Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 30.08.2012 за реєстровим № 2712, належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначену квартиру він придбав, не перебуваючи в шлюбі, а тому дана нерухомість є його особистою власністю. За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який є сином його жінки [PERSON] , яка померла [INFO] . Починаючи з дня реєстрації 17.06.2015 та до теперішнього часу відповідач у вказаній квартирі фактично не проживав. Він зареєстрував відповідача за адресою належної йому квартири на прохання дружини. Зараз він бажає зняти з реєстрації відповідача за вказаною адресою, однак з останнім він не підтримує відносин, не має з ним зв`язку, не знає його фактичне місце перебування та його номер телефону. Він не перешкоджав проживанню відповідача у належній йому нерухомості, останній не проживав у його квартирі з власної ініціативи, оскільки у нього не було в цьому потреби. Також між ним та відповідачем не було домовленості про те, що за останнім буде зберігатися право проживання у належній йому квартирі. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням за вказаною адресою. Позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, наполягаючи на позові, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ухвалою судді від 01.07.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. За ухвалою суду від 24.07.2019 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 30.08.2012, реєстровий номер 2712, що підтверджується відповідним договором, Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради (а.с.6, 7). Позивач [PERSON] з 16.03.2013 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] , що встановлено на підставі свідоцтв про шлюб, про смерть (а.с.10, 11). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 20.06.2019 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: в якості власника позивач [PERSON] , [INFO], та без родинних відносин відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно за актом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Рубін» від 18.06.2019, виготовленого головою правління за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] , [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте, з 17.06.2015 по день складання акту за даною адресою не проживає (а.с.8). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він мешкає поряд з квартирою позивача на одній площадці, в якій останній став проживати декілька років тому. Відповідач [PERSON] у квартирі позивача ніколи не проживав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає в одному будинку з позивачем, у різних під`їздах. Дружина позивача [PERSON] померла рік тому. Син [PERSON] ніколи не проживав у квартирі позивача, він уїхав ще до смерті матері. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім`ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача як син його дружини та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 17.06.2015 по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності (більше 4 років), суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.150 СК України, ст.ст.386, 392 ЦК України,

Outcome: approved