Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивує тим, що 19 квітня 2013 року померла мати позивача [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом на земельні ділянки, які розташовані на території Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області площею 2,13 га та площею 2,20 га та які належали [PERSON] на підставі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії ІІ-ОД № 061873 та серії ІІ-ОД № 061932. 04 березня 2011 року [PERSON] залишила заповіт. При зверненні до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, позивачу було відмовлено у звязку з тим, що спадкодавець заповіла державні акти, а не майно, зокрема земельні ділянки. Враховуючи викладене, позивач просив в судовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа заповіту від 04.03.2013 року яким [PERSON] заповіла йому державні акти на право приватної власності на земельні ділянки серії ІІ-ОД № 061873 та серії ІІ-ОД № 061932, заповіту від 04.03.2013 року яким [PERSON] заповіла [PERSON] земельні ділянки площею 2,13 га та 2,20 га, належних спадкодавцеві на підставі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії ІІ-ОД № 061873 та серії ІІ-ОД № 061932 відповідно та визнати за ним право власності на вищевказані земельні ділянки. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в особі голови Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області [PERSON] в судове засідання не зявився. На адресу суду від нього надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають зі спадкового права, тому необхідно керуватися нормами Книги шостої ЦК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» на підставі п. 6 ст. 273 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв'язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв'язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Тобто, судом можуть бути розглянуті вимоги щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі, а не іншому документу, отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позовна вимога про визнання права власності на зазначені земельні ділянки є похідною від первісної про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а тому задоволенню також не підлягає. Окрім того, як вбачається з копії заповіту, спадкодавцем є «Кушнір Єлизовета Михайлівна», а в Свідоцтві про смерть вказана особа на імя «Кушнір Єлизавета Михайлівна» (а.с. 11, 12). Таким чином, підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а отже в їх задоволенні слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed