Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 23000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.11.2019 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою позичальника від 18.11.2019 року. Відповідно до договору позики позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 23000,00 грн., а позичальник зобов`язався до 18.02.2020 року повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. На час подання позову до суду, [PERSON] умови розписки не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти та моральну шкоду. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 15 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки вказані у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Вказав на те, що позивач був його роботодавцем. Крім того, пояснив, що позивач [PERSON] у позові про стягнення боргу не підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Позивач посилається на те, що розписка є правочином, який породжує у [PERSON] обов`язок сплатити йому кошти в обумовленій сумі, однак не зазначив на підставі чого він виникає, тобто не вказує об`єкта правовідносин. Тому, сама наявність спірної розписки у позивача не створює для відповідача обов`язку зі сплати зазначеної суми коштів. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, надати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначенням дати отримання коштів. Зі змісту розписки від 18 листопада 2019 року, яку [PERSON] надав позивачу [PERSON] на підтвердження факту нібито отримання від нього коштів у розмірі 23000 гривень вбачається, що ці кошти передані не у тимчасове користування із зобов`язанням їх повернути, тобто у позику. Отже, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Фактично жодні грошові кошти [PERSON] відповідачу не передавалися. На вказаний відзив від позивача [PERSON] 20 січня 2021 року надійшла відповідь у якій останній вказує на те, що позичив грошові кошти [PERSON] як фізичній особі і ніякого відношення до трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] не мав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які наведені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволенні позовних вимог з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що 18 листопада 2019 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 23000,00 грн. та зобов`язався повернути у строк до 18 лютого 2020 року, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 18 листопада 2019 року. Відповідач [PERSON] , в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачу [PERSON] позичені грошові кошти у встановлений строк. Згідно з приписами ч. 4\~ст.203 ЦК України\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до вимог ч.1\~ст.218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами\~ст.1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2\~ст.1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (Постанова Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 194/1126/18, провадження № 61-6634св20). За нормами ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд у відповідності до вимог ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи\~отримання від кредитора\~певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.». У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі N 6-1967цс15. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.\~\~Така правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18. В судовому засіданні шляхом дослідження оригіналу розписки встановлено, що дана розписка написана [PERSON] , достовірність даного\~документа не\~ заперечувалась самим відповідачем. Встановлено із змісту розписки, що між сторонами 19 листопада 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі 23000,00 грн. та зобов`язувався повернути до 18 лютого 2020 року. Факт отримання коштів відповідач підтвердив в судовому засіданні. На день, вказаний у розписці, тобто станом 18 лютого 2020 року борг позивачу в сумі 23000,00 грн. не повернуто. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу. Відповідач [PERSON] на обґрунтування своїх заперечень в судове засідання не надав підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини на підставі трудового договору, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх у визначеній сумі на іншій підставі, зокрема для здійснення діяльності, що випливає із трудових відносин на підставі трудового договору. Надані ним докази не є належними та такими, що спростовують встановлені судом обставини. Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частина 1\~статті 27 ЦК України\~визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. (ч. 4\~ст. 27 ЦК України) Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 5\~ст. 27 ЦК України) Статтею 280 ЦК України\~встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. В контексті практики Європейського суду з прав людини варто зазначити, що справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. У відповідності до вимог ч.1\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно ч. 2\~ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Проте, позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача. Також, відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами укладеного між сторонами правочину. За правилами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Тому, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~коштів слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 23000 грн. 00 коп., відмовивши у задоволенні решти позовних вимог. Крім того, в силу\~ст. 141 ЦПК України\~слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial