Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 961, йому на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідачка [PERSON] з 2016 року у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, її особистих речей в квартирі не має, квартиру в належному стані не підтримує, намірів подальшого користування жилим приміщенням не виявляє, у зв`язку з чим позивач змушений сплачувати надмірні комунальні послуги за відповідачку, тому просить визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.10.2020 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами спрощеного\~позовного провадження та призначене судове засідання. В судовому засіданні 17.11.2020 р. позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив допитати свідків та задовольнити позов. В судове засідання відповідачка\~ [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнає та просить суд слухати справу у її відсутність. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб. В судове засідання 26.11.2020 р. сторони не з`явились, хоча були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Донецької області Доценко О.В., зареєстрованого у реєстрі\~за № 961, [PERSON] , який діє від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 45,5 кв.м., житловою 25,8 кв.м. Згідно п. 13 вказаного договору, [PERSON] зобов`язалась знятися з\~реєстраційного обліку до 30.09.2020 року. Листом від 05.11.2020 р. на запит суду завідувач Першої Селидівської державної нотаріальної контори повідомив, що вищевказаний договір дійсно укладався. Згідно акту про непроживання № 35 від 30.09.2020 року, складеного головою правління ОСББ «Добробут» Долгополовим В.О., в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично за вказаною адресою не мешкає з 2016 року. Відповідно до довідки № 34 від 30.09.2020 року, виданої ОСББ\~«\~Добробут», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні були допитані свідки, сусіди позивача, [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили, що відповідачка не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2016 року. Їм відомо, що вона виїхала до іншої країни. Відповідно до наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2020 р., квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 391 УК України\~передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника, у даному випадку члена сім`ї колишнього власника майна, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК ). Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч. 2\~ст. 107 ЖК України\~у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт непроживання відповідача по справі за вказаною адресою понад шість місяців підтверджується документами, доданими до позовної заяви. Передбачені ст. 71 Житлового кодексу України підстави для продовження вищевказаного строку у суду відсутні. Оскільки на даний час відсутня будь-яка домовленість між позивачем та відповідачем про право користування житловим приміщенням, позивач одноосібно несе витрати по його утриманню, а відповідач\~в добровільному порядку звільнити таке житло, шляхом зняття з реєстрації, наміру не виявляє, проте позовні вимоги позивача визнає, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що відповідач є таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою), а реєстрація відповідача у вищевказаному житловому приміщенні порушує законні права та інтереси позивача, тому зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою:\~ [ADDRESS] , тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 406 ЦК України,

Outcome: approved