Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути безпідставно набуті грошові кошти, проценти за користування ними та індексу інфляції, а також моральну шкоду. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що він на підставі цивільно-правового договору від 05.11.2012р. з [PERSON] перерахував [PERSON] через відділення Горлівської філії Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти, а саме: 07.11.2012 - 35000,00грн. (надалі - Перші грошові кошти); 09.11.2012 - 5500,00грн. (надалі - Другі грошові кошти); 22.03.2013 -10050,00грн. + 40298,50грн (надалі -Треті грошові кошти). В подальшому, [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] (третя особа), звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів за договором та моральної шкоди. Постановою Донецького апеляційного суду від 25 березня 2020 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , до [PERSON] - відмовлено у повному обсязі. В судовому рішенні факт наявності цивільно-правових відносин між [PERSON] та [PERSON] спростовано. Проте, цим же судовим рішенням чітко встановлено, що [PERSON] безпідставно набув отримані Перші, Другі та Треті грошові кошти і ці обставини підтверджуються банківськими транзакціями, його свідченнями та свідченнями відповідача [PERSON] . Після отримання коштів від нього [PERSON] зник, за місцем реєстрації не проживав, номер телефону змінив. Зазначає, що [PERSON] мав від нього нотаріальну довіреність від 18.12.2012р. на право представляти його інтереси в правоохоронних органах і це було тільки наміром на дії. На підставі цієї довіреності будь-яких дій відповідачем не здійснювалося. За цією довіреністю ніяких робіт, послуг, завдань, будь-чого іншого відповідач для нього не виконував. Подарунку на його користь він не робив. Будь-яких договорів, актів приймання-передачі про виконані роботи, послуги тощо, за щоб він міг отримати від нього Перші, Другі та Треті грошові кошти - між ним (позивачем) та відповідачем не було. Відтак вважає, що надана ним довіреність, на яку посилається відповідач, не має жодного відношення до отримання ним безпідставно набутих від нього Перших, Других та Третіх грошових коштів. Тому вважає, що це є безпідставно набутим майном відповідачем. Посилаючись на те, що [PERSON] набув та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав [PERSON] просить суд на підставі ст.\~1212\~ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 90 848,50 грн., 3 % річних за користування безпідставно набутими коштами у сумі 21 654,80 грн. та втрати інфляції у сумі 176\~084, 99 грн. Також зазначає, що йому спричинена і моральна шкода, оскільки його ввели в оману. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 24.02.2021 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.03.2021 року, яке було відкладено на 08.04.2021 року у зв`язку із неявкою відповідача; 08.04.2021 року підготовче засідання відкладено у зв`язку із повторною неявкою відповідача на 21.04.2021р.; а 21.04.2021р. розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача та його представника для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та підготовки відзиву на позовну заяву на 09.06.2021р. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 05.04.2021року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. 30.04.2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в позовній заяві вказано третю особу [PERSON] проте жодним чином не вказано, які інтереси [PERSON] має до спірних коштів, більше того, ні суду, ні відповідачу не роз`яснено, чи третя особа заявлена в порядку ст. 52 чи 53 ЦПК України тобто чи заявляє самостійні вимоги чи не заявляє. Також зазначив, що 25 березня 2020 року Донецьким апеляційним судом винесено постанову по справі № 236/3408/17 за позовом [PERSON] до нього ( [PERSON] ) про стягнення коштів. Предметом спору слугували ті ж самі кошти, що і вданій справі, а саме доказами були подані чотири аналогічні квитанції, що і в даній справі: квитанції № 3, № 4, № 1 та заявка на переказ готівки. Під час розгляду справи № 236/3408/17 Донецьким апеляційним судом позивач [PERSON] заявив аналогічні вимоги по стягнення коштів із [PERSON] на загальну суму 294\~864,46 грн. Вимоги мотивував тим, що кошти належали [PERSON] , а на рахунки [PERSON] їх, нібито за дорученням, зарахував [PERSON] . У справі № 236/3408/17 свідок [PERSON] показав у суді, що кошти згідно квитанцій № 3, № 4, № 1 та заявки на переказ готівки перераховував [PERSON] він, проте повідомив, що гроші йому не належать. В даній справі вже позивач [PERSON] вказує, що кошти, які нібито він перерахував йому ( [PERSON] ) згідно доданих квитанцій № 3, № 4, № 1 та заявки на переказ готівки, стали належати йому ( [PERSON] ). Більше того, відповідач зазначає, що ще Донецьким апеляційним судом встановлено, що кошти вказані в квитанціях № 3 та № 4 - це особисті кошти [PERSON] . Тому, в таких діях [PERSON] він вбачає ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Також зазначає, що між ним та позивачем протягом 2012-2013 років склалися договірні відносини, згідно з якими [PERSON] протягом 2012-2013 років виконував доручення [PERSON] , а саме приїжджав в м. Горлівка Донецької області приблизно п`ять разів, звідки їздив в м. Київ, де проживав та виконував доручення [PERSON] . Також вказує на те, що [INFO] в м. Горлівка Донецької області [PERSON] було складено на [PERSON] нотаріальну довіреність для його представництва в усіх судових інстанціях України, недержавних та державних органах усіх видів з наданими повноваженнями. Щодо предмету домовленості відповідач зазначив, що він попередньо домовився, що буде представляти інтереси [PERSON] в м. Києві, тому він регулярно приїздив для отримання особистих вказівок до [PERSON] в Донецьку область, так як [PERSON] особисто не хотів їздити в м. Київ. [PERSON] , в свою чергу, зобов`язувався оплачувати йому вартість поїздок, харчування та проживання, зокрема і в м. Києві. Крім того, [PERSON] зобов`язався оплатити йому винагороду за його роботу. Щодо квитанцій, які були подані [PERSON] як доказ того, що ним було переказано йому грошові кошти, то відповідач зазначив, що дана інформація не відповідає дійсності в повному обсязі виходячи з наступного: в листопаді 2012 року він перебував у справах, що не стосувались справ [PERSON] в м. Горлівка Донецької області. Особисто він, а не [PERSON] , який в цей час не мав відношення до нього, 07 листопада 2012 року та 09 листопада 2012 року, вніс на свій рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» натупні грошові кошти: 34653,47 грн. та 5445,54 грн. Таким чином зазначає, що дві з чотирьох квитанцій, поданих позивачем до справи, відношення до коштів позивача не мають жодним чином ніякого і як доказ додає копію виписок з AT КБ «Приватбанк» по даних банківських операціях. Щодо інших двох квитанцій доданих позивачем на суми 40298 грн. та 10050,50 грн. то підтверджує, що ці кошти дійсно були переведені [PERSON] йому, як оплату його витрат, які він мав при представництві інтересів [PERSON] , а саме це кошти витрачені на поїздки до м. Горлівка Донецької області та в м. Києві на харчування та проживання. Ці кошти [PERSON] були йому сплачені не як винагорода, а як кошти, які витрачені на супутні витрати. Крім того, звертає увагу суду, що в подальшому [PERSON] не виконав свої зобов`язання стосовно домовленостей між ними. На підставі наведеного, у позові просить відмовити. Окрім цього, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, у якій просив у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. 11.05.2021року позивач через електронну пошту подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідач [PERSON] не міг особисто внести кошти, вказані в квитанціях №3 і №4 на свій рахунок, оскільки кошти, які надійшли на картковий рахунок [PERSON] були перераховані з Горлівської філії Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з відділу по обслуговуванню VIP клієнтів, де [PERSON] ніколи не був клієнтом. Щоб бути VIP-клієнтом треба мати депозит не менш як на 200 тис. грн. Тому позивач вважає, що він не міг обслуговуватися у відділенні по обслуговуваню VIP-клієнтів Горлівської філії. Переказ його ( [PERSON] ) власних коштів на картковий рахунок [PERSON] по квитанціях №3 та №4 здійснила співробітник-операціоніст відділу по обслуговуванню VІP-клієнтів Горлівської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , її прізвище та ініціали вказані на печатках, які містяться на квитанціях №3 та №4. Зазначив, що оригінали квитанції №3 та №4 зберігаються у нього тому, що його власні кошти були перераховані на картковий рахунок [PERSON] (квитанції №3, 4). Якщо [PERSON] свої кошти перераховував на свій картковий рахунок, то оригінали квитанцій №3 та №4 були б у нього. Квитанції видаються платнику, а платником був він - [PERSON] . Також зазначив, що [PERSON] ніколи не був на прийомі у міністра МВС, ні у начальника слідчого управління МВС України, оскільки він сам ходив на прийоми; скарги були написані юристом і ним особисто підписані. Після прийомів, зареєстровані заяви та скарги він (позивач) віддавав [PERSON] 11.05.2021року третя особа через електронну пошту подав письмові пояснення, у яких підтримав позовні вимоги позивача та просив позов задовольнити. Судом 09.06.2021 року винесено ухвалу підготовчого судового засідання, якою підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 06.07.2021 року. В судовому засіданні 06.07.2021року позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Також зазначив, що на виконання цивільно-правового договору від 05.11.2012року, укладеного між ним та [PERSON] , він у листопаді перерахував кошти на рахунок [PERSON] , що сказав позивачу [PERSON] зробити [PERSON] . На той час з [PERSON] він (позивач) знайомий не був, а познайомився з ним у грудні 2012 року і тоді він надав [PERSON] довіреність на представництво його інтересів в правоохоронних органах. Однак зазначив, що [PERSON] цю довіреність не використовував, оскільки його інтереси [PERSON] ніде не представляв. Також зазначив, що послуги, які мав надавати [PERSON] на підставі виданої ним довіреності мали бути безкоштовними. Інших договорів з [PERSON] він не укладав. Крім того вказав, що це є його особисті кошти, які він безпідставно перерахував [PERSON] . Також повідомив, що дізнався про порушення своїх прав, після постановлення рішення Донецьким апеляційним судом. До цього він з такими позовними вимогами до суду не звертався. Також у судовому засіданні відповідач та його представник позов заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач пояснив, що на підставі наданої [PERSON] довіреності від 18.12.2012 року він представляв інтереси [PERSON] в правоохоронних органах, на підтвердження чого надав ряд скарг та заяв (оригінал) від імені [PERSON] , які ним передавалися у правоохоронні органи. Крім того зазначив, що за надані ним юридичні послуги [PERSON] він мав отримати від останнього певну оплату. Також зазначив, що оригінали квитанцій знаходяться у [PERSON] , оскільки він передав їх разом із деякими документами. Крім цього, в даному судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] та оголошено перерву до 04.08.2021р. 04.08.2021р. в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] та оголошено перерву до 16.09.2021р. 16.09.2021р. були досліджені письмові докази, надані сторонами та за клопотанням представника відповідача про надання часу для підготовки до судових дебатів було оголошено перерву до 11.10.2021р. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, а також показання свідків, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 05.11.2012 року між [PERSON] (Сторона-1) та [PERSON] (Сторона-2) був укладений\~ цивільно-правовий договір про надання послуг щодо перерахунку грошових коштів з рахунків Сторони-1 по реквізитам, вказаним Стороною-2, не більше 100\~000,00 тисяч гривень зі свого рахунку. Відповідно до п.2 вказаного договору Сторона-2 зобов`язується відрахувати 2% річних від непогашеної суми грошових коштів. Строк дії договору 12 років (а. с. 10). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] помер, а його правонаступником являється [PERSON] (третя особа), який нібито являється його сином. Проте доказів родинних відносин, а також того, що останній дійсно являється правонаступником померлого суду надано не було. Відповідно до копій\~\~квитанції № 4 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.11.2012 року\~\~та квитанція № 3 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.11.2012 року (т.1, а. с.11), а також виписок про надходженнях по картці/рахунку [NUMBER] за період 07.11.2012-07.11.2012 року та за період з 09.11.2012 року по 09.11.2012 року\~\~(т.1, а. с. 233,234) на зазначений рахунок, який відкритий на ім`я [PERSON] ,\~ здійснювалось надходження коштів\~\~у розмірі 34 653,47 грн.\~та 5 445,54 грн. відповідно. Платником зазначено [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до копії заяви на переказ готівки № D0322G45TS через філію «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» та копії квитанції №1 від 22.03.2013 року\~\~ [PERSON] перерахував\~\~ отримувачу: [PERSON] \~ кошти у розмірі 40 298,50 грн. та 10 000,00 грн. відповідно (т.1, а. с. 11). Із довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області 18 грудня 2012 року та зареєстрованої в реєстрі №4824 вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] на представництво його інтересів у відносинах із третіми особами, ведення його справи у суді будь-якої ланки на території України, а також бути його представником у всіх організаціях, установах та підприємствах України незалежно від їх форми власності чи підпорядкування, в тому числі у виконавчій службі, в правоохоронних органах, Міністерстві внутрішніх справ, органах прокуратури (т. 1, а.с.223). На підтвердження виконання даної довіреності [PERSON] були надані суду копії та оригінали (другі примірники із мокрими штампами вхідної кореспонденції, які були оглянуті в судовому засіданні) наступних документів: - заяви від 26.12.2012р. (вхідний № к-3999 від 19.12.2012 року), із якою [PERSON] , представляючи інтереси [PERSON] був на прийомі в начальника головного слідчого управління МВС України та подав дану заяву; -скарги від 17.06.2013р. (вхідний №К-1562 від 19.06.2013 року), яку [PERSON] , представляючи інтереси [PERSON] та будучи на прийомі у в.о. начальника слідчого управління МВС України подав до СУ МВС України; -скарги від 02.07.2013р. (вхідний №К-1688 від 03.07.2013 року), яку [PERSON] , представляючи інтереси [PERSON] та будучи на прийомі у в.о. начальника слідчого управління МВС України подав до СУ МВС України; -заяви від 05.10.2013р. (вхідний №К-3645 від 09.10.2013р.), із якою [PERSON] , представляючи інтереси [PERSON] , був на прийомі в начальника головного слідчого управління МВС України та подав її; -\~ клопотання\~від 05.11.2013р.\~(вхідний\~№К-3994\~від 06.11.2013р.),\~яке [PERSON] ,\~представляючи інтереси\~ [PERSON] ,\~ подав\~до слідчого\~управління МВС\~України. Відповідачем були надані і інші документи, які, на його думку, підтверджують виконання вищевказаної довіреності, проте суду не були надані для огляду в судовому засідані оригінали таких документів, тому суд не приймає їх до уваги. Суд бере до уваги те, що оригінали вищеперелічених документів зберігаються у відповідача і тому найймовірніше саме він їх подавав до СУ МВС України, представляючи інтереси [PERSON] на виконання вищевказаної довіреності. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що він особисто подавав дані документи, а після прийому оригінали (другі примірники із відміткою про отримання) передавав відповідачу, оскільки даний факт позивачем доведений не був. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що сторони вже перебували у судових спорах з приводу зазначених грошових коштів, а саме: постановою Донецького апеляційного суду від 25.03.2020 року рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16.04.2018 р. у цивільній справі №236/3408/17 за позовом [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів за договором та моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові - відмовлено. У даній справі [PERSON] був допитаний у якості свідка, де він повідомив, що дійсно здійснював перерахування коштів та отримував за це відсотки, та що у 2012-2013р.р. перерахував [PERSON] кошти на суму близько 60000,00 грн, а оригінали платіжних документів заберігаються у нього. Слід зазначити, що вищевказане судове рішення має преюдиційний характер для даної справи і з нього судом встановлено, зокрема, таке: - «відповідно до копій\~\~квитанції № 4 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.11.2012 року\~\~та квитанції № 3 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.11.2012 року, а також виписок по надходженнях по картці/рахунку [NUMBER] за період 07.11.2012-07.11.2012 року та за період з 09.11.2012 року по 09.11.2012 на зазначений рахунок, який відкритий на ім`я [PERSON] здійснювалось надходження коштів відповідно\~\~у розмірі 34 653,47 грн.\~та 5 445,54 грн»; - «надані позивачем [PERSON] копія заяви на переказ готівки № D0322G45TS через філію «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» та копія квитанції №1 від 22.03.2013 року\~\~свідчать про перерахування [PERSON] \~ отримувачу: [PERSON] \~\~ коштів у розмірі 40 298,50 грн. та 10 050,25 грн.»; - «на рахунок відповідача [PERSON] надходили кошти у листопаді 2012 року та березні 2013 року, при цьому останні надходження були здійснені від імені [PERSON] ». Із показів свідків судом встановлено наступне: Свідок [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснив, що він працює у відділенні № 38 АТ КБ «Приватбанк» в м. Дружківка, працював з VIP клієнтами з 2007 по 2013 роки. Ствердив, що 07.11.2012 року та 09.11.2012 року гроші переводив клієнту [PERSON] , який є VIP-клієнтом банку. Також зазначив, що не знає точно чи є [PERSON] VIP-клієнтом банку. Окрім цього повідомив, що гроші від [PERSON] приймала касир і вона набирала квитанцію. Зауважив, що на час здійснення таких операцій не вимагалося ідентифікувати платника, а квитанція видавалася на ім`я і тій особі, що вносила кошти. Згодом зазначив, що 07.11.2012 року та 09.11.2012 року, коли вносилися кошти, він не був на роботі в ці дні. Свідок [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснила, що вона працює у Краматорській філії АТ КБ «Приватбанк» персональним банкіром з обслуговування преміальних клієнтів. Повідомила, що знає [PERSON] , як свого клієнта, не раз обслуговувала його. Підтвердила, що підпис на квитанціях № № 3 та 4 та заяві на переказ коштів її. Зазначила, що кошти у цих квитанціях вносив [PERSON] на рахунок [PERSON] , точної дати не пам`ятає, але дату бачить на квитанціях. Також зазначила, що [PERSON] не є VIP-клієнтом банку. Крім того повідомила, що операції проводилися через систему «Мультикаса», яка автоматично підтягує дані власника картки і зазначає його як платника, оскільки сума не перевищувала 50\~000 тисяч гривень, то ідентифікація особи, яка вносить гроші не проводилася. Оригінали квитанції віддала [PERSON] , які досі зберігаються у нього. При прийнятті рішення суд керується наступними правовими нормами. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. 1\~ст. 177 ЦК України\~об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Частиною 1\~ст. 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1 та 2\~ст. 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1\~ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Отже, з аналізу вищевказаних правових норм, а також із пояснень сторін та інших доказів, які містяться в матеріалах справи випливає, що між сторонами «поза розумним сумнівом» існували певні договірні відносини. Проте, суд констатує те, що матеріали даної справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували позицію позивача [PERSON] , що на\~\~підставі цивільно-правового договору, укладеного між ним [PERSON] (сторона-1) та [PERSON] (сторона-2) 05.11.2012 року\~\~про надання послуг щодо перерахунку грошових коштів він перерахував [PERSON] через відділення Горлівської філії Донецького регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти, а саме: 07.11.2012 р. у сумі 35 000, 00грн., 09.11.2012 р. у сумі 5 500, 00грн., 22.03.2013 р. у сумі 10 050,25 грн. та 40 298,50 грн. Зокрема, позивачем не доведено того, що Строною-2 [PERSON] , на виконання вказаного договору, були надані [PERSON] банківські реквізити [PERSON] , на які [PERSON] були перераховані вищеперелічені кошти. Суд не\~бере до\~уваги \~позицію відповідача\~про те,\~що у листопаді 2012 року він перебував у справах, що не стосувались справ [PERSON] у м. Горлівка Донецької області і в цей час особисто він, а не [PERSON] , який в цей час не мав відношення до нього, 07 листопада 2012 року та 09 листопада 2012 року, вніс на свій рахунок кошти у сумі 35 000,00грн. та в сумі 5 500,00грн. відповідно, оскільки ці факти спростовуються показами свідків по справі та оригіналами квитанцій, які зберігаються у позивача. Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що грошові кошти в сумі 35000,00грн., 5500,00 грн., 10050,00грн та 40298,50 грн були особисто перераховані [PERSON] на рахунок [PERSON] . Щодо безпідставності перерахування вказаних коштів суд дійшов наступного висновку. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2\~ст. 11 ЦК України. За приписами ч. ч. 1, 2\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1 та 2 ст.\~205, ч. 1 ст.\~207, ч. 1 ст.\~1212 ЦК України\~дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи\~набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї\~якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі\~потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Водночас Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Volovik v. Ukraine» від 6 грудня 2007 року № 15123/03, § 45). У п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Згідно з частиною третьою статті 244\~ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а частиною першою статті 249\~ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст.1000\~ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Згідно з ч.1 ст.\~1002\~ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.\~1002\~ЦК України якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. Згідно зі ст.1003\~ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч.1 ст.1004 ЦК України). Згідно ст.\~1006\~ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Згідно ст.\~1007\~ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить. Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення. Суд бере до уваги той факт,\~що [PERSON] довіреністю від 18.12.2012р. уповноважив [PERSON] на представництво його інтересів у відносинах із третіми особами, ведення його справи у суді будь-якої ланки на території України, бути його представником у всіх організаціях, установах та підприємствах України, незалежно від їх форми власності чи підпорядкування, в тому числі у виконавчій службі, в правоохоронних органах, Міністерстві внутрішніх справ, органах прокуратури. Строк дії довіреності до 18.12.2015 р. В судовому засіданні було встановлено, що дана довіреність ні скасована, ні відкликана не була. Факт виконання даної довіреності відповідач підтвердив, зокрема, наявністю у нього других примірників із мокрими штампами вхідної кореспонденції заяв/скарг/клопотань, які він подавав від імені Кулинича до СУ МВС України. Тому суд приймає до уваги позицію відповідача про те, що позивач [PERSON] 22.03.2013р. перерахував відповідачу [PERSON] кошти в сумі 10050,25грн. та 40298,50 грн. як оплату за надання ним певних юридичних послуг шляхом представництва його інтересів на підставі довіреності та як оплату витрат, які він ( [PERSON] ) поніс при виконанні вищевказаної довіреності. Такі факти також були встановлені і в постанові Донецького апеляційного суду від 25.03.2020 року. Також, при прийнятті рішення судом враховується й те, що платежі згідно квитанції № 1 та заяви на переказ готівки № D0322G45TS через філію «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.03.2012 р. на суму 10050, 25 грн. та 40298, 50 грн. відповідно здійснено позивачем добровільно з призначенням платежу: переведення особистих коштів [PERSON] (у квитанції № 1), а не на виконання договору від 05.11.2012 р. Доказів недобросовісності набувача судом не встановлено, а сам по собі факт перерахування таких коштів не вказує на те, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, відповідач діяв недобросовісно. Відтак, суд дійшов висновку, що здійснені [PERSON] платежі на рахунок [PERSON] згідно квитанції № 1 та заяви на переказ готівки № D0322G45TS через філію «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.03.2012 р. на суму 10050, 25 грн. та 40298, 50 грн. відповідно були здійснені на виконання вищевказаної довіреності від 18.12.2012 р., тобто не безпідставно. Щодо безпідставності перерахування позивачем коштів згідно квитанцій №3 від 09.11.2012р. та №4 від 07.11.2012р. суд дійшов такого висновку. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6\~ст. 3 ЦК України). Тлумачення як\~ст. 3 ЦК України\~загалом, так і п. 6\~ст. 3 ЦК України\~свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України)\~це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі\~«non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення\~ст. 1212 ЦК України\~свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, а тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18. З матеріалів справи вбачається та встановлено у судовому засіданні, що позивач перераховував 07.11.2012 р. та 09.11.2012 р. грошові кошти на рахунок відповідача добровільно, без зазначення призначення платежу «надання грошових коштів у борг», тощо, достовірно знаючи, що в нього, як він стверджує, відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для здійснення такого перерахування грошових коштів, проте робив це вільно і без помилки, тобто погодився на настання для себе негативних наслідків. Більше того, 18.12.2012 року (після перерахування вказаних коштів) уповноважив [PERSON] \~на представництво\~його інтересів\~у відносинах\~із третіми\~особами.\~ Таким\~чином дійсна\~правова підстава\~перерахування позивачем\~грошових коштів\~відповідачеві згідно\~квитанцій:\~№ 4\~від 07.11.2012\~р.\~у сумі\~35000,\~00грн.\~та №\~3\~від 09.11.2012\~р.\~у сумі\~5500,\~00грн. суду ані позивачем, ані відповідачем не доведена. Проте, з пояснень сторін суд дійшов висновку, що між сторонами були якісь усні домовленості щодо таких дій, хоча і письмових доказів (договорів) такого суду надано не було. Суд враховує те, що позивач тривалий час (близько 8-ми років) не вимагав від відповідача повернення даних коштів, тобто не вважав їх безпідставно перерахованими, однак з незрозумілих причин почав вимагати їх повернення та заперечувати факт виконання вищевказаної довіреності. Такі дії позивача суд розцінює як суперечливі. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 35000,00 грн та 5500,00 грн (квитанції №3 від 09.11.2012р. та №4 від 07.11.2012р.) набуті відповідачем також не безпідставно, а поведінка позивача є недобросовісною та такою, що суперечить чесній діловій практиці. Ознак того, що між сторонами існували правовідносини щодо позики грошових коштів судом встановлено не було. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 129 Конституції України\~гарантована реалізація принципу змагальності сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За приписами ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, внаслідок недобросовісної поведінки з боку відповідача, так і набуття відповідачем вказаних грошових коштів у результаті рахункової помилки з боку особи, яка провела виплати, а відтак у задоволенні позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у сумі 90848, 50 грн. слід відмовити за недоведеністю. Оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є похідними від вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, правові підстави для їх задоволення також відсутні. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди, відповідно, також не підлягає до задоволення. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, визначені статтею 141\~ЦПК України підстави для розподілу понесених позивачем судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed