Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 1999року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.1996 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] позивач придбав квартиру №29 в будинку №59-Г по просп. 50-річчя ВЛКСМ (нині пр. Ювілейний) у м. Харкові. Вказаний договір було зареєстровано на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстраційний номер Н7-64. 25 грудня 1997 року право власності на квартиру №29 в будинку №59-Г по просп. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові зареєстровано за позивачем у КП «Харківське міське БТІ» за р. №П-5-25428. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року [PERSON], [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру у звязку з закінченням строку позовної давності до предявлення позову. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON], здійснивши 28.10.1996 року відчуження на користь позивача [PERSON] власної квартири [ADDRESS], яка належала їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.09.1996 року реєстраційний №5-96-83282-У2, втратили право власності на це майно, в тому числі право користування. В ході розгляду справи №643/7583/15-ц позивач довідався, що у належній йому квартирі зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO], яка є онукою [PERSON] та донькою [PERSON] Зазначене підтверджується копією довідки на дільниці №31 КП «Жилкомсервіс» від 12.06.2015 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідачі не є членами сімї [PERSON] З врахуванням викладеного у позовній заяві та ст.ст.317, 391 ЦК України та правовою позицією, викладеною в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-158цс14 від 05.11.2014 року просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того зазначила, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Зміна порядку обчислення позовної давності, встановленої ст. ст. 253-255 ЦК України не допускається. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. В своєму позові [PERSON] зазначає, що він є власником квартири №29 по проспекту Ювілейному (50-річчя ВЛКСМ) буд. №29-Г з 28 жовтня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому на Біржу нерухомості та основних фондів. Згідно зазначеного договору, відповідачі зобовязанні були звільнити квартиру з 28 лютого 1997 року. На протязі всього часу відповідачі постійно мешкають в квартирі, робили ремонт, сплачують комунальні послуги. На протязі 20 років [PERSON] достеменно знаючи те, що гроші за квартиру він відповідачам не сплатив, визнавав їх право користування спірною квартирою. Ніяких дій щодо їх виселення не приймав. Строк позовної давності за захистом порушеного права сплинув для [PERSON] 25 лютого 2000 року. У відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причиною пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач протягом 20 років не заявляв до них будь-яких вимог, своїм правом щодо їх виселення у встановлений договором строк, а також протягом трьох років після настання строку для їх виселення не приймав. Відповідач [PERSON], діюча в своїх інтересах та інтересах [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої першим секретарем з консульських питань Посольства України в Грецькій [PERSON]Тьокіним, в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності. Третя особа орган опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не зявились, від представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Рішення просить прийняти на розсуд суду, в інтересах дитини. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, 28 жовтня 1996року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» договір купівлі-продажу №Н7-64, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав у власність за ціною 5562грн. квартиру №29 в будинку №59-Г по просп.. 50-річчя ВЛКСМ (Ювілейному) в м.Харкові. 25.12.1997року [PERSON] зареєстрував своє право власності на придбану квартиру у Державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації №1» /а.с.3/. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016року, рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.01.2016року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру відмовлено у звязку з закінченням строку позовної давності до предявлення позову /а.с.4-5/. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016року залишено без змін. Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 12.06.2015року, виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця №31, у квартирі №29 по просп.50-річчя ВЛКСМ, 59-Г в м.Харкові зареєстровані: [PERSON] з 19.03.1980року, [PERSON] з 15.04.1988року та [PERSON], 1999року народження з 10.09.1999року. Відповідно вимогам ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 05.11.2014 року (справа №6-158цс14), право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Суд не вважає обґрунтованими доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, так як позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав позивача триває у часі. У звязку з вище викладеним, оцінюючи всі докази зібрані по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: approved