Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Покровської міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що [INFO] померла його дружина [PERSON], яка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Красноармійської державної нотаріальної контори від 02.08.1996 року, реєстр 2-502, була власником житлового будинку загальною площею 41,45 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. 13.12.2018 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину після смерті дружини [PERSON] Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в наявності є заповіт на іншу особу, спадщину після смерті [PERSON] прийняли донька померлої [PERSON] ( до шлюбу [PERSON]) та [PERSON] Оскільки він понад 22 роки безперервно сам користується даним майном, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про день і час слухання справи повідомлялась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. ( а. с. 66,67), Представник відповідача Покровської міської ради в судове засідання не з»явився, просили справу слухати без участі представника ( а.с. 48). Суд ухвалює рішення на підставі ст. 223 ЦПК України на підставі наявних у ній доказів в разі повторної неявки в судове засідання відповідачки по справі [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі є його знайомий, який проживає за адресою: [ADDRESS]. Йому відомо, що після смерті його дружини [PERSON], приблизно в 2000-2001 році їх донька [PERSON] виїхала з будинку і з того часу [PERSON] проживає в будинку один. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі [PERSON] є її сусідом. Пояснила, що його дружина [PERSON] була власником житлового будинку і при житті написала заповіт, на кого їй невідомо . На момент смерті дружини, в житловому будинку проживали позивач по справі разом з донькою [PERSON], яка приблизно у 2001-2002 роках уїхала. З того часу в будинку проживає позивач по справі, доглядає будинок. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно довідки КП БТІ від 18.10.2018 року за № 1206/01-02 , до 01.01.2013 року будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Красноармійської державної нотаріальної контори від 02.08.1996 року ( а.с. 10). Правовстановлюючих документів на зазначений будинок суду не надано. [INFO] померла [PERSON], яка є дружиною позивача по справі [PERSON] і матір»ю відповідачки по справі [PERSON] ( а.с. 7,11). Із заявою про відмову від своєї частки - Ѕ частки житлового будинку ,як переживший чоловік 28.03.1997 року звернувся позивач по справі [PERSON] ( а.с. 53). За даними ЄРЗСС виявлено наявність заповіту від імені [PERSON], посвідченого Першою Покровською ДНК 13.07.1989 року за реєстром № 5832 ( а. с. 39). Як встановлено в судовому засіданні заповіт від іменті [PERSON] складено на ім'я доньки, відповідачки по справі [PERSON], тому [PERSON] відмовився від своєї частки на житловий будинок як переживший чоловік. Вказана обставина підтверджена самим позивачем в судовому засіданні. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.12.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті жінки [PERSON], оскільки згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за № 54475716 було виявлено заповіт від імені спадкодавця [PERSON] від 13.07.1989 року реєстровий № 5832, зміст якого немає змоги з»ясувати, оскільки нотаріальні документи передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву на зберігання. Окрім того, в постанові зазначено, що разом зі спадкодавцем в житловому будинку були зареєстровані чоловік померлої [PERSON] з 16 лютого 1987 року та донька померлого [PERSON] з 11.09.1993 року по 12.10.2001 року, які фактично прийняли спадщину, але невідомо спадкоємців за заповітом ( а. с. 14). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прий\-няття спадщини. Прийняття спадщини або відмова у прийнятті це дія спадкоємця яка засвідчує про його згоду або незгоду вступити в спадкові права. Норми спадкового права, що містяться в ЦК УРСР 1963 року і в ЦК України 2004 року не встановлюють строк протягом якого спадкоємець зобов'язаний отримати свідоцтво про право на спадщину. Проте, нотаріусом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] фактично прийняли спадщину. Вказаний факт встановлений і судом по справі на підставі матеріалів справи. Як зазначено в позовній заяві, позивачу невідомо зміст заповіту, складеного його дружиною. Разом з тим, в судовому засіданні пояснив, що заповіт складено на його доньку відповідачку по справі [PERSON], яка на теперішній час проживає в Криму. Він, в свою чергу, відмовився від своєї частки як переживший подружжя на її користь, що також знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.( а. с. 33). Отже, в даному випадку, відповідачка по справі фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Незважаючи на відсутність самого заповіту, як встановлено в судовому засіданні, заповіт складено на [PERSON], про що підтвердив сам позивач в судовому засіданні. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, посилаючись на ст. 344 ЦК України, просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, правовстановлюючі документи на вказаний будинок суду не надано. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності ( статті 13,14,41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства , зокрема в ст.. 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст.. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року. Виходячи зі змісту ст.. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач , є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність ( тобто строк володіння). Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК ). Отже, позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключно набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. За набувальною давністю може бути набуте право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач дійсно володіє житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Проте, позивачу достовірно відомо про те, що відповідачка по справі [PERSON] після смерті [PERSON] фактично прийняла спадщину на зазначений житловий будинок , оскільки він як переживший чоловік від своєї частки відмовився, а на користь відповідачки було складено заповіт. Окрім того, як пояснив позивач, у нього з відповідачкою по справі виникли неприязні стосунки з приводу оформлення права спадкування на даний житловий будинок. Правовстановлюючого документу на житловий будинок суду не надано. Довідкою КП БТІ від 1206/01-02 підтверджено право власності за [PERSON] на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] до 01.01.2013 року. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed