Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою № 11 по пр.Червоної Калини, 90 в м.Львові, покликаючись на те, що така у спірній квартирі з вересня 2017 року не проживає. Ухвалою судді від 17 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У підготовчому судовому засіданні позивач позов підтримав та просить задоволити. Відповідач у підготовче судове засідання не зявилася, скористалась правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, та подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає. Вирішуючи питання, передбачені ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суду із оцінкою доказів, як цього вимагає ст.89 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], де він і зареєстрований. У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача (рішення Сихівського районного суду м.Львова від 6 січня 2017 року по справі № 464/8965/16-ц про розірвання шлюбу). Позивач на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України просить визнати відповідача, такою, що втратила користування житлом, покликаючись на непроживання останньої в такому з вересня 2017 року. Відповідно до ст.264 ЦПК України які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як розяснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що вказані в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Згідно зі\~ст.405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2). У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК України\~застосуванню не підлягають. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. З урахуванням того, що позивач - власник квартири, а відповідач - його колишня дружина (колишній член сім'ї власника житлового приміщення), яка була зареєстрована у цій квартирі, слід застосувати положення\~ст.405 ЦК України. Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц. За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до актів житлового органу від 19 жовтня 2017 року, 30 січня 2018 року, 20 квітня 2018 року, 19 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] з осені 2017 року у спірній квартирі не проживає. Отже позивачем доведено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування нею (відомості про іншу домовленість з власником відсутні), поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні такою судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача в порядку ч.2 ст.405 ЦК України такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з урахування визнання відповідачем позову, є підставними та обґрунтованими. Відповідно до\~ч.4\~ст.206\~ЦПК України\~уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч.3 ст.200 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Розглядаючи вимогу про зняття з реєстрації, суд враховує наступне. \~ \~ \~ \~За положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспоренння та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст.4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням. Таким чином позивачем не доведено, що при визнанні відповідача такою, що втратила користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, порушуються чи будуть порушені права позивача. Отже вимога про зняття відповідача з реєстрації є передчасною та не підлягає до задоволення. Згідно з ч.1\~ст.142 ЦПК України\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, що підтверджується її матеріалами, суд приходить до переконання, що позивачу слід повернути з державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 352,40 грн. Також в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 352,40 грн. судового збору. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved