Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та частини земельної ділянки в частині покупця недійсними та переведення прав покупця, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач по справі [PERSON] є рідним сином позивача, а відповідач [PERSON] - дружиною позивача. Також, родина позивача складається з сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . 18.05.1989 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №157 сім`ї позивача була надана 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] . В подальшому вказана квартира була приватизована і кожен із членів сім`ї позивача мав право на 1/5 частки у праві спільної сумнісної власності. У зв`язку з тим, що діти виросли і на такій площі продовжувати проживати стало важко на сімейній нараді сім`я позивача вирішили продати вищезазначену квартиру та придбати житловий будинок, в якому б кожен з них мав власну кімнату. У квітні 2014 року такий варіант був знайдений, а тому 16.04.2014 року сім`я позивача продала 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] за 495 000 грн. та за ці кошти придбали будинок по [ADDRESS] за 79 771 грн. та земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,4282 га, за 260 625 грн. Тобто, 1/5 частки вартості будинку і земельної ділянки були сплачені позивачем за кошти, отримані від відчуження його 1/5 частки квартири. Однак, в момент продажу квартири та купівлі будинку з земельною ділянкою сталась несподівана кризова тяжка ситуація у сім`ї позивача. Відразу після отримання грошових коштів від відчуження квартири відповідач [PERSON] почав вимагати, щоб договір купівлі-продажу 9/25 частки будинку і 1/2 частки земельної ділянки були оформлені лише на нього, в іншому випадку, щоб батьки та його брат із сестрою віддали йому 1/5 частки коштів від продажу квартири. А тому, щоб не залишитись без житла сім`я позивача погодилась на умови відповідача [PERSON] , а саме, що в договорі купівлі-продажу будинку покупцями буде вказано на 16/25 частки відповідач [PERSON] , а на 9/25 частки відповідач [PERSON] ; тоді як право власності по 1/2 частки земельної ділянки буде оформлено на відповідачів [PERSON] та [PERSON] . При цьому, сім`я позивача домовилась, що у 16/25 частки будинку буде проживати дружина позивача - відповідач [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] , тоді як в 9/25 частки будинку будуть проживати позивач та його син - відповідач [PERSON] . На плані будинку кімната, площею 14,8 кв.м., в яку поселився позивач, позначена 2-4, а кімната, площею 10,8 кв.м., в яку поселився відповідач [PERSON] , позначена 2-3. Позивач замурував прохід між цими кімнатами та зробив окремий вихід зі своєї кімнати до кухні 2-1 та санвузла 2-2, якими вони користувались разом. Також, позивачем та відповідачем [PERSON] було придбано на кухню холодильник за 15 000 грн. та комбіновану плиту за 6 000 грн. Проте, 08.11.2016 року відповідач [PERSON] неочіковано одрижився з [PERSON] . З того часу, відповідач [PERSON] хотів виселити з кімнати свого брата [PERSON] , а потім коли це не вдалося, то вирішив покращити свої житлові умови за рахунок позивача. Так, дружина позивача - відповідач [PERSON] та син позивача - відповідач [PERSON] декілька років проживають в Іспанії, а тому [PERSON] передав документи тещі та тестю [PERSON] та [PERSON] на частину житлового будинку та земельної ділянки, а вони 13.03.2017 року вибили двері до помешкання позивача, викинули на вулицю усі його речі, змінили замки, таким чином позбавивши позивача житла. А згодом, на підставі довіреності, виданої [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали позов до суду про виділення [PERSON] 9/25 частки будинку і 1/2 частки земельної ділянки в натурі. Позивач вважає, що вищезазначені дії відповідача [PERSON] є незаконними, несправедливими та не відповідають умовам усної домовленості між позивачем та сином [PERSON] . До того ж очевидно, що саме в 9/25 частки житлового будинку є частка позивача, яка складає 1/5 частки від загальної площі будинку, так як остання придбана за 1/5 частки коштів від продажу 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . За адресою спірного житлового будинку зареєстроване місце проживання позивача, а також останній за вказаною адресою проживав до 13.03.2017 року, тобто до моменту незаконного позбавлення його права на це житло. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку від 16.04.2014 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотіарусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №587, у частині покупців 16/25 та 9/25 частки, перевівши право покупця за цим договором на 1/5 частки житлового будинку на позивача; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2014 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №588, перевівши право покупця за цим договором на 1/5 частки земельної ділянки на позивача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.4-9, 43-44). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Покоєвич А.О. позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.105-107), а також звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин (а.с.112-113). В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Лаврова Л.І. позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.78-79). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає (а.с.121). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 18.05.1989 року №157 «Про заселення 104-квартирного житлового будинку [ADDRESS] » сім`ї відповідача [PERSON] була надана в постійне користування трьохкімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.10, 11), яка була в послідуючому приватизована на [PERSON] (власника), [PERSON] (чоловіка), [PERSON] (сина), [PERSON] (доньку), [PERSON] (сина), що підтверджується довідкою КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 14.12.2009 року №7246 (а.с.12). Відповідно до довідки приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Родіонової Н.В. від 23.04.2018 року вих.№334/02-18 16.04.2014 року за реєстровим №1456 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] [ADDRESS] , часка якої на праві спільної сумісної власності належала продавцю [PERSON] Продаж зазначеної квартири було здійснено за 495 000 грн. (а.с.15). Згідно договору купівлі-продажу будинку від 16.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №587, [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони (продавці), та [PERSON] та [PERSON] , з другої сторони (покупці), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: продавці передали у власність (продали), а покупці набули у власність (купили) належний продавцям цілий будинок, а саме: 16/25 частки житлового будинку - [PERSON] та 9/25 частки житлового будинку - [PERSON] під номером [ADDRESS] . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці за номером площею 0,0482 га, кадастровий номер якої 0510100000:01:008:0036, яка відчужується продавцями одночасно із будинком (а.с.21-22). За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 79 771 грн. Гроші продавці отримали від покупців повністю до підписання цього договору. Вказана ціна є погодженою сторонами, остаточною та будь-яким змінам чи доповненням не підлягає. Продавці стверджують, що не мають ніяких майнових претензій до покупців щодо розрахунку за проданий будинок (п.2.1. договору). Експертна оцінка будинку згідно звітів про незалежну оцінку ринкової вартості зазначеного будинку від 11.04.2014 року становить 79 771,00 грн. (п.2.2. договору). Також, варто відзначити, що зі змісту п.1.3. вищезазначеного договору вбачається, що 16/25 частки житлового будинку купується за згодою чоловіка покупця [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 16.04.2014 року за реєстром №586. Окрім того, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №588, згідно якого [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони (продавці), та [PERSON] та [PERSON] , з другої сторорни (покупці), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: продавці продали, а покупці купили в рівних частках кожний земельну ділянку площею 0,0482 га в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:008:0036, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-25). За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 260 625,00 грн. Гроші продавці отримали від покупців повністю до підписання цього договору. Вказана ціна є погодженою сторонами, остаточною та будь-яким змінам чи доповненням не підлягає. Продавці стверджують, що не мають ніяких майнових претензій до покупців щодо розрахунку за продану земельну ділянку (п.1.3. договору). Експертна оцінка земельної ділянки становить 260 625 грн. (п.1.4. договору). Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України в редакції на момент укладення оскаржених договорів). Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на вимоги статті 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що спірні договора було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально. Окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Сторони підтвердили, що дані договори укладені ними з метою створення правових наслідків і не носять характеру фіктивного чи удаваного правочину. Разом з тим, позивач в судовому засіданні наголошував, що вищезазначені оскаржувані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної діняки в частині покупця є недійсними, оскільки, на його думку, 1/5 частки як житлового будинку, так і земельної ділянки належить саме йому, тому що грошові кошти позивача, отримані від реалізації 1/5 частки квартири [ADDRESS] ним були вкладені при купівлі спірної нерухомості. А, оформлення вищезазначеного нерухомого майна на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] спричинено конфліктною ситуацією, яка виникла у родині позивача, шантажем з боку [PERSON] , а відтак дійсним покупцем як житлового будинку, так і земельної ділянки в частині 1/5 частки є саме позивач. Проте з такими твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне. Згідно із ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Як зазначалось вище, пунктом 2.1. договору купівлі-продажу будинку передбачено, що за домовленістю сторін продаж будинку вчиняється за 79 771,00 грн., які продавці отримали від покупців повністю готівкою до підписання цього договору. Тоді, як згідно п.1.3. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2014 року за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчиняється за 260 625,00 грн., які продавці отримали від покупців повністю готівкою до підписання цього договору. Окрім того, на переконання суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що грошові кошти від відчуження 1/5 частки квартири були спрямовані на придбання спірного нерухомого майна, зважаючи, що квартира сім`ї позивача була продана за 495 000 грн., тоді як житловий будинок разом із земельною ділянкою придбаний за загальну суму 340 396 грн., тобто на 154 604 грн. менше від отриманих від відчуження квартири коштів, як і не підтверджено відсутності можливості у відповідачів [PERSON] та [PERSON] придбати зазначену спірну нерухомість у відповідних частках, зважаючи на те, що останні тривалий час працювали та працюють за кордоном. Також, недоведеним є той факт, що між членами сім`ї Зелениць існували відповідні домовленості щодо порядку проживання членів сім`ї, в тому числі позивача, у спірному житловому будинку, встановлення порядку користування спірним нерухомим майном. В той час, як реєстрація місця проживання позивача у спірному житловому будинку, що підтверджується довідкою квартального комітету «Київський» від 29.01.2019 року №132 (а.с.16) не свідчить про право власності позивача у вказаному спірному майні. Також, матеріали справи не містять доказів, що відповідачем [PERSON] або іншою особою чинився фізичний чи психічний тиск на позивача, що унеможливило останнього виступити контрагентом спірних договорів. Окрім того, судом встановлено, що з приводу порушеного питання, а саме вчинення на позивача тиску, шляхом шантажу, позивач з 2014 року до правоохороних органів з відповідними заявами не звертався. Окрім того, суд звертає увагу, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 17.01.1979 року, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого міським відділом ЗАГС м. Вінниця 17.01.1979 року (а.с.17). Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, зважаючи на те, що дружиною позивача [PERSON] за час шлюбу набуто 16/25 частки спірного житлого будинку та 1/2 частки спірної земельної ділянки, вказане майно згідно ст.ст.60, 70 СК України належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя і відповідно позивач у вказаному майні має свою частку, в якій і проживає на даний час, а відтак конституційні права позивача (право на житло, право на власність) не порушено. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Що ж стосується заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Покоєвича А.О. про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз`яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки, стороною позивача в установленому законом порядку не доведено свої позовні вимоги, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, до виниклих правовідносин строк позовної давності не застосовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed