Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свій позов тим, що 03.12.2018р. між ним та відповідачем був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видав позивачу розписку, яка посвідчує передання [PERSON] та отримання ним в борг від [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 2300 (дві тисячі триста) доларів США з покладенням на позичальника зобов`язання повернути вказані кошти у визначений сторонами строк, а саме до 01.06.2019р. Проте відповідач борг у визначений сторонами у договорі строк не повернув, умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою не виконав. Починаючи з червня 2019 року позивач неодноразово нагадував відповідачу про необхідність повернення отриманої в борг суми грошових коштів, та постійно звертався до відповідача з усними вимогами повернути грошові кошти, що були отримані ним в позику 03.12.2018р. Проте сума основного боргу не повернута позивачу. Позивач просив стягнути на його користь з відповідача суму грошових коштів в розмірі 2.335,50 доларів США, з яких 2.300,00 доларів США - сума основного боргу, а 35,50 доларів США - 3 % річних від простроченої суми та судові витрати. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 27.01.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 грудня 2018 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 2300 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 червня 2019 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Факт укладення договору та отримання грошей підтверджується розпискою від 03.12.2018р., підписаною [PERSON] , згідно з якою останній отримав від [PERSON] гроші в сумі 2300 доларів США та зобов`язався повернути до 01.06.2019р. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. по справі №464/3790/16-ц (14-465цс18). Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми боргу в доларах США є обгрунтованою та підлягає до задоволення. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Даний висновок також міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. по справі №464/3790/16-ц (14-465цс18). Таким чином позивач правомірно заявляє вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми в доларах США. Сума 3% річних складає 35,50 доларів США (2300 дол. США х 188 днів х 3 : 100 :365). Відповідно до розрахунку сума боргу з урахуванням 3% річних складає - 2335,50 доларів США. Суд, задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн., сплачений останнім при подачі позову.

Outcome: approved