Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON], про стягнення боргу за борговою розпискою, у відповідності до ст. ст. 611, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України, просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 98 790 грн.; три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 365 діб в розмірі 2 963,7 грн.; грошові кошти по витратам, пов'язаним з розглядом судової справи та сплатою судового збору у розмірі 1 337,53 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до усного договору позики 03.09.2016 року, позивач [PERSON] передав позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 3500 доларів США. На підтвердження укладання вказаного договору позики, [PERSON] власноручно написав розписку, відповідно до якої він позичив суму ( з урахуванням 200 доларів за користування грошовими коштами), усього 3700 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути позивачу у жовтні місяці 2016 року. Незважаючи на вказані обставини, відповідач відмовляється повернути вказані грошові кошти, уникає зустрічі з позикодавцем, не бажає спілкуватись за телефоном. За увесь час після отримання грошей, відповідач позивачу борг не повернув. За вказаних вище обставин, позивач і звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Після оголошеної перерви для підготовки до судових дебатів позивач не з'явився, був повідомлений належним чином. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог повністю заперечували, виклавши свою позицію у запереченні проти позову та відзиві на позовну заяву, відповідно до яких вказав, що із тексту долученої до позовної заяви нібито копії боргової розписки, під текстом якої містяться незрозумілі і незавірені записи з розрахунками, невідомо ким і коли зроблені, не вбачається, що позивач чи хтось інший передав відповідачу якісь гроші (слова передав, отримав, одержав чи інші, які мають аналогічні значення і підтверджують передачу грошових коштів розписка не містить), і що позивач передав їх саме у власність, та ще зробив це саме 03.09.2016 року, тобто датою, якою датована вказана розписка. Із цієї розписки не вбачається, що між кимось було укладено якийсь договір, у т.ч. договір позики. Надана позивачем розписка не може вважатись належним доказом укладання незрозуміло між ким і коли, і на яких умовах договору позики та отримання [PERSON] будь-яких грошей від позивача саме 03.09.2016 року, чого в дійсності не було. Справа в тому, що позивач надав недостовірну інформацію до суду, оскільки грошові кошти у розмірі 8000 доларів США були передані позивачем відповідачу ще 30.04.2014 року. Тоді ж позивач за власною ініціативою нарахував [PERSON] проценти у сумі 1600 доларів США. Відповідно до записів, які виконані власноручно позивачем, восени 2014 року [PERSON] повернув [PERSON] гроші в сумі 5600 доларів США (9600-5600=4000) та [PERSON] ще нарахував проценти в сумі 500 доларів США (4000+500=4500). У 2015 році [PERSON] повертає 500 доларів США, але [PERSON] нарахував [PERSON] за рік проценти у сумі 1200 доларів США, та борг знову стає 5200 доларів США (4500+1200-500=5200). У 2016 році [PERSON] повертає [PERSON] гроші у сумі 2500 доларів США, але [PERSON] знову нараховує відсотки у сумі 800 доларів США, а потім ще 500 доларів США, та борг стає 4000 доларів (5200+800-2500+500=4000). 20.02.2017 року [PERSON] повертає [PERSON] гроші в сумі 1500 доларів США. 10.05.2017 року [PERSON] повернув ще 500 доларів США, які передав дружині позивача [PERSON]. А наприкінці серпня 2017 року [PERSON] повернув 2500 доларів США. Таким чином, відповідачем [PERSON] гроші у сумі 8000 доларів США були отримані ще 30.04.2014 року, а не 03.09.2016 року, як на то вказує позивач. З 30.04.2014 року по вересень 2017 року, відповідачем [PERSON] були повернуті позивачу [PERSON] грошові кошти у сумі 11900 доларів США. Тобто відповідач повернув [PERSON] борг у сумі 8000 доларів США та майже 4000 доларів США процентів. Вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підтвердження мотивів укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 03.09.2016 року, позивач приєднав до матеріалів справи письмову розписку, у якій зазначено, що [PERSON] винен [PERSON] грошові кошти у розмірі 3500 доларів США та зобов'язується їх повернути в жовтні місяці. Надалі за текстом наведені підрахунки та зазначено про необхідність повернення 3700 доларів США. Датою написання розписки встановлено 03.09.2016 року /л.с.5/. Тож, позивач, стверджуючи, що між ним та [PERSON] був укладений договір позики 03.09.2016 року, та посилаючись на неповернення суми боргу позичальником, вважає, що його має бути стягнуто в примусовому судовому порядку разом з 3% за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання. Відповідач з вказаним не погодився та на підтвердження своїх заперечень надав письмові записи з розрахунками. /л.с.57-58/. Проте, суд не приймає їх до уваги та не знаходить пов'язаності вказаних правовідносин, оскільки надані відповідачем записи жодним чином не підтверджують взаємозв'язку боргових відносин про які, йдеться у позові та на які звертає увагу позивач у розписці від 03.09.2016 року. За таких обставин, суд не надає оцінки наданим записам, оскільки послідовності їх зв'язку з виниклими правовідносинами не встановлено. Окрім того, у своїх запереченнях та відзиві відповідач вказав, що з розписки витікає, що він зобов'язався повернути позикодавцю 3700 доларів США, тоді як винен 3500 доларів США, тобто на 200 доларів США менше, ніж зобов'язаний повернути. Згідно позовної заяви, різниця між зазначеними в розписці сумами у 200 доларів США - це що (плата чи відсотки) «за користування грошовими коштами», тоді як в розписці, яка підтверджує укладання усного договору позики про це нічого не вказано. Із розписки взагалі не зрозуміло, чому відповідач винен 3500 доларів США, а зобов'язується повернути 3700 доларів США. Якщо це плата за користування грошовими коштами, то це є істотною умовою, яка повинна бути зафіксована в розписці. Більш того, відповідач вказав, що надання коштів у позику є фінансовою послугою згідно із Законом України № 2664-ІІІ від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вважає, що фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Проте, фізичні особи не можуть надавати позику під проценти. Враховуючи вищевикладене, задля повного та об'єктивного розгляду справи, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2018 року, було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано з Білгород-Дністровського відділення Чорноморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області інформацію чи зареєстрований як фізична особа - підприємець [PERSON], [INFO], реєстраційний номер картки платника податків [NUMBER] та має він дозвіл на надання фінансових послуг. /л.с.70-71/. Згідно наданої на запит суду відповіді з Білгород-Дністровського відділення Чорноморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER] на обліку в Білгород-Дністровському відділені Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області - не перебуває. /л.с.77/. Суд не погоджується з ствердженнями відповідача, що в даному випадку, позивач не мав права надавати позику, оскільки це є фінансовою послугою, а він не є фізичною особою-підприємцем з наступних підстав. У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при визначенні переліку фінансових послуг застосовується поняття «позика». Згідно із пунктом 1 статті 1 цього Закону фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка віднесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. При цьому, вказаний Закон відносить послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту до виключного переліку фінансових послуг та встановлює, що право на здійснення цієї операції мають фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Слід зазначити, що Закон України «Про банки і банківську діяльність» взагалі не містить поняття «позика», а використовує поняття «банківський кредит». Отже, незважаючи на те, що згідно з вищезазначеним Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання фінансових послуг фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Крім того, на відміну від договору позики, у кредитному договорі предметом надання є лише грошові кошти, а не інші речі, визначені родовими ознаками. Порівняльно-правовий аналіз зазначеного вказує на те, що у разі передання за договором позики не грошових коштів, а інших речей, така позика взагалі не буде вважатися фінансовою послугою. По-друге, метою суб'єкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету суб'єкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено. Також Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено укладення у письмовій формі договору про надання фінансових послуг. Водночас, статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави зробити висновок про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не поширюється на відносини, що виникають між фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, у процесі укладення, виконання та припинення договорів позики. Застосування ж у зазначеному Законі поняття «позика» є неправильним і спотворює суть та мету надання фінансових послуг. У разі ж передання фізичною особою (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками слід керуватися положеннями Цивільного кодексу України. Стосовно суті спору, суд вважає, що в даному випадку слід визначити чи дійсно між сторонами виникли боргові зобов'язання, та чи дійсно 03.09.2016 року сторони уклали договір позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно з ч.1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно п. 2, п. 4 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 626 ЦКУ - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 638 ЦКУ - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». З матеріалів справи, а саме з розписки від 03.09.2016 року неможливо встановити, отримання в борг [PERSON] грошових коштів у власність, неможливо визначити й позикодавця, лише зазначено про те, що [PERSON] винен [PERSON] 3500 доларів США, проте чомусь зобов'язаний повернути 3700 доларів США. Враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 слід виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Варто зазначити, що у наданій в обґрунтування позовних вимог розписці від 03.09.2016 року не підтверджено укладання договору позики, не зазначено про умови договору, а також не підтверджено отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України. Таким чином, з урахуванням не надання позивачем до суду належних та допустимих доказів укладання 03.09.2016 року між сторонами договору позики, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 98 790 грн. задоволенню не підлягають. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу. (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК). Проте, вимоги щодо стягнення з відповідача процентів у розмірі 3 % річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання є похідними вимогами та можуть бути задоволені в разі задоволення основної частини позову про стягнення суми боргу за договором позики. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, прийнявши до уваги, що надана позивачем в обґрунтування позовних вимог розписка від 03.09.2016 року не підтверджує укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики, так само як і не підтверджує й отримання позивачем будь-яких коштів, не визначає й самого позикодавця, також з неї неможливо встановити умови договору, а суд не має допустити підміни справжньої правової природи укладеного правочину, незалежно від найменування документа, а отже за таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним згідно квитанції судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed