Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на жилу квартиру за набувальною давністю, в обгрунтування якого вказав, що 30.07.1998 року він придбав у відповідача за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру загальною площею 41,6 кв.м, у тому числі житловою 27,0 кв.м, розташовану за адресою: м.Димитров (нині м.Мирноград) Донецької області, квартал 40[ADDRESS]. Оформлення договору купівлі-продажу відбулося на регіональній товарній біржі «Юго-Восток»: відповідач отримав гроші та передав йому документи та ключі від квартири. Його право власності на придбану квартиру зареєстровано у Димитровському бюро технічної інвентаризації за № 144 від 13.08.1998 року. За вказаною адресою він разом з сімєю проживає з 25.11.1998 року по теперішній час. Укладаючи цей договір на регіональній біржі, він був впевнений, що ця угода є дійсною і не потребує нотаріального посвідчення, адже про це було вказано у ст.15 Закону України «Про товарну біржу». На даний час у нього виникла необхідність розпорядитися спірною квартирою, але посвідчити нотаріально угоду не має можливості. Оскільки він добросовісно заволодів чужим майном, продовжує відкрито і безперервно володіти придбаною ним квартирою протягом десяти років, позивач просить суд визнати та визнати за ним право власності на квартиру за набувальноюдавністю. Під час розгляду справи за ухвалою суду від 05.10.2016 року до участі у справі були залучені правонаступники померлого відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали у повному обсязі заявлені позовні вимоги, спрямовані до правонаступників відповідача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також представник третьої особи Мирноградської міської ради до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає що вимоги позивача підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 30.07.1998 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON], який помер 14.05.2003 року, продав, а позивач [PERSON] купив квартиру, що складається з двох жилих кімнат, загальною площею 41,6 кв.м, в тому числі житловою 27,0 кв.м, розташовану за адресою: м.Димитров Донецької області, квартал 40, будинок девять, квартира чотирнадцять, за одну тисячу гривень. Дана угода була оформлена і зареєстрована на регіональній товарній биржі «Юго-Восток» 30.07.1998 року за реєстраційним № 106, що підтверджується копіями договору, технічного паспорту на квартиру, актового запису про смерть [PERSON] (а.с.6, 8, 9-10, 73). Дана квартира належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3/92-3233, виданого 26.12.1997 року Державною холдинговою компанією «Селидіввугілля», зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м.Димитров в реєстровій книзі № 3р за реєстровим № 9 від 16.01.1998 року, що підтверджується вказаним свідоцтвом про право власності, розпорядженням органу приватизації « 2-10270 від 12.12.1997 року (а.с.8, 11). 13.08.1998 року вказана квартира зареєстрована за позивачем в Димитровському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 3 за реєстровим № 9 стор.144, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення БТІ (а.с.7). З угоди вбачається, що до її підписання сторони дійшли згоди з усіх суттєвих питань купівлі-продажу квартири, про що свідчать їх підписи у договорі (а.с.6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 21.10.2016 року позивач [PERSON] з дружиною та сином є зареєстрованим та мешкає з 20.11.1998 року по теперішній час за адресою: м.Димитров, кв-л 40[ADDRESS]. Правовідносини між сторонами щодо укладення договору купівлі-продажу спірної квартири виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст.153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилої квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Нотаріальному посвідченню угоди на цей час перешкоджає смерть продавця [PERSON] та реєстрація у БТІ за позивачем права власності на придбану на товарній біржі квартиру. Згідно за ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ст.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила про набувальну давність можуть поширюватися також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто відлік цього строку може починатися з 1 січня 2001 року. Відповідно до п.п.13, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом щляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Згідно за ст.1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до інформації Другої красноармійської державної нотаріальної контори від 22.09.2016 року, отриманої на підставі даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №№ 45163702 від 21.09.2016 року, на майно, яке залишилося після смерті [PERSON], померлого 14.05.2003 року, відкрита спадкова справа. Спадщину прийнятли дружина спадкодавця [PERSON] та дочка спадкоємця [PERSON], які 05.05.2010 року отримали свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. Заповіту від імені [PERSON] не посвідчувалось (а.с.80-81). Отже відповідачі [PERSON] та [PERSON] є правонаступниками [PERSON] Інших спадкоємців за законом судом не встановлено. Аналіз досліджених у суді доказів вказує на відкрите, постійне та безперервне володіння позивачем спірною квартирою більше 10 років, а саме: з 2000 року по теперішній час, у яку він вселився після підписання договору купівлі-продажу, який не було нотаріально посвідчено через реєстрацію його на Регіональній товарній біржі «Юго-Восток». Вказана угода була фактично здійснена, сторонами угоди були виконані вимоги ст.ст.153, 224 ЦК УРСР 1963 року, досягнута згода за всіма істотними умовами договору, продавець був добросовісним власником відчужуваного ним жилого приміщення, його смерть перешкоджає нотаріальному посвідченню правочину, тобто існує обставина, яка не залежить від волі позивача. Тому з огляду на приведені та досліджені докази суд вважає, що є всі підстави для задоволення вимог позивача щодо набуття ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. На підставі ст.ст.47, 153, 224, 227 ЦК України 1963 року, ст.344, ст.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України,

Outcome: approved