Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 03 листопада 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування 1/2 частини квартири № 39 загальною площею 38,7 кв.м, в тому числі жилою площею 24,8 кв.м, яка складається з двох жилих кімнат та знаходиться в будинку № 6 по вул. Карпинського в м. Соледар Донецької області. З 14 вересня 2004 року у вказаній квартирі зареєстрований позивач. 26 серпня 2005 року зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, після чого на прохання відповідача вона була зареєстрована 17 листопада 2005 року у вищевказаній квартирі. З 16 вересня 2014 року відповідач стала проживати окремо від позивача, а рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2015 року шлюб було розірвано. З 16 вересня 2014 року відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, всі обовязки по сплаті комунальних послуг покладені на позивача, майна відповідача у квартирі немає. Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає більше одного року, не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та е приймає участь у спільному побуті, не є членом сімї позивача, вона вважається такою, що втратила право користування нею. У звязку з цим, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач-позивач [PERSON] звернулась до суду зі зустрічним позовом про її вселення разом з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], за місцем їх реєстрації за адресою Донецька область, м. Соледар, вул. Карпинського, б. 6 кв. 39, яка належить частково позивачу-відповідачу на праві приватної власності. За даною адресою вона зареєстрована як член сімї позивача-відповідача після укладення з ним шлюбу з 17 листопада 2005 року і весь час проживала за вказаною адресою разом з позивачем-відповідачем та їх неповнолітнім сином [PERSON], [INFO]. Після припинення шлюбу, а саме з 25 листопада 2014 року року, відносини між колишнім подружжям ускладнилися, позивач-відповідач створює нестерпні умови для проживання відповідача-позивача з дитиною, вигнав їх з квартири, забрав ключі, змінив замки і не пускає до помешкання, погрожує їй розправою. Вона занепокоєна таким ставленням до неї та їх дитини і вимушена тимчасово проживати за іншою адресою у своїх батьків, але вважає, що позивач-відповідач незаконно позбавляє її та їх сина права на користування житловим приміщенням, в звязку з чим вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач-відповідач [PERSON] у судовому засіданні на вимогах позовної заяви наполягав та просив їх задовольнити у повному обсязі, позов відповідача-позивача не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив, що з 2005 року по 16 вересня 2014 року він з [PERSON] перебував у шлюбі, в період шлюбу в них народився син [PERSON], родина разом проживала в [INFO], що належить позивачу-відповідачу на праві приватної власності (1/2 частина квартири належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, а 1/2 частина квартири на підставі приватизації). Окрім позивача-відповідача в квартирі за його згодою з 2005 року зареєстрована відповідач-позивач та їх дитина. 16 вересня 2014 року [PERSON] сама зібрала речи та пішла з сином з квартири, зазначивши, що переїжджає до м. Краматорська, оскільки знайшла там роботу. В жовтні 2014 року відповідач-позивач за згодою позивача-відповідача забрала меблі та техніку з квартири. В листопаді 2005 року позивач-відповідач від сина дізнався, що відповідач-позивач з дитиною проживає в м. Бахмут (м. Артемівськ) з іншим чоловіком. Після чого він звернувся до суду з позовом про розірвання між ними шлюбу, та рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2015 року шлюб розірвано. Станом на теперішній час вселення відповідача-позивача вважає неможливим, оскільки вона тепер його колишня дружина і не є членом його родини, більше року не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги, крім того, позивач-відповідач тепер проживає у власній квартирі з іншою жінкою та її неповнолітньою донькою. Представник позивача-відповідача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просила позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити, вимоги зустрічної позовної заяви не визнала в повному обсязі, просила у їх задоволенні відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що, дійсно, з 2005 року по 2014 рік перебувала у шлюбі з позивачем-відповідачем, в період якого в них народився син [PERSON]. Родина проживала весь час разом [INFO], що належить на праві приватної власності позивачу-відповідачу, в якій по теперішній час зареєстровані відповідач-позивач з дитиною. В листопаді 2014 року позивач-відповідач з невідомих їй причин викинув її особисті речі в підїзд будинку, вона зібрала речі і з дитиною пішла жити до матері. Тривалий час відповідач-позивач намагалася примиритися з позивачем-відповідачем, але він не йшов на контакт, приходила до нього додому, стукала у двері, але ніхто не відкривав. Відкрити двері своїми ключами відповідач-позивач не мала змоги, оскільки позивач-відповідач змінив замки. Якийсь час відповідач-позивач разом з дитиною проживала з матірю та братом в однокімнатній квартирі в м. Соледар, яку її мати орендувала. Потім відповідач-позивач знайшла роботу в м. Бахмут (м. Артемівськ), де орендувала будинок і переїхала туди з сином. В грудні 2014 року позивач-відповідач все ж таки віддав деякі речі відповідача-позивача та їх дитини, але все одно в квартирі залишились її особисті речі. Станом на теперішній час відповідач-позивач не має фінансової можливості орендувати житло, у власності в неї також не має житла, вона з дитиною проживає в квартирі померлої бабусі в м. Соледар, в якій окрім неї проживає її мати, вітчим, брат з дружиною та дитиною. Оскільки іншого житла в неї не має, вона і неповнолітній син зареєстровані в даній квартирі, отже було порушено їх права як членів сімї наймача, просить суд задовольнити її позов та вселити її разом з дитиною в квартиру. Представник відповідача-позивача [PERSON] у судовому засіданні позов щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення не визнала та просила суд задовольнити позов про вселення в квартиру [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON]. Надала пояснення, аналогічні тим, що викладені в зустрічній позовній заяві. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем-відповідачем та відповідачем-позивачем знайома з часу їх одруження. При цьому пояснила, що в листопаді 2014 року, більш точну дату свідок пригадати не змогла, вона була в гостях у [PERSON], з роботи прийшов [PERSON] і з незрозумілих причин почав викидати речі [PERSON] в коридор. Свідок з відповідачем-позивачем намагались його заспокоїти, але не змогли. Неповнолітній син подружжя [PERSON] в цей час знаходився в квартирі, а потім пішов до матері відповідача-позивача. [PERSON] зібрала свої речі і також пішла до своєї матері. Насильство [PERSON] не застосовував до [PERSON] коли викидав речі, але свідок зауважила, що до цього інциденту в її присутності була ситуація, коли [PERSON] схопив рукою [PERSON] за горло, але відпустив. Після розлучення [PERSON] неодноразово разом зі свідком приходила до позивача-відповідача, але він змінив замки і не пускав її у квартиру. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з родиною [PERSON] знайома приблизно 10 років. Зі слів відповідача-позивача їй стало відомо, що восени 2014 року [PERSON] вигнав її з квартири, після чого вона пішла з сином жити до матері. Взимку 2015 року свідок разом з [PERSON] неодноразово приходили до квартири [PERSON], але увійти до квартири не змогли, оскільки двері ніхто не відчиняв, а ключ до замка не підходив. Також свідок пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що остання неодноразово просила [PERSON] пустити її в квартиру. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є домоправителем будинку № 6 по вул. Карпинського в м. Соледар Донецької області, крім того, вона і проживає тривалий час в цьому ж будинку і давно знайома з родиною [PERSON], а [PERSON] знає з дитинства. Зі слів сусідів їй стало відомо, що [PERSON] з речами поїхала від [PERSON], це відбувалось тихо і спокійно. Також свідок пояснила, що до неї звернувся [PERSON] з проханням надати довідку про те, що [PERSON] не проживає в квартирі з 16 вересня 2014 року, яку вона йому і надала, при цьому дату, з якої відповідач-позивач не проживає в квартирі, свідок не перевіряла, при складанні довідки сусідів не опитувала, квартиру на наявність або відсутність речей відповідача-позивача не відвідувала. Зі слів сусідів, а саме сусідки з квартири 22 [PERSON], свідку відомо, що [PERSON] виїхала до м. Бахмут (м. Артемівськ) Донецької області з новою родиною, новий чоловік відповідача-позивача був присутній, коли вона забирала речі з квартири. Крім того, свідок зазначила, що станом на теперішній час [PERSON] проживає в квартирі з новою дружиною і дитиною. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON] З весни 2015 року відповідач-позивач разом з дитиною проживає в двокімнатній квартирі [ADDRESS], яка належала їх померлій бабусі, крім того, в цій квартирі живе свідок з дружиною і дитиною, мати свідка та вітчим. Наприкінці листопада 2014 року [PERSON] прийшла до них в квартиру, яку вони на той час винаймали, з двома пакетами речей і пояснила, що її вигнав чоловік, вона хотіла повернутись до нього неодноразово, але він її не пустив. В грудні 2014 року свідок разом з відповідачем-позивачем приходів до квартири позивача-відповідача щоб забрати особисті речі [PERSON] та дитини, але двері ніхто не відчинив, а ключ не підійшов до замка. В середині грудня 2014 року [PERSON] все ж таки дозволив [PERSON] забрати деякі речі з квартири (одяг, кухонний куток, диван-малютку, компютерний стіл, компютер, пральну машинку, кухонну газову плиту). Крім того, свідок зазначив, що влітку 2015 року він з сестрою приходив до [PERSON] додому, але двері відчинив незнайомий чоловік і сказав, що орендує квартиру. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є матірю [PERSON] Наприкінці листопада 2014 року в неї в гостях був онук [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON]О.), їй зателефонував позивач-відповідач і сказав, щоб вона забрала свою доньку інакше він її вдарить або побє. В іншому свідок надала суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є племінником [PERSON] Крім того, свідок пояснив, що ніколи не бачив сварок в сімї дядька. Восени 2014 року [PERSON] пішла від позивача-відповідача, забрала свої речі і переїхала в м. Бахмут (м. Артемівськ) до іншого чоловіка. [PERSON] розповідав свідку, що новий чоловік [PERSON] погрожує йому по телефону, він також погрожував по телефону і свідку. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її сином. В вересні 2014 року свідок була одна вдома в сина в квартирі [ADDRESS], близько 14 годин 00 хвилин з роботи прийшла дружина сина [PERSON] і повідомила їй, що вона іде від чоловіка [PERSON], так як він хоче, щоб вона кинула роботу, а вона вирішила, що краще кине його, зібрала речі в 2 пакета і пішла, при цьому сказала, що іде до своєї матері. Неповнолітній син [PERSON] і [PERSON] [PERSON] був в цей час у школі, при цьому [PERSON] сказала, що забере його зі школи сама. В жовтні 2014 року свідок також перебувала в квартирі сина, куди прийшла відповідач-позивач з матірю, двері вони відчинили своїми ключами, потім прийшов [PERSON] і всі почали обговорювати як ділити майно подружжя, коли домовились зібрали речі, а через два тижні [PERSON] приїхала на автомобілі «Газель» і забрала свої речі. Станом на теперішній час [PERSON] проживає в [INFO] з сином та новим чоловіком, мати [PERSON] проживає в цьому ж будинку, але в іншій квартирі, № 3 або № 4. Свідок також зазначила, що вона була неодноразово в гостях у [PERSON] у вказаній квартирі, оскільки колишня невістка просила доглядати за онуком, при цьому одного разу, коли свідок знаходилась в квартирі з онуком прийшов чоловік на імя [PERSON], на що онук сказав, що він також живе в цій квартирі, з чого свідок і зробила висновок, що це новий чоловік [PERSON] Крім того, свідок повідомила, що під час спільного проживання її сина з відповідачем-позивачем, [PERSON] ніколи не бив дружину. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач-відповідач його рідний брат. За час проживання [PERSON] разом з [PERSON] свідок рідко бував в них в гостях, але йому не відомо про те, щоб його брат ображав або бив дружину. В вересні 2014 року він підіймався по сходах підїзду до квартири [PERSON], на площадці біля квартири він побачив [PERSON] з сином [PERSON], в неї були два пакети з речами, також там стояла мама свідка та позивача-відповідача, потім з квартири вийшов [PERSON], свідок запитав у нього що відбувається, на що він йому повідомив, що [PERSON] пішла від нього. Пізніше зі слів матері свідку стало відомо, що [PERSON] пішла до іншого чоловіка. В жовтні 2014 року [PERSON] забрала інші речі з квартири, в цей момент були присутні свідок, його матір, [PERSON] і її матір. Крім того, свідок зазначив, що станом на теперішній час [PERSON] орендує квартиру, в якій проживає разом з сином. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, зустрічна позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог\~ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НО № 026502 (а.с. 9). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ЕЛ № 014723 02 листопада 2005 року в подружжя народився син [PERSON] (а.с. 12), батьками в свідоцтві зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. З копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2014 року вбачається, що з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2014 року до моменту досягнення дитиною повноліття (а.с. 48). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Згідно копії договору дарування квартири від 03 листопада 2004 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] безоплатно 1/2 частину квартири номер тридцять девять загальною площею 38,7 кв.м в тому числі жилою 24.8 кв.м, яка складається з двох жилих кімнат та знаходиться в місті Соледарі вулиця Карпинського будинок номер шість (а.с. 6), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 7) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8). З довідки, виданої Соледарським комунальним виробничим ремонтно-житловим підприємством «Ремонтник», від 25 вересня 2015 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], до складу сімї входять: дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 15). Згідно копії довідки про реєстрацію, місце проживання, склад сімї без дати, виданої головою будинкового комітету № 6 Соледарської міської ради [PERSON], [PERSON] зареєстрований та проживає в [INFO], на даний час перебуває у розлученні з колишньою дружиною; [PERSON] в даний момент за вказаною адресою не проживає з вересня 2014 року (а.с. 14). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до\~ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.\~\~На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України). Згідно із ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України поширюються і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Втрата між сторонами сімейних відносин не впливає на право користування спірним будинком відповідачем-позивачем з урахуванням того, що в ньому вона зареєстрована, а позивачем-відповідачем до часу не ставилось питання про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до\~ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.\~\~ Частиною 1\~ст. 64 Житлового кодексу України\~передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житла приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 3\~ст. 64 Житлового кодексу України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сім'ї. У відповідності до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в цьому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Під поважними причинами відсутності особи може розумітись, також, протиправна поведінка інших осіб в жилому приміщенні, що робить неможливим сумісне проживання. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3\~ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорта (а.с. 49-50). Позивач-відповідач чинить відповідачу-позивачу перешкоди у проживанні за вищевказаною адресою, тому з листопада 2014 року позивач з сином була змушена піти з вказаного будинку через те, що її вигнав чоловік, тобто позивач-відповідач, у тому числі ним створено умови для неможливого проживання його колишньої дружини за цією адресою. Нині позивачем-відповідачем чиняться перешкоди у вільному доступі відповідача-позивача та малолітньої дитини до вищевказаної квартири, які виразилися у зміні дверних замків. Вказані факти знайшли своє підтвердження в судовому засіданні під час допиту у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], покази яких є послідовними, узгоджуються між собою та з матеріалами справи. Суд не приймає до уваги у якості доказу не проживання відповідача-позивача [PERSON] у спірній квартирі з 16 вересня 2014 року довідку про реєстрацію, місце проживання, склад сімї, виданої головою будинкового комітету № 6 Соледарської міської ради [PERSON], оскільки вказана довідка не містить дати її складання, при цьому, допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що дату «16 вересня 2014 року», з якої начебто не проживає [PERSON] у квартирі [ADDRESS], вона записала у довідці зі слів позивача-відповідача [PERSON], при цьому факт не проживання відповідача-позивача вона не перевіряла самостійно шляхом опитування сусідів або перевірки відсутності речей [PERSON] в квартирі, зазначивши лише, що їй відомо про відсутність [PERSON] за місцем реєстрації зі слів сусідки з квартири № 22 [PERSON], внаслідок чого суд сприймає критично пояснення цього свідка і не приймає як доказ ані довідку ані покази свідка при постановці даного рішення. Крім того, суд критично оцінює показання свідків з боку позивача-відповідача, а саме, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які мають протиріччя щодо обставин виїзду [PERSON] з квартири, що викликає в суду сумніви в їх обєктивності і тому не приймає їх за основу при постановці даного рішення. Суд, виходячи з вищевикладеного вважає, що позивач-відповідач чинив перешкоди у проживанні відповідача-позивача з неповнолітньою дитиною в квартирі [ADDRESS], в якій вона і дитина зареєстровані, а тому проживати вони там не могли з поважних причини, а отже відсутні підстави для задоволення первісного позову [PERSON] щодо визнання відповідача-позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим судом встановлено, що поважний факт не проживання відповідача-позивача з малолітньою дитиною за адресою: квартира [ADDRESS] з листопада 2014 року знайшов своє підтвердження під час дослідження доказів в судовому засіданні. Щодо малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], то окрім вищевказаних підстав (ст. 156 ЖК України,\~ст. 405 ЦК), підставою до її вселення за вищевказаною адресою також є приписи\~ст. 29 ЦК України\~щодо місця проживання неповнолітніх дітей. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, і на\~ст. 7 СК України, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. l ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статті\~14, 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сімї наймача або членів його сімї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».\~\~ Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивачем-відповідачем та його представником не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження його пояснень з приводу заявлених позовних вимог та невизнання зустрічної позовної заяви. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення підлягають задоволенню. Суд при постановці даного рішення приймає до уваги та бере за основу покази відповідача-позивача, представника відповідача-позивача стосовно того, що позивачем-відповідачем було порушено право позивача як члена сімї наймача, вона мала повне законне право там жити, оскільки вони послідовні, чіткі та підтверджуються між собою та письмовими доказами викладеними вище у рішенні. Враховуючи вищевикладене, на підставі\~ст. 47 Конституції України,\~ст. 9 Житлового кодексу України,\~ст. 405 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з позивача-відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача компенсації витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. Між відповідачем-позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4103, укладено договір про надання правової допомоги від 09 лютого 2016 року. Відповідачем-позивачем сплачені представнику витрати на правову допомогу відповідно до договору (а.с. 36) та розрахунку правових послуг (а.с. 52) в розмірі 2000,00 гривень, які складаються з: складання позовної заяви в сумі 300 грн. та представництва в суді в сумі 1700 грн. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник приймав участь в судових засіданнях: 10 лютого 2016 року 4 хвилини 32 секунди, 09 березня 2016 року 2 години 13 хвилин 22 секунди, 21 квітня 2016 року 1 година 38 хвилин 21 секунда, 05 травня 2016 року 1 година 30 хвилин 24 секунди. Враховуючи, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу в судовому засіданні, розмір компенсації становить: 1378*40%:60*326=2994,85, де 1378 мінімальна заробітна плата за відповідний період, встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік». За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення компенсації за надання правової допомоги задовольнити повністю, стягнувши з позивача-відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача [PERSON] за угодою від 09 лютого 2016 року витрати на правову допомогу 2000,00 гривень., оскільки саме таку суму просила стягнути відповідач-позивач з позивача-відповідача, а не усю суму компенсації витрат на надану їй правову допомогу її представником упродовж усього судового розгляду. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути з позивача-відповідача на користь відповідача-позивача понесені судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved