Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що він з 22 квітня 2006 року по 22 грудня 2012 року перебував у шлюбі з [PERSON], від шлюбу народжені діти: син - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Перебуваючи у шлюбі позивач в інтересах сім'ї переїхав в місто Київ для працевлаштування, заробітку коштів і подальшого переїзду всієї родини до Києва. Натомість подружнє життя на відстані не склалося і вони вимушені були розлучитися. Після облаштування побуту позивач звернувся до відповідачки з вимогою про повернення дітей, однак остання відмовила йому не тільки в поверненні, а й взагалі в зустрічах з ними. Потім позивач забрав дітей до себе і вони стали проживати з ним. Позивач зазначив, що коли діти проживали з ним і його новою дружиною, він фінансово забезпечував дітей, займався їхнім розвитком, діти були влаштовані в навчальні заклади: [PERSON] почав ходити до дитячого ДНЗ № 134, а [PERSON] почав навчатися та успішно закінчив перший клас школи № 96. Проживаючи з позивачем діти активно розвивалися, належним чином харчувалися, були здорові, забезпечені всім необхідним для навчання та саморозвитку, проживали у власній кімнаті, були щасливі в новій родині. За рік проживання дітей з позивачем відповідач жодного разу не відвідала їх, не цікавилась їхнім розвитком та станом здоровя. Після цього за проханням відповідача позивач дозволив останній взяти дітей на канікули і позивач погодився, щоб не травмувати психіку дітей. Проте, станом на час звернення його до суду, відповідач дітей не повертає, а лише вимагає коштів на їх утримання, оскільки сама не працює і навіть погрожує дітям самогубством у разі переїзду останніх до батька. Тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах дітей, яким просить суд визначити місце проживання дітей з батьком та стягнути з відповідача аліменти на їх утримання. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити в інтересах малолітніх дітей. В задоволені зустрічного позову відмовити. Відповідач та її представник позов не визнали, надали суду письмові заперечення та звернулись до суду із зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Ухвалою суду від 29.10.2015 року зустрічний позов прийнятий до провадження та обєднаний з первісним позовом. Після початку розгляду справи по суті позовних вимог відповідач [PERSON] розірвала зі своїм представником договір про надання правової допомоги, забрала дітей і виїхала на непідконтрольну територію України в м. Донецьк. Будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, [PERSON] у судові засідання не зявлялась, тому справу розглянуто без її участі у відповідності до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області позовні вимоги [PERSON] підтримала, надала суду висновок та рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей в їх інтересах з батьком [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22 квітня 2006 року по 22 грудня 2012 року у якому були народжені діти - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НО № 454992 видане Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Донецькій області ( а.с.12) та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії І-НО № 454991, видане Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Донецькій області ( а.с.13). Сімейне життя між сторонами не склалося і заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14.12.2012 року шлюб було розірвано ( а.с.6). Місце проживання дітей було не визначене. Спочатку діти проживали з матірю [PERSON], потім проживали з батьком [PERSON] в м. Києві, де навчались та відвідували ДНЗ. Батько дітей забезпечив їх належним житлом та харчуванням, умовами їх розвитку, займався їх вихованням, слідкував за станом їхнього здоровя, що повністю підтверджується матеріалами цивільної справи, а також показами свідків у судовому засіданні. Мати дітей [PERSON] після розлучення всіляко обмежує батька у зустрічі з дітьми, обмежує його участь у вихованні дітей, що негативно впливає на дітей. [PERSON] не працює, не має постійного місця проживання і після взяття її на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в м. Біла Церква, вона знову виїхала з дітьми на непідконтрольну Україні територію в м. Донецьк. В статті 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. У відповідності до вимог ст.160 СК України місце проживання дитини , яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків . В судовому засіданні достовірно встановлено, що згоди між батьками щодо визначення місця проживання дітей не досягнуто, що стало причиною судового розгляду зазначеної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип ст. 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. При вирішені даного спору суд також приймає до уваги, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення ними віку 14 років. Відповідно до діючого сімейного законодавства суд при вирішенні спору про місце проживання дитини повинен врахувати те, хто з батьків проявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. Судом також встановлено, що батько дітей матеріально забезпечений, працює, забезпечений житлом, проживає в нормальних соціально - побутових умовах, згідно наданих суду доказів та показів свідків, діти прихильні до батька. На даний час батько дітей не чинить перешкод матері у прийнятті участі у їх вихованні, побачені з ними, які чинила мати батькові, коли діти проживала разом з нею. Крім того, мати дітей у разі визначення місця проживання їх з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно синів та участь у їх вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей саме з батьком, так як саме він здатний забезпечити належні умови для виховання синів, що буде повністю відповідати інтересам дітей та вимогам Закону. Згідно ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у звязку з тим, що місце проживання дітей визначається судом з батьком, тому відповідач як мати повинна надавати матеріальну допомогу на утримання своїх синів до досягнення ними повноліття, в звязку з чим позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню. Що ж стосується розміру аліментів, то суд, враховуючи, що відповідач не оспорила розмір аліментів на утримання дітей, який просить стягнути позивач, вважає за можливе стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей. За таких обставин позов [PERSON] слід задовольнити, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved