Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 02 травня 2019 року, в якій просить суд: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з казначейського рахунку на його користь 14\~383 грн. 42 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на повернення витрат та 3\~000\~000 грн. моральної шкоди, завданої органами державної влади. В обґрунтування пред`явлених вимог зазначив, що з 1999 року по 2006 рік він проходив військову службу у Збройних силах України у військовій частині [NUMBER] , а 12 липня 2006 року був звільнений та виключений зі списків особового складу із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України. Крім того, після звільнення військова частина повинна була видати йому речове майно в натуральному вигляді на суму 1200 грн. 79 коп. Оскільки ані житла, ані речового майна протягом трьох років після звільнення йому надано не було, військовий прокурор Криворізького районного гарнізону звернувся до суду в його інтересах з відповідним позовом та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року №2-1563/2006 на його користь стягнуто з військової частини [NUMBER] речове майно в натуральному вигляді на суму 1200 грн. 79 коп. Отримавши виконавчий лист, він пред`явив його до примусового виконання до Центрально-Міського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, де постановою від 26 жовтня 2006 року відкрито виконавче провадження. При цьому, рішення суду було виконано лише 13 серпня 2009 року, після численних скарг та звернень позивача, на які він був вимушений витрачати власні кошти (зокрема, на написання звернень до різних інстанцій, оплату проїзду, витратних матеріалів, тощо). З часу його звільнення з військової служби він неодноразово звертався до Житлової комісії військової частини [NUMBER] та інших інстанцій, у тому числі й до Міністерства оборони України, щодо отримання житла, у зв`язку з чим вимушений був витрачати кошти на проїзд та виготовлення необхідних довідок, друкарські, поліграфічні послуги, канцелярію, сплату різного роду державних мит, судового збору. 17 серпня 2009 року він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним порушення Житловою комісією військової частини [NUMBER] та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони України строку забезпечення його житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби, як це передбачено п.8 ч.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України». При цьому, для зазначених звернень він був змушений придбати ноутбук, принтер, картридж та підключитися до мережі Інтернет, що теж потягло за собою певні матеріальні затрати. Під час розгляду його позовної заяви Дніпропетровським окружним адміністративним судом він неодноразово витрачав власні кошти на проїзд до м. Дніпропетровська та навіть надавав власні кошти для направлення йому поштою постанови суду від 16 лютого 2010 року, однак отримав її лише 07 вересня 2010 року. Зазначеною постановою пред`явлений ним позов було задоволено: визнано протиправним порушення Житловою комісією військової частини [NUMBER] та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони України строку забезпечення його житлом. В ході виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2010 року позивач неодноразово направляв звернення до різних інстанцій, на що витрачав власні кошти, а 05 листопада 2010 року звернувся до суду із позовом щодо зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України придбати йому із сім`єю квартиру. Протягом тривалого часу суди відмовляли йому у відкритті провадження та лише після апеляційного оскарження, Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської відкрив провадження у справі за його позовом та 28 березня 2012 року ухвалив рішення про зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України надати або придбати для позивача із сім`єю квартиру або інше житло в місті Кривому Розі, яке відповідатиме санітарним нормам з урахуванням встановлених законом норм жилої площі, та про зобов`язання Житлової комісії військової частини [NUMBER] в межах її повноважень погодити рішення Криворізької квартирно-експлуатаційної частин району Міністерства оборони України для надання житла. Зазначене рішення суду протягом тривалого часу не виконувалося, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався із відповідним заявами та скаргами до різних інстанції, у тому числі до Центрально-Міського відділу ДВС, прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, Міністерства оборони України, Криворізької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та до Генеральної прокуратури України щодо надання інформації про причини невиконання рішення, притягнення до відповідальності винних осіб Криворізької КЕЧР. Через нервове навантаження, тісні умови проживання позивач неодноразово перебував на амбулаторному лікуванні щодо гострого респіраторного захворювання, гострого трахеїту. \~ \~ \~ \~У серпні 2013 року в телефонному режимі від паспортиста Військової частини [NUMBER] позивач дізнався, що йому розподілене житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , а квартирна справа направлена до виконкому, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до різних інстанцій щодо отримання інформації про те, чи введений в експлуатацію будинок №43а\~у військовому містечку - [NUMBER] у місті Кривому Розі та чи придатна для проживання квартира [ADDRESS] , яка розташовано у ньому. На ці звернення та на особисту явку до зазначених державних органів позивач витрачав власні кошти та час, а у період з 24 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року через нервове навантаження та погані умови проживання перебував на амбулаторному лікуванні у КУ ЦП МСД №4 м. Кривого Рогу із діагнозом: гострий бронхіт. \~ \~ \~ \~У грудні 2013 року позивач звернувся із запитами про надання публічної інформації до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради та отримав відповідь, що за клопотанням Криворізької КЕЧ району Міністерства оборони України направлені особові справи та прийняті рішення про оформлення і видачу ордерів на жилі приміщення у будинку [ADDRESS] , та оформлено 48 ордерів. Із відповідей на його звернення стало відомо, що вказаний будинок недобудований, підрядники розшукуються міліцією, після повернення коштів підрядником ТОВ «Зиск-Плюс» будівництво буде поновлено. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення позивача [PERSON] житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України; зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України. \~ \~ \~ \~22 листопада 2013 року позивач направив до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позов про скасування протоколу засідання житлової комісії [NUMBER] від 17 жовтня 2013 року №16 щодо зняття його разом з сім`єю з черги на поліпшення житлових умов, із вимогою про зобов`язання поновити його на черзі з причини не забезпечення житлом. З приводу протиправного зняття його з сім`єю з черги він також направляв скарги, звернення до різних інстанцій, у тому числі Криворізької прокуратури у воєнній сфері. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року пред`явлений ним позов задоволено: визнано протиправними дії житлової комісії ВЧ [NUMBER] щодо зняття позивача з сім`єю з квартирного обліку, скасовано протокол засідання житлової комісії №16 від 17 жовтня 2013 року, зобов`язано житлову комісію поновити його разом з сім`єю на квартирному обліку в черзі на поліпшення житлових умов під номер, під яким він перебував до зняття з обліку 17 жовтня 2013 року; визнано бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення позивача житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби. 10 лютого 2014 року позивач пред`явив до ДВС виконавчий лист для примусового виконання рішення, яке тривалий час залишалось не виконаним. 24 липня 2014 року Дніпровський апеляційний адміністративний суд рішення суду залишив без змін, чим в черговий раз підтвердив протиправність дій житлової комісії військової частини. У лютому 2014 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини у зв`язку з порушенням Україною ст.13 Конвенції щодо права особи на ефективний судовий захист та ст.1 Першого Протоколу Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном. Заява прийнята під номером досьє №20102/14 та перебуває на розгляді. У червні 2016 року секретар житлової комісії ВЧ [NUMBER] запропонував позивачеві двохкімнатну квартиру у житловому кооперативі « [ADDRESS] . Позивач надав згоду на отримання цього житла, однак кінцево це житло розподілили військовослужбовцям м. Києві, а він в черговий раз залишився без житла. З приводу невиконання рішень судів та порушення вже захищеного судом права на житло з 2010 року, позивач неодноразово звертався до усіх можливих інстанцій, органів державної влади, однак отримував формальні відписки. Лише у серпні 2018 року він отримав повідомлення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з дотримання соціальних та економічних прав про те, що за результатами його скарг вжито заходів реагування та поновлено його права шляхом списання в безспірному порядку з рахунку Міністерства оборони України коштів в сумі 321\~933 грн. 69 коп. На підставі вищенаведеного позивач вважає, що Держава повинна йому відшкодувати шкоду, заподіяну ненаданням житла згідно\~всіх судових рішень, які з 2010 року залишались невиконаними. Відтак позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну та матеріальну шкоду, завдану неправомірними\~рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, у порядку ст.ст.1166, 1173 ЦК України, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 06 травня 2019 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження та призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження (а.с.50). \~ \~ \~ \~Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача Міністерства оборони України Вологжаніна О.Д. подала відзив на позов (а.с.71-74), в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свою позицію обґрунтовує наступним: 1) позивачем не надано доказів моральних страждань, в той час як спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах не є матеріально-правовою презумпцією та має доводитись як факт спричинення шкоди, так і її розмір; 2) позивачем не доведено факт дій чи бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення йому моральної шкоди. Представник зауважила, що позивач дійсно має право на забезпечення житлом відповідно до п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей». У зв`язку з відсутністю фінансування держава не мала можливості виконати вказану норму, 28 грудня 2007 року Законом України №107-6 внесено зміни, які не суперечать ЖК України в частині строків забезпечення житлом. Так, позивач отримав житло та компенсацію: відповідно до ордеру від 30 вересня 2013 року він отримав житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . При отриманні житла позивач та його дружина надали до житлової комісії ВЧ [NUMBER] заяву про надання згоди на отримання житла меншого розміру. [PERSON] отримав житло, але залишався в черзі, оскільки надане житло не відповідало необхідному розміру на сім`ю з 3-х осіб. Про факт народження сина [INFO] позивач не повідомив. Таким чином, вважають, що вини Міністерства оборони України та житлової комісії ВЧ [NUMBER] в незабезпеченні позивача житлом немає. \~ \~ \~ \~30 липня 2019 року позивач подав відповідь на відзив (а.с.81-84). \~ \~ \~ \~Присутній в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позові. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Міністерства оборони України Вологжаніна О.Д. заперечувала проти задоволення позову, підтримавши позицію, викладену у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Державної казначейської служби України Янчук І.С. заперечував щодо задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими. \~ \~ \~ \~Правом на участь в судовому засіданні третя особа Уповноважений Верховної Ради України з прав людини не скористалася, подавши заяву про розгляд справи без її участі (а.с.56-57). Зазначила, що станом на 28 травня 2019 року [PERSON] особисто чи через своїх представників до Уповноваженого, його представників та Секретаріату з повідомленням про порушення прав, які є предметом позову, не звертався. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року, постановленою на місці, підготовче провадження закрито з призначенням справи до судового розгляду (а.с.85, п.15 журналу с/з). Суд, заслухавши позивача [PERSON] , пояснення представників відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість заявлених позовних вимог та доводів, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 1999 року по 2006 рік [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України. З 10 серпня 2004 року рішенням Житлової комісії ВЧ [NUMBER] м. Кривий Ріг Міністерства оборони України його зараховано на квартирний облік щодо поліпшення житлових умов у м. Кривому Розі. 22 травня 2006 року згідно з наказом начальника Генерального штабу позивача звільнено з військової частини у запас за п.63 п.п. «г» - у зв`язку зі скороченням штату із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України. У зв`язку з незабезпеченням [PERSON] житлом протягом встановленого законом строку, ігноруванням його неодноразових звернень з цього приводу, останній звернувся за захистом своїх житлових прав до суду. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2010 року (а.с.24-25), визнано протиправним порушення житловою комісією ВЧ [NUMBER] та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району строку забезпечення [PERSON] житлом протягом 3-х років після звільнення з військової служби згідно з п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України». Вказаним судом рішенням вставлено, що відповідачі житлова комісія ВЧ [NUMBER] та Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України впродовж трьох років після звільнення позивача з військової служби не вжили заходів, проявили бездіяльність та не забезпечили його житлом. Окремо судом акцентовано увагу, що систематичний контроль за умовами проживання громадян претендентів на одержання житлової площі з житлового фонду Міністерства оборони України є управлінським обов`язком саме житлової комісії ВЧ [NUMBER] . Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2012 року, яке набрало чинності 09 квітня 2012 року (а.с.26) зобов`язано Криворізьку квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України надати або придбати для [PERSON] із сім`єю квартиру або інше житло в м. Кривому Розі, яке відповідає санітарним нормам з урахуванням встановлених законом норм житлової площі; зобов`язано житловому комісію ВЧ [NUMBER] в межах її повноважень погодити рішення Криворізької квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України про надання або придбання для [PERSON] із сім`єю квартири або іншого житла у м. Кривому Розі. З приводу невиконання судового рішення та незабезпечення позивача житлом він звертався до правоохоронних органів із заявами по порушення кримінальної справи відносно посадових осіб Криворізької квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України (а.с.27, 28). Так, рішенням виконавчого комітету Центрально-Міського району м. Кривого Рогу від 18 січня 2012 року №28 прийнято рішення стосовно оформлення і видачі ордеру на житло позивачу за адресою: [ADDRESS] . Але видати ордер на це житло виконавчий комітет не мав змоги, так як підрядною організацією не були виконані роботи з реконструкції будівлі. З вказаних причин Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району не мала можливості прийняти в експлуатацію вищезазначений об`єкт, а військовослужбовці не могли отримати ордери. На виконання вищевказаного рішення суду засіданням Житлової комісії військової частини [NUMBER] був винесений протокол №1 від 04 лютого 2013 року про перерозподіл позивачу із родиною постійного житла за адресою: [ADDRESS] . Начальником Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району 20 червня 2013 року за вих. №823 до Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради був направлений список розподілу постійної житлової площі та оригінал облікової справи щодо позивача за адресою: [ADDRESS] . Фактично житлом позивача забезпечено не було. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року №804/12013/13-а, яка набрала законної сили 02 січня 2014 року (а.с.29), визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення [PERSON] житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України»; зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом [PERSON] за рахунок коштів з Державного бюджету України. В рамках розгляду справи адміністративним судом встановлено, що Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району в межах своїх повноважень зробила всі можливі дії щодо забезпечення житлом позивача, а саме здійснила розподіл вивільненого житла та підготувала документи на оформлення ордеру на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , однак в той же час суд прийшов до висновку про протиправну бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення [PERSON] житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України». З огляду на неможливість виконання судового рішення без відповідної зміни, за заявою [PERSON] ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року (залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року) змінено спосіб і порядок виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року в адміністративній справі №804/12013/13-а наступним чином: стягнуто з Міністерства оборони України на користь [PERSON] грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення для поліпшення житлових умов в сумі 321 933, 69 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 02 вересня 2015 року № 728 (а.с.34-38). Позаяк, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року №804/16053/13-а (а.с.30-31), яка набрала законної сили 24 липня 2014 року (ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2014 року залишено без змін, а.с.32), визнано протиправними дії житлової комісії військової частини [NUMBER] щодо зняття [PERSON] із сім`єю з квартирного обліку; скасовано протокол засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] № 16 від 17 жовтня 2013 року щодо зняття [PERSON] із сім`єю з черги на поліпшення житлових умов у військовій частині [NUMBER] ; зобов`язано житлову комісію військової частини [NUMBER] поновити [PERSON] із сім`єю в черзі на поліпшення житлових умов у військовій частині [NUMBER] під номером, під яким [PERSON] перебував до зняття з обліку 17 жовтня 2013 року; визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не забезпечення [PERSON] житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби (п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей»). У рамках розгляду тієї справи судом встановлено, що [PERSON] фактично житло не одержав, ордер не був використаний позивачем через фактичну відсутність вказаного в ньому житла, договір найму з ним не укладений, поліпшення житлових умов, внаслідок чого зникла б потреба в наданні житла, не відбулось, що розцінено як свідчення протиправності дій і рішення Житлової комісії Військової частини [NUMBER] щодо зняття [PERSON] з сім`єю з черги на поліпшення житлових умов. 24 лютого 2014 року позивач направив до Європейського суду з прав людини заяву про порушення Україною ст.1 Першого протоколу до Конвенції, п.1 ст.6 § 1, ст.13 та ст.34 Конвенції та про відшкодування та виплату йому Україною майнової шкоди або зобов`язання України надати житло, згідно з рішенням суду України, досьє № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine). Результатом розгляду заяви позивача в Європейському суді з прав людини стало те, що 12 жовтня 2017 року Велика Палата Європейського суду з прав людини вирішила приєднати заяву позивача № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine) до справи Бурмич та інші проти України (№46852/13 та ін.), відповідно до правила 42 §1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1. Адже Судом також було вирішено вилучити усі об`єднані заяви з реєстру справ, згідно зі ст. 37 § 1 (с) Конвенції та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого їх опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04 15.10.2009 року). На підтвердження заявлених тверджень позивач надав суду копію повідомлення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року (а.с.33). Таким чином, на даний час заява позивача розглянута Європейським судом з прав людини 12 жовтня 2017 року та наразі перебуває у Комітеті Міністрів Ради Європи для нагляду за його виконанням разом з іншими подібними рішеннями, про що зазначалось вище. Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог п.п.8,9 ч.2\~ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до\~статті 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку. Відповідно до\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналогічні роз`яснення містяться у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~(далі - Закон) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому\~законом\~порядку. Положеннями\~статті 11 вказаного Закону\~встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень\~статті 1173 ЦК України. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, наявності у цивільному праві презумпції завдавача шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі відсутність своєї вини у завданні шкоди не довели. Відповідно до частини четвертої\~статті 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційним судовим рішенням встановлена протиправність дій і вина відповідча щодо незабезпечення [PERSON] житлом за рахунок коштів Державного бюджет України, чим [PERSON] завдано моральної шкоди, яку він довів, як і причинно-наслідковий зв`язок. Крім того, предметом і підставою позову є зокрема завдання моральної шкоди неправомірними і винними діями, пов`язаними із незаконним зняттям з квартирного обліку, не забезпечення його житлом тривалий час, що доведено преюдиційними рішеннями суду.\~\~\~\~\~\~ Таким чином,\~внаслідок незаконних дій, вчинених відповідачами, [PERSON] зазнав моральних страждань, що призвело до порушення звичайного, нормального способу його життя, останній зазнав душевних страждань, у зв`язку із тривалим не отриманням житла, відстоювання свої порушених прав протягом тривалого часу. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідних для відновлення своїх прав, та враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, тривалість немайнових втрат, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування моральної шкоди 100\~000 грн. 00 коп. Саме вказаний розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд вважає таким, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Статтею 25 БК України\~установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на Міністерство оборони України як уповноважений орган держави, суд лише зобов`язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку. Стосовно вимоги [PERSON] про стягнення витрат у сумі 14383,42 грн. понесені ним за тривалий час звернень до різних інстанцій, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в підтвердження вказаних, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі\~ст.141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial