Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що з 07.09.2011 року по теперішній час він працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо. 14.05.2018 року, він та його помічник виконали вимоги наказу від 24.03.2008 року № 54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу». У результаті виконання вимог Правил, було внесено до бортового журналу ( ТУ 152) усі виявлені зауваження та складено Акт за участю Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо ( ППО ВПЗУ КЛД) про невідповідність локомотива вимогам інструкції, наказів і нормативних документів. Отже, відповідач не надав йому технічно справного локомотиву та не оплатив йому час простою у відповідності до ч. 3 ст. 113 КЗПП в розмірі середнього заробітку передбачена у випадку, коли при відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища, а сплатив у відповідності до Положення про оплату праці ( п. 4.8.1), як час вимушеного простою з причин, що не залежать від працівника з розрахунку тарифної ставки ( посадового окладу), встановленого працівнику. 20.08.2018 року начальник депо [PERSON] видав наказ № 75/с «Про накладення дисциплінарного стягнення на працівника депо» машиніста [PERSON] ,, за те що він нібито порушив вимоги п. 1.3 «Інструкції з охорони праці № 35 для машиніста електровоза». Із зазначеним наказом він не згодний оскільки було порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачених ст.. 149 КЗпП України. Крім того на підприємстві не проводились навчання, семінари чи консультації з перевірки знань з питань охорони праці. Просить скасувати наказ № 75/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», стягнути з відповідача на його користь недоплачену частку заробітної плати до середньої заробітної плати за травень 2018 року. Ухвалою суду від 13.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 11.01.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до письмового відзиву зазначили що позивач обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування наказу зазначає лише про процесуальні порушення, які на його думку, допущені відповідачем при обранні до позивача заходу дисциплінарного стягнення, а суть дисциплінарного стягнення не оскаржується. Що стосується доплат частини заробітної плати за травень 2018 року у зв`язку з проведенням акції протесту, вважають їх не обгрунтованими оскільки доказів не відповідності електровозів технічному стану позивачем не доведені. Просять у задоволенні позову відмовити. У судове засідання сторони не з`явилися, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність: [PERSON] на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити; представник відповідача Ручка М .В. просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подані до суду, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 07.09.2011 року працює на посаді машиністом електровоза в структурному підрозділі « Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії « Придніпровська залізниця АТ « Українська залізниця» ( а.с. 6-9-- копія трудової книжки ). Наказом Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 75/с від 20.09.2018 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за грубе порушення трудової дисципліни (а.с. 67 - копія наказу). У п. 1 резолютивної частини наказу № 75/с вказано, що: «За порушення вимог пункту 1.3 «Інструкції з охорони праці № 35 для машиніста електровоза», що є грубим порушенням трудової дисципліни, вилучити талон - попередження з охорони праці № 1 у машиніста електровоза [PERSON] та оголосити йому догану на підставі ст.. 147-148 КЗпП України». Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Згідно ст.148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця після його виявлення, не рахуючи часу тимчасової непрацездатності чи відпустки; та не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно ст.149КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівнику під розписку. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в Постанові № 9від 06.11.1992р.«Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 26.10.1995 р., № 15 від 25.05.1998 р., - у спорах з приводу порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147, 148, 149КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. З аналізу норм трудового права, що регулює дані правовідносини, зокрема порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, слід дійти висновку, що для правомірного притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідна наявність сукупності таких умов: Порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника і які прямо випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку та пов`язані з ним, та прямо на нього покладені; Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків як проступок має бути винним і не пов`язаним з поважними причинами; Для накладення дисциплінарного стягнення має бути встановлена подія (проступок) і обов`язково вина працівника, і дані обставини (подія і склад порушення) мають бути доведені саме роботодавцем, є неприпустимим перекладення на працівника обов`язку по доказуванню своєї невинуватості. Щодо процедури застосування дисциплінарного стягнення працівнику має бути надана можливість дати письмові пояснення; для надання пояснень працівник повинен знати конкретно за який проступок він притягається до дисциплінарної відповідальності. У трудовому спорі в суді обов`язок по доказуванню законності і обґрунтованості накладення дисциплінарного стягнення, покладається не на позивача, а на відповідача. Позивач [PERSON] членом первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо ( ППО ВПЗУ КЛД ). Частина перша статті 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов`язок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень. Частиною другою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»і частиною другою статті 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Згідно із частиною шостоюстатті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. За аналогією правило частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною другою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників - членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності. Саме такий правовий висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року та у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-163цс14. За таких обставин за наявності зазначеної відмови профспілкового органу, яка містить обґрунтування, суд дійшов висновку про відсутність у власника права на притягнення [PERSON] (який є членом профспілки) до дисциплінарної відповідальності без згоди виборного органу профспілки. Суд не входить в обговорення правомірності обґрунтування рішення виборного профспілкового органу, оскільки це виходить за межі компетенції суду. Відповідачу відомо, що позивач є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься відповідний запис. Відповідно до ст. ст.., 14, 15, 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілка, об`єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту ( положення). Відповідно до п. 4 Наказу Міністерства транспорту України «про введення в дію «Особливостей регулювання робочого часу і час відпочинку окремих категорій працівників, безпосередньо пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів на залізницях і метрополітенах України» № 40-ц від 10.03.1994 року, у разі наявності на підприємстві ( відокремленому структурному підрозділі, дільниці, цеху) кількох профспілкових організацій, графіки роботи ( змінності) і відпочинку погоджуються профспілковими органами, членами якої є дані працівники. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ № 75/с є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Згідно з ст. 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов`язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Згідно положення ст.6 Закону України «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов`язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Проте, матеріали справи не містять доказів підтвердження факту простою на підприємстві роботодавця, спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці, а також страхового експерта з охорони праці. Суд вважає не доведеними посилання позивача про не виплату заробітної плати за часи простою. Позивачем надано ряд актів виявлених зауважень при прийнятті локомотивів, надані письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , кожний окремо, пояснили, що локомотиви для роботи надаються у технічно несправному стані, про що складалися акти. Судом переглянуто відеозапис відповідно до якого позивач наочно показує виявлені в локомотивах технічні несправності. Однак суд не бере до уваги інформацію викладену у відеозаписі, оскільки не вбачається коли саме зроблено запис, які локомотиви зняті на відеозапису, доказів того, що виявлені несправності несуть загрозу життю та здоров`ю працівника не надано. Пояснення свідків є суб`єктивними і не можуть свідчити про такі несправності, які б перешкоджали роботі на локомотивах. Позивачем не надано доказів, що з вини відповідача відбувався простій. Відповідно до позовної заяви не обґрунтовано яку саме недоплачену частку заробітної плати позивач просить стягнути на його користь ( сума, підстави, докази , тощо ). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст..13ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, обставини, які є предметом розгляду справи, не можна кваліфікувати як простій, який відповідно до ч. 1ст.113КЗпП України повинен бути оплачений, а тому позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої заробітної плати є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» , він підлягає стягненню з відповідача на користь держави за вимоги про скасування дисциплінарного стягнення у розмірі 768,40 грн. на користь держави .

Outcome: partial