Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], [PERSON] В ДВС Вінницького МУЮ про визнання договору удаваним, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВІС №134238, виданого Вінницьким МРЕВ УДАІ УМВС України 15.10.1996 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, реєстраційний номер 00315ВІ. Позивач 20.03.2007 року купив вищезазначений автомобіль у відповідача за 10\~000 грн. та домовився з останнім, що між сторонами буде укладено договір купівлі-продажу автомобіля, що підтверджується розпискою від 20.03.2007 року. 20.03.2007 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав позивачу довіреність на право керування та інші права щодо автомобіля, що була посвідчена 20.03.2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №3124. Незважаючи на існуючу домовленість оформлення належного договору, за яким за позивачем буде зареєстровано право власності на автомобіль, остання не виконувалась, хоча весь час позивач використовував автомобіль, проходив передбачені технічні огляди і оформляв договори його страхування, здійснював його поточний та капітальний ремонти, експлуатував та вчиняв інші дії, як його власник. Проте, 24.05.2015 року автомобіль під керуванням брата позивача [PERSON] був зупинений та затриманий працівниками ДАІ, що підтверджується актом огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання №840 від 24.05.2015 року. Після звернення до відповідача [PERSON] виявилось, що останній являється боржником по виконавчому провадженню №46247407, в рамках якого 10.02.2015 року головним державним виконавцем Замостянського В ДВС Вінницького МУЮ [PERSON]І було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зокрема щодо транспортного засобу марки «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, реєстраційний номер 00315ВІ. Тому, позивач вважає, що в даному випадку укладення правочину договору доручення, що підтверджується довіреністю від 20.03.2007 року, сторонами було вчинено з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу від 20.03.2007 року, а тому договір доручення від 20.03.2007 року є фактично договором купівлі-продажу. А тому, у звязку з тим, що позивач виконав умови договору купівлі-продажу та повністю розрахувався за придбаний автомобіль, а відповідач безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу останнього, такий договір підлягає визнанню дійсним та за позивачем має бути визнано право власності на автомобіль, звільнивши останній з-під арешту. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнав частково лише в частині звільнення спірного автомобіля з-під арешту, в іншій частині задоволення позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] В ДВС Вінницького МУЮ за довіреністю [PERSON] поклався на розсуд суду при вирішенні даного спору. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 20.03.2007 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, реєстраційний номер 00315ВІ. Факт укладення договору купівлі-продажу підтверджується розпискою від 20.03.2007 року, наданою [PERSON] позивачу, про отримання 10 000 грн. в якості оплати за переданий товар (автомобіль). Окрім того, зі змісту розписки встановлено, що відповідач [PERSON] зобовязується протягом одного місяця оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля. Окрім того, згідно довіреності від 20.03.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №3124, [PERSON], діючий по довіреності в інтересах відповідача [PERSON]М, уповноважує позивача [PERSON] або [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВІС №134238, виданого 15.10.1996 року Вінницьким МРЕВ УДАІ УМВС України, реєстраційний номер №00315ВІ, автотранспортним засобом марки (моделі) «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, строком до 05.03.2010 року. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (ст.210 ЦК України). Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Так, статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обовязкову державну реєстрацію, перереєстрацію, та облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Згідно п.п.7, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції забороняється. Пунктом 33 даного Порядку встановлено необхідність перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників, для проведення якої до підрозділів Державтоінспекції подаються засвідчені підписами сторін, що скріплені печатками, акти приймання-передачі транспортних засобів із зазначенням їх кольору, марки, моделі, року випуску, ідентифікаційних номерів складових частин (далі - реквізити), а для проведення перереєстрації транспортних засобів у разі їх відчуження документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, разом із зазначеними актами. А тому, з наданої суду розписки про отримання грошових коштів в сумі 10 000 грн. не вбачається досягнення сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу, оскільки нею лише засвідчено отримання коштів відповідачем від позивача, що не може підтверджувати передачу майна у власність позивачу. Окрім того, відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін (п. 13). Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля марки «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, реєстраційний номер 00315ВІ, укладений 20.03.2007 року між сторонами, який підлягає державній реєстрації, у розумінні ст.ст.210, 640 ЦК України є неукладеним, а відтак не може бути відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України визнано дійсним. Окрім того, посилання позивача на те, що видана довіреність на його імя щодо розпорядження та керування вищезазначеним транспортним засобом, свідчить про те, що до позивача перейшло право власності на автомобіль, суд не приймає до уваги, оскільки довіреність не може бути доказом укладення договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки за своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобовязується діяти від імені довірителя. Згідно статей 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати, припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Разом з тим, в судовому засіданні достовірно встановлено та сторонами не оспорюється, що з 20.03.2007 року автомобіль марки «[PERSON] 207Д», 1980 року випуску, двигун №-, шасі №-, кузов №60131118143329, реєстраційний номер 00315ВІ, фактично знаходиться у володінні, користуванні та розпорядженні позивача, останній займається його технічним обслуговуванням та ремонтом, сплачує кошти за проходження державного технічного огляду, однак транспортний засіб залишається зареєстрованим за відповідачем, а самостійно здійснити перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ позивач не мав та не має можливості, оскільки на усе майно відповідача, в тому числі і на спірний автомобіль, накладено арешт на підставі постанови головного державного виконавця Замостянського В ДВС Вінницького МУЮ [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.02.2015 року в рамках виконавчого провадження №46247407. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про зняття арешту. А відтак, вищезазначений арешт порушує права позивача, так як у останнього відсутня можливість здійснити перереєстрацію автомобіля на своє імя, таким чином в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на підставі закону майном. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial