Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Вугледарський міський суд Донецької області з позовом про стягнення сум, належних працівникові при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди до відповідача ДП «ДВЕК». Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він з 27.07.1998 року по 26.10.2014 року працював на підприємстві вугільної промисловості, це Відокремлений підрозділ «Шахтоуправління «Південнодонбаське №3 ім. М.С. Сургая» Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія», звідки звільнився за власним бажанням, у звязку з переходом на пенсію за віком, за ст. 38 КЗпП України. З моменту звільнення пройшло більше пів року, але підприємство так і не розрахувалося зі ним, і суми які належать йому при звільненні він так і не отримав. Позивач повинен був отримати, заробітну плату, компенсації за невикористану відпустку, та відповідно до п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості, від 03.07.2001 року, йому як працівнику, що має право на пенсію, і який пропрацював в галузі більше 20 років, при першому звільненні з підприємства повинна бути сплачена одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше двох середньомісячних заробітків. Позивач був звільнений 26.10.2014 року, наказом від 27.10.2014 року, і не дивлячись на відсутність спору з приводу сум виплат, та одноразової допомоги в день звільнення вони не були не тільки сплачені, а навіть не були нараховані. Згодом йому була нарахована одноразова допомога в сумі 15884,82 грн. та інші виплати при звільненні всього, з урахуванням податків, ЄСВ та профспілкових внесків, йому було нараховано 16769 грн. 65 коп., але до теперішнього часу ця сума так і не була виплачена. Станом на 1 серпня 2015 року борг підприємства перед позивачем становить 16769 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят девять) гривен 65 копійок. Середня заробітна плата взята у розмірі 7942 грн. 41 коп., саме вона взята при розрахунку одноразової допомоги, цю суму позивач не оспорюю. Середня заробітна плата перед звільненням складала: 12063 грн. 60 коп. Середньоденна заробітна плата становила, за останні два місяця до звільнення у січні та лютому 2015 року складала 378 грн. 21 коп., сума розрахована підприємством, і позивач її не оспорюю. Відповідно до [PERSON] України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14- 13/13 р. та листа [PERSON] України від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 та 2015 рік, кількість робочих днів становить: з 26 жовтня 2014 р. по 01 серпня 2015 року - жовтень 2014 5 робочі дні, листопад 20, грудень 23 днів., січень 2015 року 20 днів, лютий 2015 року 20 днів, березень 2015 року 21 день, квітень 2015 року 22 дні, травень 2015 року 19 днів, червень 21 день, липень 23 дні. Загальна кількість робочих днів з 26.10.2014 року по 1.08.2015 року становить 194 дні, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 73372 (сімдесят три тисячі триста сімдесят дві ) гривні 74 копійки. (378 грн. 21 коп. х 194 роб. дн.) Крім матеріальної шкоди позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилась у порушенні його трудових прав як громадянина, а також моральних стражданнях з приводу невиплати йому сум, які йому належать. Внаслідок неправомірних дій відповідача, йому потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, тому що він розраховував на зароблені кошти, а до теперішнього часу взагалі нічого не отримав, і вже заборгував всім родичам, і йому дуже соромно за це. Підприємством позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює у 10000 грн. (десять тисяч) гривень, вважає, що ця сума цілком обґрунтована та справедлива. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачені при звільненні суми в розмірі 16769 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят девять) гривен 65 копійок, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 26.10.2014 року по день фактичного розрахунку в розмірі 378 грн. 21 коп. за кожний робочій день, що на 1 серпня 2015 року становить 73372 (сімдесят три тисячі триста сімдесят дві) гривні 74 копійки, стягнути з відповідача на свою користь як компенсацію за моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача на свою користь середньомісячного заробітку в розмірі 7942 (сім тисяч девятсот сорок дві) гривні 41 копійок. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав частково, погодився з невиплаченими при звільненні сумами в розмірі 16769,65 грн., та денною середньою заробітною плато в сумі 378,21, і розрахунком виплати середньої заробітної плати за робочі дні, заперечував проти виплати моральної шкоди, так як вона не підтверджена доказами. Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнано та не оспорюється що позивач працював на підприємстві відповідача з 27 липня 1998 року по 26 жовтня 2014 року, відповідач заборгував позивачу невиплачені при звільненні суми в розмірі 16769,65, погодився виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за кожний робочій день, з денною середньою заробітною платою в сумі 378,21 грн. Суд дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні по справі докази, їх належність та допустимість, вважає що позов слід задовольнити частково з наступних підстав: Згідно ч. ч. 4 та 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною першою ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Частиною шостою ст. 24 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із матеріалів справи спору про розмір нарахованих сум не було і не має крім розміру моральної шкоди. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. ч. 3 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з позовної заяви, позивач не обґрунтував належним чином моральну шкоду в сумі 10000 грн., в той же час, моральна шкода від несвоєчасної виплати значної суми грошей потягла для нього негативні наслідки, призвели до моральних страждань і переживань та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Суд визнає, що порушення його законних та конституційних прав призвели до моральних страждань і змусили до додаткових зусиль для організації свого життя, і тому приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди і стягнення з відповідачів 500 грн., що буде еквівалентним завданим моральним стражданням. Суд, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішуючи справу згідно із законом, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи визнання відповідачем заборгованості та вже виплачену частково заборговану заробітну плату, те, що відповідач та позивач не мають спору щодо розміру середньої заробітної плати за один робочий день 378,21 грн., та кількість робочих днів, які необхідно враховувати за затримку розрахунку 204 робочих днів, починаючи від дня звільнення до дня ухвалення рішення суду. Судові витрати відповідно до ЦПК слід покласти на відповідача. На підставі викладеного ст. 43 Конституції України, ст. 23 ЦК України, ст. ст. 47, 83, 94, 97, 115 117, 2371 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial