Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] за договором дарування 36/100 частини квартири від 07.03.2013 року, відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаному житловому приміщенні з 08.10.1996 року. Позивач зазначає, що на момент коли він став власником квартири за договором дарування по оплаті житлово-комунальних послуг був борг у сумі 14000 грн, за розпискою яка була укладена між сторонами, [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 14000грн для оплати боргу. Оскільки в квартирі зареєстрована відповідача, це порушує права позивача, а відтак просив визнати її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав викладених в цивільному позові /а.с.1-3, 49-51/. Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги, наполягаючи, що договір дарування є удаваним правочином, відповідач позичила грошові кошти та переоформила квартиру як гарантію повернення грошових коштів, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа не забезпечила явку свого представника в судове засідання, повідомлений належним чином про дату і місце судового розгляду. Жодних повідомлень про згоду на участь у справі завчасно до суду не надсилав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов не може бути задоволений з наступних підстав. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте представник позивача, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористався на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. За змістом ч.4 ст.10 та ст.131 ЦПК України обов'язок подання доказів суду або повідомлення про них покладається на сторони. Як вбачається з розписки від 07.03.2013 року, [PERSON]. позичив[PERSON] 27 000доларів США, що еквівалентно 218 430 гривеньта як гарантія виконання взятих на себе зобов'язань останньою переоформлено на його ім'я за договором дарування житлову площу 43,08 кв.м.; після повернення грошових коштів [PERSON] зобов'язався розірвати договір дарування (а.с.57). Згідно договору дарування 36/100 частини квартири, 07.03.2013 року [PERSON] безоплатно подарувала у власність [PERSON] 36/100 частини квартири [ADDRESS] за ринковою вартістю 345400 гривень (а.с.5,6). Оскільки беззаперечним є факт передачі позивачем грошових коштів, що фактично є визначальною умовою оформлення відповідачем договору дарування 36/100 частини квартири [ADDRESS] позбавлений можливості задовольнити заявлений позов. За встановлених в судовому засіданні обставин справи, вбачаються правовідносини, які не регулюються положеннями, що характерні для договорів дарування. Враховуючи викладене, в тому числі відсутність законних підстав набуття права власності позивачем на нерухоме майно, позовні вимоги останнього щодо визнання відповідачем такою, що втратила право користування є абсолютно безпідставними. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Outcome: dismissed