Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] , яка виступає також в інтересах третіх осіб на стороні відповідача - малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на підставі договору дарування 13/100 частин квартири від 18 червня 2008 року зареєстрованого за № 1472 та посвідченого державним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2008 року державним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. на 61/100 частин на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] .Відповідач поселилась у вказаній квартирі 27 квітня 2012 року, після одруження із сином позивача [PERSON] . Однак, на даний час сім'я розпалась, вони розлучились на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 травня 2019 року. Будь-які сімейні відносини між ними припинені. На даний час відповідач не проживає в даній квартирі з 10 жовтня 2019 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 23 січня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та залучено до участі у справі третю особу [PERSON] .. 14 травня 2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, який суд не бере до уваги, оскільки його подано з пропуском встановленого законом строку подання відзиву на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 01 липня 2020 року [PERSON] залучено до участі у справі як законного представника неповнолітніх третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка також є законним представником третіх осіб [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач є не єдиним власником спірного житла, оскільки ще одним співвласником є її колишній чоловік [PERSON] . Разом з тим, вказує на те, що даний позов порушує права неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач не мала наміру змінювати своє місце проживання чи залишати дане житло, оскільки вона та її діти зареєстровані у спірній квартирі. Проте, спільне життя стало нестерпним, колишній чоловік та свекор постійно докоряли [PERSON] та її дітям, а також відібрали в неї дублікати ключів, тому вона з дітьми була змушена залишити свій дім. Разом з тим, відповідач вказала на те, що у квартирі є її речі та речі її дітей, оскільки вона мала намір повернутись. На даний час винаймає житло, в якому проживає разом із дітьми. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог та вказала на те, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] та колишнім чоловіком відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] близько чотирьох років тому пішла із квартири та на даний час проживає із своїми батьками в с. Петриків, зловживає алкогольними напоями та їх спільні діти здебільшого проживають разом з ним. Також, вказав на те, що його батько не впускає відповідача у спірну квартиру, оскільки у них немає нічого спільного та вона приходить з явними ознаками алкогольного сп`яніння, викликає поліції, оскільки її не впускають у квартиру. Він особисто перешкод у користуванні квартирою не чинить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що він є сусідом сторін, відповідач[PERSON] не проживає у спірній квартирі близько 4-х років, пішла з квартири сама з дітьми, її речей в квартирі немає, є лише речі дітей. Він бачив, як відповідач приходила до квартири в стані алкогольного сп`яніння та вчиняла сварки, викликала поліцію через те, що позивач та колишній чоловік відповідача не впускають її у квартиру. Позивач [PERSON] у даному будинку не проживає, має інше місце проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою сторін, їй відомо, що в квартирі проживає [PERSON] , а відповідач[PERSON] не проживає у спірній квартирі, приходила до квартири в лютому 2020 року та вчиняла сварки, викликала поліцію через те, що позивач та колишній чоловік відповідача не впускають її у квартиру, вона не має ключів до квартири. Позивач [PERSON] має інше місце проживання, однак деколи приходить у спірну квартиру. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: [PERSON] на праві приватної власності належить 74/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19427887 від 07.07.2008 року. Також, як вбачається із свідоцтва на право приватної власності на квартиру від 08.04.2005 року, [PERSON] на праві приватної власності належить 13/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту про встановлення факту не проживання громадянина за місцем реєстрації від 07 червня 2019 року та 20 травня 2020 року , [PERSON] з травня 2016 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1032 від 09.07.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] - онук, [PERSON] - онук та [PERSON] - невістка. Згідно будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто із [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно із частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людиниусправі«Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Як вбачається із позовної заяви, відповідач не проживає у спірному житлі з 10 жовтня 2019 року. В ході судового розгляду актом про встановлення факту не проживання громадянина за місцем реєстрації та показаннями свідків підтверджено факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 07 червня 2019 року. Також, в судовому засіданні встановлено та поясненнями третьої особи та свідків підтверджено, що позивач та третя особа не впускають відповідача до квартири, ключі від квартири у відповідача відсутні, що свідчить про те, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено поважні причин відсутності відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] , поряд з тим, позивачем в судове засіданні надано не було та встановлено, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає в цій квартирі без поважних причин більше одного року від часу звернення з позовом до суду, що не дає суду підстав визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом слід відмовити, оскільки їх задоволення може призвести до порушення прав відповідача. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed