Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу частини квартири дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, вказуючи , що вони є власниками рівних часток - по 16 частини квартири [ADDRESS]. 25.09.2013 року між ними укладено усний договір купівлі - продажу 16 частини квартири [ADDRESS], між ними досягнуто всіх істотних умов договору. Позивачем передано відповідачу кошти за вищевказану частину квартири, що підтверджується розпискою від 25.09.2013 року. Після передачі коштів за частину квартири відповідачу позивач фактично вступив у володіння цією частиною квартирою. Відповідач запевнив , що протягом місяця він звернеться до нотаріуса для оформлення договору купівлі - продажу частини квартири належної відповідачу. Однак у встановлений строк відповідач не виконав своє зобов'язання, чим порушив права позивача, а саме , позбавив позивача можливості зареєструвати своє право на куплену частину вищевказаної квартири у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.220 ЦК України якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове визнання договору , але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Просив суд визнати дійсним договір купівлі - продажу частини квартири за адресою [ADDRESS], укладений 25 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився , надавши заяву від 18.11.2014 року про те, що позовні вимоги [PERSON] визнає , справу просив слухати у його відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача , дослідивши письмові матеріали справи , суд вважає, що в позовних вимогах [PERSON] має бути відмовлено, виходячи з наступних підстав. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину , визнано ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Згідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації . Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України . Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій бездіяльності органів, які здійснюють таку реєстрацію. За обставинами справи , сторони є власниками рівних часток - по 16 частини квартири [ADDRESS]. Згідно позовних вимог , 25.09.2013 року між ними укладено усний договір купівлі - продажу 16 частини квартири [ADDRESS], між ними досягнуто всіх істотних умов договору. Позивачем передано відповідачу кошти за вищевказану частину квартири, що підтверджується розпискою від 25.09.2013 року. Відповідач запевнив , що протягом місяця він звернеться до нотаріуса для оформлення договору купівлі - продажу частини квартири належної відповідачу. Однак у встановлений строк відповідач не виконав своє зобов'язання, чим порушив права позивача, а саме , позбавив позивача можливості зареєструвати своє право на куплену частину вищевказаної квартири у встановленому законом порядку. Посилання на те , що між сторонами було укладено договір купівлі - продажу частини квартири , суд оцінює критично, оскільки такий правочин підлягає обов'язковому як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації, чого здійснено не було. Такого правочину між сторонами укладено не було , а крім того , суду не надано і відповідних доказів ухилення [PERSON] від вчинення такого правочину. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню , і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справи суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. За вищевикладених обставин , правові підстави для задоволення даного позову у суду відсутні. На підставі ст..ст.11,60, 213-215, 88 ЦПК України ,

Outcome: dismissed