Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом 24.11.2020 року обґрунтовуючи тим, що на підставі договорів позики від 01.08.2013 року та 06.08.2013 року він надав відповідачу - [PERSON] у борг грошові кошти: 5470,00 грн. за договором позики від 01.08.2013 року терміном до 01.09.2013 року та 5840 грн. за договором позики від 06.08.2013 року терміном до 06.09.2013 року. Загальна сума коштів, отримана відповідачем становила 11 310,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти у місячний строк з дня їх отримання, однак у вказаний строк з невідомих причин кошти не повернув. Лише по завершенню 2 років, 18.04.2015 року відповідач повернув 1000,00 грн., після чого зник із зв`язку, ігноруючи повідомлення про повернення боргу. 22.01.2018 року він повернув ще 2000,00 грн., з проханням відтермінувати повну сплату боргу. Від того часу відповідач перестав виходити на зв`язок, а залишок боргу у розмірі 8310,00 грн. залишився не повернутим, тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму коштів за договором позики у розмірі 8310,00 грн., штраф відповідно до п.6 Договору позики - 4155,00 грн. і 3% річних від простроченої суми за період з 22.01.2018 року по 27.10.2020 року та судові витрати у справі. 17.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду направив заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 01.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується договором позики та розпискою (а.с.25, 26), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав, кошти у розмірі 5470,00 грн. зі строком повернення до 01.09.2013 року. 06.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується договором позики та розпискою (а.с.27, 28), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав кошти у розмірі 5840,00 грн. зі строком повернення до 06.09.2013 року. Відповідач - [PERSON] сплатив кошти за договорами позики лише частково у розмірі 3000,00 грн., а саме: 18.04.2015 року - 1000,00 грн. та 22.01.2018 року - 2000,00 грн., тому [PERSON] , 24.11.2020 року звернувся до суду з даним позовом 24.11.2020 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей... Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що боргові документи були надані до суду позивачем (а.с.25-28), відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивачем доведено факт укладення договорів позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача на його користь суми коштів за договорами позики у розмірі 8310,00 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача на його користь штраф згідно до п.6 Договору позики у розмірі 4155,00 грн. Так, згідно п.6 Договорів позики (а.с.25,27), у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 50% від неповерненої суми позики, а також позикодавець вправі нарахувати пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Тобто, згідно вказаних умов договорів сума штрафу становить 4155,00 грн. (8310,00 грн.х50%=4155,00 грн.) Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3 % річних від простроченої суми зобов`язання за період з 22.01.2018 року по 27.10.2020 року у розмірі 439,86 грн. відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіривши розрахунок позивача, наведений у позовній заяві, дійшов висновку, що розмір 3 % річних від простроченої суми зобов`язання за період з 22.01.2018 року по 27.10.2020 року становить 689,28 грн. (8310,00 грн. (3%) х 1010 (кількість днів прострочення)/365). Однак, враховуючи, що позивач просить стягнути кошти у розмірі 439,86 грн., суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних саме в межах заявлених вимог. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатив при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 12), тому з відповідача на його користь стягуються вказані судові витрати.

Outcome: approved