власності подружжя припинилось. Також, вказує, що м`яка частина з шкіряною оббивкою (диван та крісло), книжкова шафа, диван з кабінету (бордового кольору), порох отяг, багатофункціональний пристрій, стіл комп`ютерний, стільці кухонні, стіл кухонний, пральна машина «Арістон», ноутбук, холодильник, телевізор плазма, килими у кабінеті, коридорі і вітальні були придбані її батьками [PERSON] та [PERSON] ще у червні 2006 року у м. Запоріжжі, в лютому 2010 року вказане майно було перевезене до [ADDRESS] . Вказує, що телевізор «Електрон» і кухонний комбайн взагалі ніколи не були у квартирі. Визнає, що спальний гарнітур, книжкова шафа, письмовий стіл, дві овальні килими і дві вбудовані шафи-купе є спільним майном подружжя. Вона зверталась до позивача з 7 листопада 2017 року по 28 квітня 2018 року забрати майно, яке він рахує потрібне для його власного користування, не створювала жодних перешкод для користування таким майном, 10 березня 2018 року позивач забравши майно, що рахував за необхідне: монітор ПК «Самсунг», системний блок, фотоапарат напівпрофесійний дзеркальний «Canon» EOS 1100D з картою пам`яті на 64 Гб, книги, валізи, свої цінні речі, одяг, взуття, тарілки, каструлі, вилки, ложки, чашки, закатані продукти, відра, миски тощо. Також, зазначає, що у квартирі 27 лютого 2016 року сталась пожежа, через яку було пошкоджене вогнем та димом все вищезазначене майно та всі витрати щодо ремонту та відновлення меблів вона понесла сама. Позивачем 18.10.2019 року подано відповідь на відзив, 07.11.2019 року додаткові доводи до відповіді на відзив, згідно якого позивач посилання відповідача та те, що частина майна, яке підлягає поділу, належить іншим особам, а саме [PERSON] , [PERSON] не підтверджуються жодними доказами. Крім того, за усі передані ними речі вони розрахувались з ними, заплативши за це все кошти в загальні сумі 4000 доларів США, що в перерахунку становить 108000 грн., які за їх домовленістю відповідач особисто передав своїм батькам. Заперечення відповідача вважає необґрунтованими та просить суд задовольнити його вимоги в повному обсязі. Також, 04 березня 2020 року відповідач подала суду письмові пояснення, згідно яких вказує, що вона заперечує факт, що між позивачем і її батьками був укладений усний договір, про повернення Позивачем 4 000 доларів США за це майно, яке було перевезене у квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] , оскільки перераховане вище майно належало особисто Відповідачу з моменту його придбання. Батьки у якості подарунка, забезпечення своєї дитини, укомплектовували квартиру, що була у власності Відповідача у м. Запоріжжя, необхідними меблями і побутовою технікою. Коли настала необхідність Відповідач добровільно організувала доставку перерахованого власного майна до м. Тернопіль. Тому, жодних укладених усних договорів про повернення коштів бути не могло, оскільки батьки ніколи не претендували на повернення коштів, вкладених в свою дитину. Вказує, що вищезазначене майно не є спільною власністю подружжя, відтак не може підлягати поділу як спільна сумісна власність, оскільки це суперечить ч.1, 3 ст. 368 ЦК України, гл.8 СК України. Також, зазначила, що 26 квітня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом була винесена ухвала щодо згоди Позивача про укладення мирової угоди, згідно якої обов`язок [PERSON] щодо сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] ( [INFO] ) і сина [PERSON] ( [INFO] ) припиняється, а за малолітніми дітьми визнається право власності на кожного по 1/2 частині трикімнатної квартири [ADDRESS] . Крім того, вказала, що після пожежі від 27.02.2016 р. всі ролети у даній квартирі було пошкоджено вогнем і не відновлено. Жодних доказів щодо підтвердження спільної власності на майно, перелічене в позовній заяві позивач не надав, вартість вказаного в позові майна не підтверджена жодним належним документом. Також, вказує, що придбане спільне майно подружжя зменшилось у своїй вартості на у зв`язку із його амортизацією. Просить суд звернути увагу на той факт, що на її особистому утриманні (вид доходу - заробітна плата) знаходиться двоє неповнолітніх дітей, фізичний, інтелектуальний, духовний і культурний розвиток яких вона забезпечую одноосібно в повній мірі, тому не має коштів, щоб сплатити позивачу компенсацію вартості спільного майна, що залишається у її власності. Вказала, що не заперечує щодо виділення позивачу у власність частини майна, яке є їх спільною сумісною власністю. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає усі заперечення відповідача, викладені у відзиві необґрунтованими та просить суд задовольнити його вимоги в повному обсязі. Також, суду пояснив, що вартість спірного спільно набутого майна подружжя була ним визначена, виходячи із ринкової вартості такого майна у цінах станом на час його придбання в еквіваленті гривні до долара США, що підтверджується довідками банку про курс гривні до долара США за 2010-2014 роки. Крім того, пояснив, що під час придбання деякого майна ними сплачувались кошти в доларах США, про що є відповідні письмові докази. Заперечив щодо доводів відповідача про зменшення вартості майна через його знос, вказавши, що дане майно не втратило своїх споживчих властивостей і може використовуватись відповідачем за призначенням. Також, вказав, що між ним та батьками відповідача був укладений усний договір, згідно якого за майно, а саме: м`яку частина з шкіряною оббивкою (диван та крісло), книжкову шафу, диван з кабінету (бордового кольору), порохотяг, багатофункціональний пристрій, стіл комп`ютерний, стільці кухонні, стіл кухонний, пральну машина «Арістон», ноутбук, холодильник, телевізор плазму, килими у кабінеті, коридорі і вітальні, придбане батьками відповідача [PERSON] та [PERSON] , яке було перевезене у квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] , позивач повернув кошти в сумі 4000 доларів США, які віддав відповідачу для передання її батькам. Тому дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Не погодився із заперечення відповідача про те, що газовий котел, плита газова, сантехніка, кухонний гарнітур, ролети були також придбані під час укладення договору купівлі-продажу квартири та були враховані під час укладення мирової угоди. Крім того, заперечив щодо можливості поділу спільного майна подружжя в натурі, пояснивши, що він не бажає, щоб йому було виділене частина даного майна в натурі, оскільки воно уже було у користуванні відповідача, крім того, шафи-купе неможливо виділити в натурі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та поданих нею письмових поясненнях. Вказала, що вона не заперечує щодо поділу майна в натурі, яке вона згідно відзиву визнає спільною сумісною власністю, проте із позивачем не дійшли згоди щодо такого поділу. Вважає, що залишкова вартість однієї другої частки вартості майна становить 5875 грн. 20 коп. з урахуванням амортизаційного зносу цього майна. Вказала, що у неї та утриманні знаходяться неповнолітні діти та вона не має змоги сплатити позивачу вартість майна, що є спільною сумісною власністю. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 березня 2008 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року було розірвано. У даному шлюбі у сторін народились діти:дочка [PERSON] [INFO] і син [PERSON] , [INFO] . Між сторонами [PERSON] та [PERSON] 05 березня 2010 року укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстровано в реєстрі за №672, згідно якого кожен набуває права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Також, між сторонами [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі №166/18 про стягнення аліментів 26 квітня 2018 року укладена мирова угода, згідно якої за [PERSON] ( [INFO] ) і [PERSON] ( [INFO] ) визнається право по 1/4 часті квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , обов`язок якого щодо сплати аліментів припиняється. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що під час перебування у шлюбі ним було придбано наступне майно: спальний гарнітур - ліжко, прикраватні тумбочки, вартістю 12616,00 грн. та матрац, вартістю 5115,00 грн., що підтверджено квитанціями-замовленнями від 6.08.2012 р. на (а.с. 74); шафу-купе у коридор, вартістю 4790,00 грн., що підтверджено копією квитанції-замовлення від 26.08.2010 р. (а.с. 63). Також, сторонами під час перебування у шлюбі придбано книжкові шафи, вартістю 6750 грн., шафу-купе у спальню, вартістю 13500,00 грн., письмовий стіл, вартістю 5400,00 грн., два овальні килими 8100,00 грн. Таким чином, вартість вищезазначеного спільного майна подружжя становить 56271,00 грн. та частка кожного із подружжя становить 28135,50 грн. Враховуючи, що відповідачем на заперечення щодо вартості шафи-купе у спальню письмового стола, двох килимів у спальні жодних доказів не було подано, судом не здобуто доказів очевидної невідповідності дійсної вартості такого майна вартості, що визначена позивачем, суд вважає встановленою вартість такого майна, що визначена позивачем. Крім того, на підтвердження своїх заперечень щодо ступеня зносу та врахування амортизаційних відрахувань відповідачем в судове засідання не подано відповідних належних та допустимих доказів. Таким чином, судом встановлено, що вищезазначене спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою подружжя дане майно розділено не було, позивач звернувся з вимогою до відповідача про поділ даного майна, дізнавшись про порушення його права. Відповідачкою не було подано доказів, що вказане майно було придбане за кошти, що належать їй особисто. За змістом положень ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що до укладення шлюбу між сторонами було придбане майно, а саме: холодильник Whirlpool ARC 4020, згідно копії гарантійного талону № 0286916 на від 23.12.2006 p. (а.с. 68); пральна машина Aristуn AQXF 109 CSI Копія сервісного сертифікату на і керівництва з експлуатації від 23.12.2006 р. (а.с. 69); стіл кухонний і чотири стільці згідно копії товарного чеку на від 15.09.2006 р. на сумі 3848 грн. (а.с. 70); багатофункціональний пристрій Canon LaserBase MF 5750 згідно копії квитанції, гарантійного талону і технічних характеристик від 17.01.2007 p. на суму 385 доларів США ( а.с 71); порохотяг Philips FC 9057 згідно копії гарантійного талону і керівництва з експлуатації на від 23.12.2006 р. (а.с. 72); телевізор з рідкокристалічним екраном LCD згідно керівництв користувача від 23.12.2006 р. (а.с. 65); домашній кінотеатр Самсунг XQ 100К згідно інструкції з експлуатації від 23.12.2006 р. (а.с 64); диван (бордового кольору) згідно копії договору № 9 від 17.12.2006 р. на виготовлення з зазначенням вартості робіт (а.с. 73); м`яка частину з шкіряною оббивкою згідно копії товарних чеків від 26.12.2006 р. на суму 11008 грн. (а.с. 61); книжкова шафи і комп`ютерний стіл згідно копія договору на виготовлення з зазначенням вартості робіт від 18.12.2006 р. на суму 4650,00 грн.(а.с.62)., що підтверджено письмовим доказами, наданими відповідачем [PERSON] . Із пояснень відповідача встановлено та визнається позивачем, що вище перелічене майно, а також, ноутбук, килими у кабінеті, коридорі і вітальні, було придбане батьками відповідача [PERSON] та [PERSON] для відповідача [PERSON] ще до укладення шлюбу та було перевезене у квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] . Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказав, що дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки згідно усного договору з батьками відповідача за це майно було повернуто кошти в сумі 4000 доларів США, що в перерахунку становить 108000 грн., які за їх домовленістю відповідач особисто передав своїм батькам. Проте, свої доводи щодо укладення такого договору позивач не підтвердив належними та допустими доказами, крім того, відповідач не підтвердила факт передання нею коштів [PERSON] та [PERSON] в рахунок сплати вартості цього майна, тому суд відкидає такі доводи позивача як необґрунтовані. Крім того, судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] згідно Технічних умов № 376/200816.09.2008 р. з пожежної безпеки від 16.09.2008 р., наданих [PERSON] , був встановлений газовий котел «Сеньйор Дювал» також, у квартирі встановлена що газова плита, сантехніка (ванна, умивальник, унітаз), ролети. Виходячи зі змісту ст. 382 Цивільного кодексу України, вказане технічне, електричне, сантехнічне обладнання є приналежними речами до квартири [ADDRESS] , оскільки забезпечує придатність до постійного проживання у квартирі. З урахуванням того, що згідно умов мирової угоди від 26 квітня 2018 року, у [PERSON] було припинене право власності на 12 частку даної квартири, тому зазначене майно не є спільний сумісним майном та не підлягає поділу. Щодо вимог позивача про поділ іншого майна, яке зазначено у позовній заяві, а саме телевізора «Електрон», кухонного комбайна, то позивачем не подано суду належним та допустимих доказів придбання сторонами цього майна, тому суд вважає їх недоведеними. При цьому, заперечення відповідача щодо втрати вартості та придатності до використання спірного майна у зв`язку із його пошкодженням внаслідок пожежі квартири згідно висновку експерта про вартість матеріального збитку, що виник що знаходиться в [ADDRESS] , від 24.03.2016 р., суд не бере до уваги, оскільки майно, зазначене у висновку не є предметом спору. Таким чином, спільно нажитим майном подружжя, що підлягає поділу є наступне майно: книжкові шафи, спальний гарнітур, шафа-купе у коридорі, шафа-купе у спальні, письмовий стіл, два килими у спальні. Позивач згідно заявлених вимог просить суд виділити йому у грошовому виразі 126900 грн. в порядку поділу майна подружжя. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо. Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі. Суд вважає, що вимога про виділення позивачу у грошовому виразі 126900 грн. є фактично вимогою про виплату компенсації частки та позивач надав свою згоду на таку виплату. При цьому, суд враховує, що згідно позовних вимог предметом спору є рухоме майно, однак, позивачем не подано жодних доказів неподільності такого майна та неможливості використання за цільовим призначенням цього майна у разі проведення поділу. З огляду на закріплені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України засади добросовісності і розумності, що спонукають суд урахувати інтереси обох співвласників, суд крім того, враховує, що зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, тими обставинами що відповідачка [PERSON] несе витрати по утриманню двох неповнолітніх дітей, не спроможна виплатити компенсацію вартості належної відповідачу частки у спільному майні у встановленій судом сумі 28135,50 грн., тому стягнення з відповідачки такої компенсації становить для відповідачки надмірний тягар. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для виплати позивачу компенсації за частку у спільному майні подружжя. В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначений висновок щодо застосування норм права висловленій у постанові Верхового Суду України від 05.07.2017 р. у справі №6-2405цс16 та в аналогічних справах № 6-4ц14 та № 6-2925цс15. Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про порушення його прав відповідачем, тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід відмовити. В силу вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed