Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] про визнання її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою[ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], була зареєстрована за цією адресою, але відповідно до рішення суду від 02.10.2017 року визнана, такою, що стратила право на користування житловим приміщенням, та на підставі даного рішення її зняти з реєстраційного обліку. [INFO] у відповідачки [PERSON] народилася дитина [PERSON] і відповідно до чинного законодавства її зареєстрували за місцем реєстрації її матері [PERSON] Позивач вказує, що відповідачі в будинку не проживають, не є членами або колишніми членами сім'ї. Тому він як власник має право вимагати усунення порушення його права. З 2000 року відповідачі у квартирі не проживають, житлом не цікавився, комунальні послуги не сплачували, які нараховуються і на відсутніх осіб. Позивач не може оформити субсидію, а повну вартість комунальних послуг йому одному важко сплачувати. Тому позивач просить суд визнати малолітню [PERSON], [INFO], такою що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційно обіку. Фактичне місце проживання відповідачів позивачу невідоме. На даний час їх майна в будинку немає, за комунальні послуги відповідач не сплачує та не несе витрати з утримання будинку. Реєстрація відповідача в будинку є перепоною в розпорядженні належним майном, тому вищенаведене є підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав. На адресу суду повернувся конверт із відміткою «за вказаною адресою не проживає». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до ордеру на жиле приміщення №32 від 23.11.1989 року, рішення Сквирського районного суду від 28.12.2011 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], була зареєстрована за цією адресою, але відповідно до рішення суду від 02.10.2017 року визнана, такою, що стратила право на користування житловим приміщенням, та на підставі даного рішення її знято з реєстраційного обліку. [INFO] у відповідачки [PERSON] народилася дитина [PERSON] і відповідно до чинного законодавства її зареєстрували за місцем реєстрації її матері [PERSON] Позивач вказує, що відповідачі в будинку не проживають, не є членами або колишніми членами сім'ї. Тому він як власник має право вимагати усунення порушення його права. З 2000 року відповідачі у квартирі не проживають, житлом не цікавився, комунальні послуги не сплачували, які нараховуються і на відсутніх осіб. Позивач не може оформити субсидію, а повну вартість комунальних послуг йому одному важко сплачувати. Фактичне місце проживання відповідачів позивачу невідоме. На даний час їх майна в будинку немає, за комунальні послуги відповідач не сплачує та не несе витрати з утримання будинку. Реєстрація відповідача в будинку є перепоною в розпорядженні належним майном, тому вищенаведене є підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідач та її неповнолітня донька в будинку позивача не проживають з 2000 року, відповідач та її донька не були та не є членами сім`ї позивача. Оскільки відповідач у спірному житловому будинку не проживає понад 10 років, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у своїй заяві, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved