Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року по справі №591/1636/20, яке було залишене без змін постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, його позовні вимоги було задоволено і стягнуто з Комунальним підприємством електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Сумської міської ради (далі - КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР) заборгованість по заробітній платі в розмірі 48253 грн. 78 коп. Вказаними судовими рішеннями були встановлені обставини про те, що позивач в період з 24 травня 2016 року по 13 січня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді директора. Його трудові відносини з відповідачем регулювалися контрактом з Сумською міською радою від 02 листопада 2015 року, відповідно до п.п. 3.2.1 п. 3.2 якого за виконання обов`язків керівнику встановлено розмір посадового окладу в сумі 7044 грн. 34 коп. Спір між позивачем та КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР про стягнення заробітної плати у сумі 48\~235,78 грн. рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року та постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року вирішено на його користь. 17 грудня 2020 року на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР перерахувало йому заборгованість по заробітній платі у сумі 38844,29 грн., що підтверджується випискою АТ «Ощадбанк». Таким чином, перебіг строку позовної давності починається з моменту фактичного розрахунку відповідачем, а саме з 17 грудня 2020 року. Посадовий оклад згідно з контрактом складав 7044,34 грн., кількість місяців затримки розрахунку з січня 2017 року по грудень 2020 року складає 48 місяців. 7044,34х48 = 338128,32 грн. Посилаючись на вимоги ст. 117 КЗпП , позивач посилається на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 338\~128,32 грн. повинен бути стягнутий з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР. Крім того позивач посилається на необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди, при визначенні розміру якої враховує тривалий час порушення та відмову відповідача з січня 2017 року виплатити йому при звільненні заробітну плату і компенсацію за затримку розрахунку, необхідність вжиття ним додаткових зусиль для звернення до суду і вважає справедливим розміром відшкодування моральної шкоди за чотири роки затримки виплат по десять тисяч за кожен рік, а всього 40\~000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 338128,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 40\~000,00 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2021 року відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 28 квітня 2021 року о 09 год.30 хв. 12 лютого 2021 року від КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що зі змісту рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2017 року по справі №591/734/17 вбачається, що позивач ще 31 березня 2017 року був обізнаний про невиплату заробітної плати відповідачем, та був повідомлений судом, що не позбавлений можливості порушувати питання щодо своїх порушених прав. Втім, з позовною заявою про стягнення заробітної плати позивач звернувся до суду лише у березні 2020 року, що, зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду є підставою для зменшення розміру відшкодування. Тим більше, враховуючи той факт, що сума відшкодування майже в десять разів перевищує суму стягнутої заробітної плати. Щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди зазначає, що доказів обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем не надано. Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.35-37). 28 квітня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 29 липня 2021 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 29 липня 2021 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 24 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача для надання доказів. В зазначеному судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов \~підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. \~ Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час судового розгляду встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року по справі №591/1636/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено і стягнуто з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 48253 грн. 78 коп. Постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року по справі №591/1636/20 рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року залишено без змін (а.с. 15-18). Вказаними судовими рішеннями були встановлені наступні обставини. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2016 року визнано незаконним розпорядження міського голови м. Суми Лисенка О.М. від 29 квітня 2016 року №182-к «Про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності». Визнано незаконним розпорядження міського голови м. Суми Лисенка О.М. від 23 травня 2016 року №214-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на роботі на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на період з 24 травня 2016 року по 15 червня 2016 року. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 грудня 2016 року рішення першої інстанції змінено в частині поновлення на роботі, поновлено [PERSON] на роботі на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на період з 24 травня 2016 року. Розпорядженням міського голови №11-к від 13 січня 2017 року поновлено [PERSON] на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» Сумської міської ради з 24 травня 2016 року. Розпорядженням міського голови №12-к від 13 січня 2017 року звільнено [PERSON] 02 листопада 2016 року з посади директора КП ЕЗО «Міськсвітло» Сумської міської ради. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 березня 2017 року\~змінено дату звільнення [PERSON] , зазначену в розпорядженні міського голови м. Суми від 13 січня 2017 року № 12-к про звільнення [PERSON] з посади директора комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Сумської міської ради, з 02 листопада 2016 року на 13 січня 2017 року. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. Як вбачається з контракту від 2 листопада 2015 року строк його дії визначений до 2 листопада 2016 року. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2016 у справі №591/1096/16-п [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення у вигляді накладення штрафу з позбавленням права займати посади з виконавчо-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 6 місяців. Після поновлення на роботі позивача за судовим рішенням від 21 вересня 2016 року міський голова м. Суми ніяким чином не змінював трудові правовідносини з [PERSON] до дати звільнення. Таким чином позивач перебував у трудових відносинах з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на посаді директора до 13 січня 2017 року. Жодних дій щодо переведення позивача на іншу роботу вчинено не було. Таким чином, в період з 24 травня 2016 року по 13 січня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на посаді директора. Відповідачем не проведено розрахунок з відповідачем по заробітній платі за період з червня 2016 року по січень 2017 року, що згідно розрахунку становить 48253 грн. 78 грн.: червень 2016 року (9 робочих днів)\~3169,98 грн., липень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., серпень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., вересень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., жовтень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., листопада 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., грудень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., січень 2017 року (8 робочих днів)\~2817,76 грн. Таким чином, в процесі слухання справи встановлено, що в період з 16 червня 2016 року по 13 січня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді директора, розрахунок за вказаний період не проведений (а.с. 13-14). З копії виписки по рахунку вбачається, що 17 грудня 2020 року відповідачем здійснено сплату позивачу заборгованості по заробітній платі в сумі 38844 грн. 29 коп. (а.с. 19). Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене\~статтею 117 КЗпП України\~відшкодування, спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Під час судового розгляду встановлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, а тому не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з частиною першою\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження№ 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі№ 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17,від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач при звільненні не здійснив повний розрахунок та мав заборгованість по сплаті заробітної плати в розмірі 48253 грн. 78 коп. З розрахунку позивача вбачається, що посадовий оклад позивача згідно з контрактом складав 7044 грн. 34 коп., кількість місяців затримки розрахунку з січня 2017 року по грудень 2020 року складає 48 місяців. Таким чином, на думку позивача, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 338\~128 грн. 32 коп. (7044,34х48). З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, враховуючи характер цієї заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 40000 грн. 00 коп. Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1\~КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо невиплати належних йому сум при звільненні, призвели до порушення його законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад\~розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до розміру суми, на яку задоволено позов. При зверненні до суду позивач просив стягнути суму середнього заробітку 338128,32 грн. та моральну шкоду 40000 грн. Всього 378128, 32 грн., а тому при подачі позову підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 3781,28 грн. Позовні вимоги задоволено на 11,10%. Тому з відповідача на користь позивача в рахунок повернення судового збору підлягає сплаті сума 419,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial