Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Йому на підставі договорів дарування від 17 серпня 2007 року належить 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. Враховуючи, що загальна площа вищезазначених будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» дорівнює належним позивачу 37/100 ідеальним часткам нежитлових будівель вищенаведеної бази відпочинку батьків з дітьми, [PERSON] просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та виділити йому у натурі як окремий об`єкт нерухомості розташовані за адресою: [ADDRESS] , будівлю їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1», визнати його право власності на виділені об`єкти як на окремий об`єкт нерухомості, а також визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1» та на 1/2 частину цегляної котельні «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. (Т. 3, а.с. 1) Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, його неявка до суду не перешкоджає розгляду справи, оскільки з`явилась його представник адвокат Анікєєнко Є.О., що діє на підставі ордеру серії КР № 100104 від 03 вересня 2019 року, яка в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Шаповалов А.М., що діє на підставі ордеру серії КС № 270055 від 14 грудня 2017 року, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, представником відповідача було надано суду клопотання про розгляд справи у відсутність сторони відповідача. Крім того, представником відповідача було надано суду відзив на позов, у якому сторона відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, оскільки державна реєстрація права власності позивача на 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. рішенням суду від 29 жовтня 2013 року скасована, а цегляна котельня «З-1», загальна площа якої на час судового розгляду становить вже не 42,5 м. кв., а 117,5 м. кв. та 1/2 частина цегляної трансформаторної підстанції «З1-1» на праві власності належить відповідачу [PERSON] , що унеможливлює визнання права власності на них за [PERSON] (Т. 3, а.с. 232-233). Представник третьої особи Святогріської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, Святогірською міською радою було надано суду заяву про розгляд справи у відсутність її представника. Суд, вислухавши пояснення представника позивача адвоката Анікєєнко Є.О., та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 17 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстровані у реєстрі відповідно за номерами 2531 й 2530, за якими [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. Таким чином, всього [PERSON] прийняв у дар 37/100 ідеальних часток вищевказаних нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до приписів ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Отже необхідною передумовою реалізації права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, є набуття права власності на відповідну частку такого майна. Частиною третьою статті 334 ЦК України закріплено правило, за яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а з приписів пункту першого частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції від 29 січня 2006 року, тобто в редакції, що діяла на час укладання [PERSON] вищезазначених договорів дарування, та пункту першого частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на час судового розгляду даної справи, слідує, що права власності на нерухоме майно підлягають державній реєстрації. Так, з Витягів Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно» № 17610436 від 04 лютого 2008 року та № 17610514 від 04 лютого 2008 року слідує, що 04 лютого 2008 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 18/100 та 19/100 ідеальних часток вищевказаних нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми. Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними,\~якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. В той же час, Витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39296 від 15 січня 2013 року та № 40237 від 15 січня 2013 року (Т. 1, а.с. 14, 15) свідчать, що 15 січня 2013 року Реєстраційною службою Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області були прийняті рішення № 40453 й № 42020 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. Разом з тим, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду, ухваленою 29 жовтня 2013 року у справі № 805/8312/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України, постановленою 18 вересня 2014 року у справі № К/800/59014/13 (Т. 4, а.с. 22-27, 12-20), вищезазначені рішення Реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області № 42020 і № 40453 були визнані протиправними та скасовані, оскільки державним реєстратором 15 січня 2013 року було зареєстровано право власності [PERSON] на визначені договорами дарування від 17 серпня 2007 року 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв., незважаючи на те, що 20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта «Ш-1» до експлуатації, який внаслідок реконструкції перетворився з їдальні на базу відпочинку сімейного типу «Робінгуд» та площа якого внаслідок реконструкції збільшилась з 688,9 м. кв. до 1884,55 м. кв. З приписів ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Наведене дає суду підстави для висновку, що станом на час прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , будівлі їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., яка зазначена у договорах дарування від 17 серпня 2007 року, вже не існувало, оскільки замість неї був збудований інший об`єкт нерухомого майна база відпочинку сімейного типу «Робінгуд» площею 1884,55 м. кв. Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 190851835 від 29 листопада 2019 року, право власності на розташовані за адресою: [ADDRESS] , будівлю їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляну трансформаторну підстанцію «З1-1» та цегляну котельню «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. не зареєстроване за жодною особою. Разом з тим, з цієї Інформаційної довідки слідує, що 23 серпня 2013 року за відповідачем по справі [PERSON] було зареєстровано право власності на цегляну котельню «З-1», площа якої збільшилась з 42,5 м. кв. до 117,5 м. кв., та 1/2 часку цегляної трансформаторної підстанції «З1-1». Наведене дає суду підстави для висновку, що станом на час судового розгляду даної справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, адже, по-перше, певна їх частина внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому виді, який зазначено у цих договорах, по-друге, право спільної власності на існуючі об`єкти нерухомого майна позивач у встановленому законом порядку за собою не зареєстрував, а по-третє, вся цегляна котельня «З-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, взагалі належить відповідачу по справі [PERSON] . Крім того, у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року зазначено, що виділити у натурі як окремий об`єкт нерухомості розташовані за адресою: [ADDRESS] , будівлю їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» без зміни їх функціонального призначення неможливо. Що стосується заперечень позивача на відзив на позовну заяву від 12 квітня 2019 року (Т. 4, а.с. 70-71), то суд вважає необхідним звернути увагу сторони позивача, що зазначена у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року можливість залишення у користуванні позивача будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» означає лише можливий порядок користування співвласниками належним їм майном та жодним чином не свідчить про можливість виділення у натурі певних об`єктів нерухомого майна, оскільки встановлення порядку користування майном, що є у спільній власності, не припиняє право спільної власності співвласників на таке майно, натоміть виділення об`єкта нерухомого майна у натурі припиняє право спільної власності співвласників на таке майно та визначає за тим, кому виділено майно, право власності на виділене майно. Отже враховуючи, що [PERSON] не надав суду жодного передбаченого діючим законодавством доказу, ані на підтвердження належності йому на праві власності 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: [ADDRESS] , до складу яких входять у тому числі будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1», у тому вигляді, якій існує на час судового розгляду даної справи, ані на підтвердження того, що саме будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» у своїй сукупності складають належні йому 37/100 ідеальних часток, та приймаючи до уваги зазначену у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року неможливість виділення у натурі будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1», суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині виділення йому у натурі розташованих за адресою: [ADDRESS] а, будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» і визнання його право власності на них як на окремий об`єкт нерухомості в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача в частині визнання за ним права спільної сумісної власності на 1/2 частину цегляної котельні «З-1» загальною площею 42,5 м. кв., то оскільки одна ціла частина цегляної котельні «З-1» загальна площа якої збільшилась до 117,5 м. кв., належить відповідачу по справі [PERSON] , а в силу приписів ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним й ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, позовні вимоги [PERSON] і в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні\~вимоги [PERSON] \~в частині\~визнання за\~ним права\~спільної сумісної\~власності на 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1», суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В той же час, приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що він набув у власність 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1», а договори дарування від 17 серпня 2007 року свідчать лише про те, що 17 серпня 2007 року позивач прийняв у дар 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель, що складу яких входить, у тому числі, трансформаторна підстанція «З1-1» та жодним чином не свідчать про те, що [PERSON] прийняв у дар саме 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1», суд доходить переконання, що і в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed