Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Артемівської міської ради м. Артемівськ Донецької області, у якому після уточнення позовних вимог просить визначити місце проживання дитини з ним за місцем реєстрації у [ADDRESS] шляхом передачі йому дитини, [PERSON], [INFO], та зменшити розмір аліментів з ? частини до 1/8 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. Позов обґрунтовує ч. 4, 5 ст.159, 192 СК України та вважає, що оскільки матір дитини [PERSON] не виконує судове рішення щодо визначення способу участі позивача у вихованні дитини, тобто ухиляється від його виконання, позивач має право ставити перед судом питання про передачу дитини для проживання з ним. В судовому засіданні 03.06.2015 року позивач та представник позивача не заперечували проти ухвалення заочного судового рішення. В судове засідання 04.06.2015 року сторони не з'явилися, позивач та представник позивача подали заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач про розгляд справи повідомлявся на адресу, вказану у позовній заяві рекомендованим листом № 8451104511555, 8451104533877, які повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (арк.с.28,47). З акту державного виконавця від 19.06.2013 року було встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , після чого 12.01.2015 року судом надіслано запит до Хмельницького міського відділу ДМС України (арк. с. 16, 33). За клопотанням представника позивача [PERSON] 21.01.2015 року на адресу Державної реєстраційної служби України надіслано запит щодо надання відомостей про зміну прізвища відповідачем [PERSON]. 04.03.2015 року листом за підписом заступника голови Державної реєстраційної служби України (УКРДЕРЖРЕЄСТР) повідомлено, що при проведенні відповідної перевірки у відділах державної реєстрації актів цивільного стану виявлено актовий запис № 1396 про шлюб [PERSON], [INFO], уродженки м. Волноваха Волноваського району Донецької області, та [PERSON], складений 06.08.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції. Після державної реєстрації шлюбу дружиною обрано прізвище [PERSON]. Більше з 2014 по 21.02.2015 року фактів зміни прізвища не встановлено (арк. с. 59, 61). Суд вважає, що належним відповідачем у справі є [PERSON]. 07.04.2015 року до суду надійшов лист з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому повідомляється що громадянка [PERSON]. була документована паспортом [NUMBER] виданий 30.08.2014 року із зазначенням адреси реєстрації [ADDRESS] (арк. с.63). Повідомлення про вручення поштового повідомлення № 8570300310826 на вищевказану адресу у м. Волноваха про судове засідання 12.05.2015 року повернулося з відміткою про отримання листа бабусею відповідача (арк.с.79), про судове засідання 27.05.2015 року повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Судом використано всі можливості для сповіщення відповідача про судовий розгляд цивільної справи. Представник третьої особи 03.06.2015 року подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення). Згідно вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обираючи спосіб захисту позивач визначив як підставу позову ст. 159 СК України. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно ч.4 ст. 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Як встановлено судом, 22.12.2007 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], Свідоцтво про шлюб [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції (арк.с.4). [INFO] народився син - [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження [NUMBER], видане 29.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції (арк.с.5). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2012 року у справі № 0503/4304/2012 2/0503/2278/2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (арк.с.7). При ознайомленні в судовому засіданні з матеріалами справи № 0503/4492/2012 2/0503/2313/2012, встановлено, що судовим рішенням у справі від 16.08.2012 року визначено спосіб участі батька дитини, [PERSON], у вихованні [PERSON], [INFO]., а саме брати дитину на 10 днів протягом кожних двох місяців, щорічно на 15 днів у літній період на оздоровлення дитини до його повноліття. За цим рішенням суду 23.01.2013 року був виданий виконавчий лист. На підставі подання державного виконавця ВДВС Артемівського МРУЮ [PERSON] тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України у зв'язку з невиконанням рішення суду та постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 38006176. У листі заступника начальника Головного управління ДМСУ від 29.07.2013 року № 02.1-Г-198 зазначається, що при оформленні 07.03.2013 року процедури зняття з реєстраційного обліку [PERSON] з адреси [ADDRESS] з одночасною реєстрацією місця проживання разом із матір'ю, начальником Волноваського РВ ГУ ДМС України в Донецькій області [PERSON] було допущено невірне тлумачення рішень Артемівського міськрайсуду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини і було дано вказівку щодо вирішення питання про скасування проведення процедури зняття з реєстраційного обліку та подальшої реєстрації місця проживання дитини (арк.с.15). 11.12.2014 року головним спеціалістом - юрисконсультом Управління молодіжної політики [PERSON] проведено обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та складено акт про відповідність умов для проживання та виховання дитини. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Листом від 14.01.2015 року № вих. 27/01-04 начальник управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради повідомив, що надати висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання не має можливості, оскільки у 2012 році [PERSON] разом із сином вибула з м. Артемівськ, фактичне місце проживання дитини з матір'ю наразі невідоме (арк.с.35). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 7 СК України суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Суд враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, як те визначено вищевказаною Декларацією прав дитини. В судовому засіданні позивач заявляв, що коли він вперше звернувся до суду з аналогічним позовом і ухвалою Артемівського міськрайонного суду справу було передано за підсудністю до Волновахського суду, то тоді в 2013 році він звернувся до суду з заявою про залишення позову без розгляду, оскільки начебто відповідач запевняло його в тому, що буде виконувати рішення суду, яким встановлено спосіб його участі у вихованні дитини. Однак, доказів того, що сторони узгодили дату коли батько братиме дитину на 10 днів протягом кожних двох місяців, щорічно на 15 днів у літній період на оздоровлення дитини, наприклад на період 2013-2015 роки, позивачем суду не надано. Позивачем не наведено доказів ухилення відповідача від виконання рішення суду, не надано доказів того, що дитина має бути розлучена з матір'ю, та в ході розгляду справи не встановлено. Місце реєстрації дитини не є підставою для визначення місця проживання дитини та передачі його батькові. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з позивачем та передачі йому дитини, в ході розгляду справи не були і встановлені обставини, які б дозволяли розлучити малолітнього [PERSON] з його матір'ю, а тому в цій частини позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про зменшення розміру аліментів. Відповідно до закону обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач обґрунтовує зменшення розміру аліментів, зокрема тим, що аліменти стягуються з його заробітної плати та перераховуються підприємством, на якому він працює, однак він до цього часу не знає хто отримує аліменти чи використовуються вони на потреби дитини, тому що йому достовірно невідоме місце проживання відповідача з дитиною. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суду не надано належних та допустимих доказів, що у позивача змінився матеріальний або сімейний стан, погіршилося здоров'я. Тому, вимоги [PERSON] про зменшення розміру аліментів є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed