Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 листопада 2015 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої входять домогосподарства №79 по вул. Сагайдачного в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області та №21 по вул. Крупської в с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області. Посилається на те, що він є спадкоємцем четвертої черги, так як постійно проживав з [PERSON], однією сімєю більше пяти років. Однак, оформити спадкові права він не може через відсутність правовстановлюючого документа. Просить суд встановити факт його проживання із спадкодавцем [PERSON] однією сімєю в господарстві № 79 по вул. П.Сагайдачного в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області з жовтня 2010 року по 17 листопада 2015 року та визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, в своїх поясненнях підтвердили обставини, що викладені в позові та просили суд позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та її представник [PERSON], а також відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В судове засідання представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] сільських рад Глибоцького району Чернівецької області не зявилися, однак, звернулися до суду із заявами, просила суд справу розглянути за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 листопада 2015 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої входять домогосподарства №79 по вул. Сагайдачного в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області та №21 по вул. Крупської в с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області. 27 листопада 2015 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] заведено спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] на підставі заяв [PERSON] та [PERSON] (племінників) про прийняття спадщини. 02 грудня 2016 року до нотаріуса надійшла заява про прийняття спадщини від [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса, на користь [PERSON] 17 листопада 2016 року позивач [PERSON] також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги, тобто, як спадкоємець, який проживав із спадкодавцем однією сімєю не менше, ніж пять років до дня відкриття спадщини. Разом із тим, в судовому засіданні не було доведено факту проживання позивача із спадкодавцем однією сімєю не менше, ніж пять років до дня відкриття спадщини. Так, за ч. 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Тобто, Цивільним кодексом України встановлена черговість, в порядку якої спадкоємці закликаються до спадщини. Перша-третя черга спадкоємців - це спадкоємці-родичі при відсутності таких свідоцтв, рішеннями суду про встановлення факту родинних відносин. Четверта черга спадкоємців містить в собі невизначене коло осіб, і цією статтею не ставиться право на спадкування в залежність від кровної спорідненості спадкодавця із спадкоємцем. Право на спадкування має особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю. Оскільки будь-яких формальних, юридично-визначених документів для визначення кола таких осіб законом не передбачено, довести факти проживання однією сім'єю із спадкодавцем спадкоємець може лише у судовому порядку. І лише на підставі рішення суду, яким буде встановлений такий факт, певна особа може претендувати на те, щоб бути визнаною спадкоємцем четвертої черги. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Разом із тим, позивачем не було доведено, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю. Як встановлено в судовому засіданні спадкодавець [PERSON] проживала одна. Зокрема, як вбачається із довідки, виданої [PERSON] сільською радою № 2836 від 24 листопада 2015 року, остання проживала без реєстрації в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області з 01.12.2004 року по день її смерті, тобто по 17.11.2015 року одна, ніхто крім неї не був зареєстрований та не проживав. Встановлено, що позивач [PERSON] є сусідом покійної, який проживав навпроти її господарства. Також встановлено, що він як сусід допомагав пристарілій [PERSON] поратися по господарству, обробляти город, приносив приготовану його дружиною їжу. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили, зокрема, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак, виходячи із встановлених обставин справи, суд вважає, що такі відносини позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] не складали сім'ї. Оскільки, виходячи зі змісту 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом. Разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] має свою сім'ю, до складу якої входить його дружина та двоє дітей: шести років та півтора року. На вказані обставини посилався сам позивач в судовому засіданні. Тому суд вважає, що позивач не міг проживати в своїй сім'ї, де народилася в цей період маленька дитина та іншою сім'єю в іншому господарстві зі спадкодавцем [PERSON] Крім того, в судовому засіданні сам позивач посилався, що він почав залишатися ночувати у [PERSON] після смерті її чоловіка, так як вона боялася сама спати вдома. Разом із тим, встановлено, і це визнається сторонами процесу, що чоловік [PERSON] помер у грудні 2010 року, а [PERSON] померла 17 листопада 2016 року, тобто, вказаний період становить менше, ніж пять років. Зважаючи на вищевикладене, зокрема, що в судовому засіданні не було підтверджено факту проживання позивача із спадкодавцем не менше, ніж пять років до часу відкриття спадщини, тому і вимоги про визнання права власності на спадкове майно також є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути документально підтверджені витрати понесені нею на правову допомогу. Так, відповідно до пункту 2 частини 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, і такі витрати відносяться до судових витрат, які підлягають розподілу судом між сторонами відповідно до статті 88 ЦПК України. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до статті 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. З договору про надання правової допомоги від 08 вересня 2016 року вбачається, що відповідачу [PERSON] здійснював надання правової допомоги адвокат [PERSON] Згідно умов додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги сторони погодили, що клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 2900 грн. З розрахунку №1 суми гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги [PERSON] від 07 грудня 2016 року вбачається, що адвокатом [PERSON] було надано наступну правову допомогу: - вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, надання правової інформації, консультацій та роз'яснень з правових питань стосовно спірних правовідносин; - підготовка апеляційної скарги на судове рішення окремого провадження та заперечень по даній справі. На вказані дії адвокат витратив 5 годин часу, а тому розмір витрат [PERSON] за надану йому правову допомогу адвокатом [PERSON] складає 2900 гривень. Згідно звіту про виконані роботи №1 від 07 грудня 2016 року адвокат повністю надав, а клієнт прийняв послуги у вигляді правової допомоги передбачені додатковою угодою №1. З квитанції №22/2016 від 07 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] 2 900 гривень за надану йому правову допомогу. Разом із тим, суд вважає, що із позивача на користь відповідача [PERSON] слід стягнути 1885 гривень в якості відшкодування понесених витрат на правову допомоги, так як підготовка апеляційної скарги на рішення окремого провадження здійснювалася в іншому провадженні по іншій справі. На підставі викладеного, ст. ст. 1216-1223, 1258-1267, 1268 ЦК України,

Outcome: approved