Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позивач просить суд: 1) зобов'язати відповідача вибачитись перед ним при свідках за приниження його честі і гідності та розповсюдження відомостей які не відповідають дійсності, а саме за сказане ним що «[PERSON] отримав посвідчення помічника - консультанта на громадських засадах №207/19 та після того як його було виключено зі списку помічників - консультантів незаконно використовує посвідчення та статус помічника - консультанта на громадських засадах народного депутата України»; 2) стягнути з відповідача на його користь 91000 грн. у відшкодування моральної шкоди; 3) стягнути з відповідача на його користь понесені ним по справі судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є депутатом Черкаської міської ради. До 30 листопада 2015 року був помічником - консультантом на громадських засадах народного депутата [PERSON]. В 2014 році він отримав тимчасове посвідчення помічника - консультанта на громадських засадах народного депутата [PERSON], строк якого закінчувався 01 вересня 2015 року. Незадовго до закінчення строку дії тимчасового посвідчення передав його помічнику народного депутата України [PERSON], для того щоб отримати постійне посвідчення помічника - консультанта на громадських засадах народного депутата [PERSON]. Дане постійне посвідчення ним не було ним отримано. 30.11. 2015 року депутатським зверненням народного депутата України [PERSON] до т.в.о. начальника ГУНП в Черкаській області [PERSON] за №207/04-116 народний депутат звинуватив його в тому, що він отримав посвідчення помічника - консультанта на громадських засадах №207/19 та після того як його було виключено зі списку помічників - консультантів яке має бути повернуто до управління кадрів Апарату Верховної Ради України, і будь-яке використання посвідчень є порушення законодавства України. Про вилучення посвідчення проінформовано комендатуру охорони приміщення Верховної Ради України та подано оголошення в газету «Голос України».З цих підстав [PERSON] просив вжити заходів з метою запобігання незаконного використання посвідчення та статусу помічника - консультанта народного депутата України [PERSON], а саме сприяти вилученню посвідчень з метою здачі до управління кадрів Апарату Верховної Ради України у зв'язку з тим, що він не повертає посвідчення у добровільному порядку. Позивач посилається на те, що [PERSON] не видавши йому посвідчення звинуватив його у неповерненні посвідчення, а також у намірі незаконно використовувати посвідчення та статус народного депутата України та у відмові добровільно повертати посвідчення. 09 лютого 2016 року [PERSON] знову звинуватив його у намірах незаконно використовувати посвідчення помічника - консультанта народного депутата України, про що свідчить лист №207/03-132 на ім'я Міністра внутрішніх справ України. 14 червня 2016 року відповідач втретє звинуватив його у незаконному використанню посвідчення та статусу помічника - консультанта народного депутата, що вбачається з листа №207/04-198 на ім'я т.в.о. начальника ГУНП в Черкаській області. 18 липня 2016 року [PERSON] в останнє звинуватив його у незаконному використанню недійсного посвідчення листом № 207/04-226 на ім'я Міністра внутрішніх справ України. Так як він є депутатом Черкаської міської ради, тобто публічною особою, то дані твердження відповідача посягають на його ділову репутацію перед виборцями, колегами, громадою м. Черкаси. Згідно до ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Тому позивач вважає, що відповідач повинен спростувати сказане, тобто вибачитися у нього за це при свідках. Також позивач посилається на те, що діями відповідача порушене його право на повагу до честі та гідності, та була завдана моральна шкода, яка полягає у внутрішньому хвилюванні, яке він зазнав після повідомлення правоохоронних органів про листи Народного депутата та у приниженні його честі та гідності, ділової репутації відповідачем, а також у зв'язку з втратою надмірно багато часу для пояснень та відписок правоохоронним органам, щопозбавило його нормального ритму життя. Ці звернення забрали багато його особистого часу та часу роботи як депутата Черкаської міської ради які він міг витратити на громадську діяльність. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач оцінює у 91000 грн. Такий розмір компенсації за завдану моральну шкоду позивач визначає залежно душевних страждань, ступеня вини відповідача та приниження його честі та гідності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, та просить його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив що відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, ніколи не принижував його честь та гідність, ділову репутацію, та не спричиняв йому моральної шкоди. Звернення народного депутата до правоохоронних органів стосувались щодо п'яти осіб, а не тільки позивача. Неповернення посвідчення помічника-консультанта народного депутата України є порушенням. Після виключення позивача [PERSON] за його зверненням із списку помічників консультантів, позивачу 30.10.2015 р. Першим заступником керівника Апарату Верховної Ради України був направлений лист з проханням сприяти в поверненні до Управління кадрів посвідчення, яке було видано помічнику-консультанту [PERSON] Зазначеним листом відповідача повідомили, що Апарат Верховної Ради України надіслав інформацію про вилучення посвідчення [NUMBER] комендатурі охорони Верховної Ради України та подав оголошення в газету «Голос України». Лист Першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України підтверджує факт, що після виключення позивача [PERSON] із складу помічників-консультантів посвідчення [NUMBER] не було ним повернуто до Управління кадрів Апарату Верховної Ради України, всупереч вимогам статті 5.3 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою ВР України № 379/95 від 13.10.1995 р. За змістом частини 3 зазначеної норми Положення, після звільнення помічника-консультанта його посвідчення вважається недійсним і має бути повернуто ним до Апарату Верховної Ради України. Метою звернень було припинення порушення законодавства, вжиття адекватних заходів для запобігання незаконному використанню недійсного посвідчення та його повернення до Апарату Верховної Ради України. Листом ГУНП в Черкаській області позивача повідомили, що за результатами перевірки звернень встановлено, що у діях колишніх помічників-консультантів можуть вбачатися ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 КК України. Відомості про це внесені до ЄРДР з за ознаками ч. 1 ст. 357 КК України та триває досудове розслідування. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що після виключення позивача [PERSON] із списку помічників консультантів народного депутата України [PERSON], відповідачу [PERSON], першим заступником керівника Апарату Верховної Ради України 30.10.2015 р. був направлений лист з проханням сприяти в поверненні до Управління кадрів посвідчення, яке було видано помічнику-консультанту [PERSON] Зазначеним листом відповідача повідомили, що Апарат Верховної Ради України надіслав інформацію про вилучення посвідчення [NUMBER] комендатурі охорони Верховної Ради України та подав оголошення в газету «Голос України». Лист Першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України підтверджує не повернення [PERSON] після виключення із складу помічників-консультантів посвідчення [NUMBER] до Управління кадрів Апарату Верховної Ради України як передбачено 5.3 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою ВР України № 379/95 від 13.10.1995 р.(а.с.40). Як вбачається з відповідей ГУНП в Черкаській області, за результатами перевірки звернень депутата встановлено, що у діях колишніх помічників-консультантів можуть вбачатися ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 КК України. Відомості про це внесені до ЄРДР з за ознаками ч. 1 ст. 357 КК України та триває досудове розслідування.(а.с.41,42). Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України та ст. 277 ЦК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача складовими частинами ознак порушення цивільних прав особи може бути сукупність наступних ознак: протиправність поведінки особи відповідача що до позивача, отримані збитки, причинно-наслідковий зв'язок негативних наслідків для особи з діями відповідача, наявність вини особи. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 вказаної Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п.п. 19, 21 даної Постанови Пленуму, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні по справі Лінгенс проти Австрії (12/1984/84/131) Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями. Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Разом з тим, ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 8 та 9 вказаної Постанови Пленуму роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, то суд приймає рішення по суті заявлених вимог та відмовляє в позові до неналежного відповідача. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів в підтвердження тієї обставини, що саме відповідачем було поширено недостовірну інформацію щодо нього. Так відповідач направляючи звернення до правоохоронних органів правомірно враховував наявний лист що надійшов до нього від Першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України який підтверджує не повернення [PERSON] після виключення із складу помічників-консультантів посвідчення [NUMBER] до Управління кадрів Апарату Верховної Ради України. За змістом ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до п.16 вищевказаної у рішенні постанови Пленуму суди повинні мати на увазі, що у випадку коли особа звертається до зазначених органів з заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем було реалізоване його конституційне право передбачене ст.40 Конституції України. За таких обставин, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За приписом ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У зв'язку із залишенням без задоволення основної вимоги позову про захист честі, гідності, ділової репутації, суд приходить до висновку що слід відмовити у задоволенні похідної вимоги позивача за позовом про стягнення моральної шкоди. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із засад цивільного судочинства справедливості, добросовісності і розумності та з урахуванням балансу інтересів скерованих в засадах зазначених в ст. 3 ЦК України. У судовому засіданні стороною позивача не доведено спричинення позивачу діями відповідача моральної шкоди. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed