Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] та Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області посилаючись на те, що 11 червня 2000 року померла йогомати [PERSON]. Після її смерті залишиласяспадщина, що складається з квартири № 3, розташованої в будинку № 56 по вул. Комсомольська, смт БерезинеТарутинського району Одеської області. При зверненні до Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач в судове асідання не зявився, на розгляд суду від нього надійшла заява про підтримання позовних вимог та з проханням розглянути справу за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надали суду заяви про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу за їх відсутності. Ці обставини відповідають вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України. В звязку з цим в силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що 03 серпня 1994 року Тарутинським агентством по приватизації житла смт Березине на підставі розпорядження № 406 від 29 липня 1992 року було видано [PERSON] Свідоцтво про право власності на житло на квартиру № 3, розташовану в будинку № 56 по вулиці Комсомольська, смт БерезинеТарутинського району Одеської області (а.с. 10). 1 червня 2000 року [PERSON] померла (а.с. 8). Однак, в свідоцтві про смерть [PERSON] та в Свідоцтві про право власності на житло прізвище імя по батькові спадкодавця вказані по різному. Так, у свідоцтві про смерть вона вказана як «Нескоровна Феодосія Мойсеївна», а в Свідоцтвіпро право власності на житло № 406 від 03 серпня 1994 року вказана російською мовою як «Нискоровная Феодосия Моисеевна». Відповідно до довідки Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області № 1383 від 06 листопада 2015 року внести виправлення у вищезазначене Свідоцтво про право власності на житло не можливо (а.с.19). У звязку з цим позивач просив в судовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа - Свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 серпня 1994 року Тарутинським агентством по приватизації житла смт Березине на підставі розпорядження № 406 від 29 липня 1992 року на імя [PERSON] Моісєєвна [PERSON], померлої 11 червня 2000 року. На підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд вважає встановленим факт належності Свідоцтва про право власності на житло, видане 03 серпня 1994 року Тарутинським агентством по приватизації житла смт Березине на підставі розпорядження № 406 від 29 липня 1992 року на імя [PERSON] Моісєєвна [PERSON], померлої 11 червня 2000 року. Також, позивач просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на квартиру № 3, розташовану в будинку № 56 по вулиці Комсомольска смт БерезинеТарутинського району Одеської області, що належала його матері [PERSON], померлої 11 червня 2000 року. При розгляді даної позовної вимоги суд керується нормами Цивільного кодексу Української РСР /в редакції 1963 року/, позаяк правовідносини виникли в період дії вищевказаного кодексу. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту [PERSON] не залишила. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР є її діти: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], яка від прийняття спадщини відмовилась на користь позивача (а.с. 11, 13-14,15). При зверненні до Тарутинської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом вищезгаданої квартири, яка належала [PERSON], у видачі даного свідоцтва позивачу було відмовлено, оскільки надане ним Свідоцтво про право власності на житло№ 406 від 03 серпня 1994 року не зареєстроване на момент його придбання у відповідному органі БТІ, тому воно право власності [PERSON] на квартиру не підтверджує. Згідно ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, позивач [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] та спадщина згідно ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР належить йому з моменту її відкриття, оскільки він фактично вступив в управління та володіння квартирою після смерті матері, тобто здійснив дії, що свідчать про прийняття спадщини. Окрім того, враховуючи правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-137цс13 суд дійшов висновку, що момент набуття права власності на нерухоме майно на час отримання спадкодавцем Свідоцтва про право власності на житло не залежав від державної реєстрації цього права на майно позаяк правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. При зазначених обставинах суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на спадкове майно у вигляді вищезазначеної квартири за законом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved