Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ФОП [PERSON] заборгованість по заробітній платі з 01.05.2019 року по 01.07.2019 року в розмірі 8346,00 гривень, 2000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди та поновити строки на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2019 року по 02.09.2019 року в розмірі 16692,00 гривні. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що на підставі наказу №3 від 31.01.2017 року, його, з 01.02.2017 року було прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду заточника. В зв`язку з порушенням відповідачем ст.115 КЗпПУ щодо строків виплати заробітної плати (фактичної її невиплати за травень та червень 2019 року), позивач, згідно наказу №7 від 01.07.2019 року звільнився з роботи за п.1 ст.36 КЗпПУ (за згодою сторін). При видачі трудової книжки роботодавець обіцяла розрахуватися, проте обіцянки не виконала. Більше двох місяців він перебував у пошуках нової роботи. У вересні 2019 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Білозірське - Агро». Посилаючись на приписи ст.43 Конституції України, ст.1 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст.47, 94, 96, 116, 117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату та середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку. На момент звернення до суду ніхто з ним розрахунків так і не провів. Відповідач зареєстрована в м. Черкаси, проте кореспонденцію за адресою вказаною в ЄДРПОУ не отримує. Адвокатський запит щодо витребування довідки для розрахунку не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, повернувся без вручення адресату. За таких обставин вимоги щодо розміру невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки її виплати ґрунтуються на відомостях про застраховану особу, витребуваних у ПФУ. За індивідуальними відомостями про застраховану особу його заробітна плата в місяць становила 4 173 гривні. За останні два місяці (травень - червень) - 8 346 гривень. Середньоденна заробітна плата становить 214 гривень. Протягом 4 місяців, з моменту виникнення заборгованості (травень 2019 року) до влаштування на нову робу - вересень 2019 року (78 робочих днів), з вини роботодавця не отримав належного розрахунку при звільненні, що становить 16 692 гривні. Пропущення тримісячного строку на звернення до суду з даною вимогою, обґрунтував невидачею відповідачем необхідної довідкової інформації та неможливістю її витребування, так як остання не приймає кореспонденції за місцем реєстрації своєї діяльності. А тому на його думку, даний строк має бути поновлений судом. Посилаючись на положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь 2000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди. В зв`язку з вище викладеним звернувся до суду та просить стягнути з відповідача вищезазначені суми. Позивач, в судове засідання не з`явився попередньо подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена завчасно та належним чином про що свідчать оголошення розміщені на офіційному веб-порталі Судової влади на сторінці Городищенського районного суду. Листа про розгяд справи за її відсутності до суду не надходило. За відсутності заперечень позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши всі наявні докази в справі в їх сукупності, вважає наступне. Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічні положення передбачені ст.94,96 КЗпП України. Згідно вимог ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно ст.47 КЗпП України (в редакції станом на час звільнення позивача), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як встановлено судом, та що підтверджується належними доказами, а саме: копією трудової книжки, позивач [PERSON] , 01.02.2017 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду заточника, а 01.07.2019 року був звільнений з вказаної посади за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно позовної заяви та наданих позивачем доказів, зокрема адвокатського запиту, доказів надсилання його відповідачеві та індивидуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , видані ГУ ПФУ в Черкаській області,відповідач вимоги ст.ст. 115, 116 КЗпП України, не виконала. Також, відповідач на виклики суду не з`явилася та відзиву (заперечень) на позов не надсилала. За таких обставин, суд, при вирішенні даного спору, бере до уваги індивидуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , видані ГУ ПФУ в Черкаській області, як належний та допустимий доказ роботи позивача у відповідача. Згідно індивидуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальгообовязкового державного соціального страхування, виданих головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області, заробітна плата позивача в травні та червні 2019 року складала 4173,00 гривні, кожного місяця, а загальна сума за вказаний період становить: 4173 + 4173 = 8346 гривень 00 копійок. На підставі наведеного, за відсутності заперечень відповідача, вимоги позивача, в частині стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в загальній сумі 8346 гривень 00 копійок, підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача в частині поновити строки на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2019 року по 02.09.2019 року в розмірі 16692,00 гривні, то суд вважає наступне. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України , відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 233 КЗпП України, наведеного в Рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У вказаному рішенні Конституційний суд роз`яснив, що аналіз положень наведених норм закону свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Беручи до уваги наведене, зміст позовних вимог та посилання позивача в позовній заяві на те, що на час звернення з позовом до суду, відповідач заборговану заробітну плату за травень-червень 2019 року йому не виплатив, тобто, остаточного розрахунку при звільненні не провів, вимоги в цій частині, до задоволення не підлягають. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 2000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди, то суд вважає наступне. Згідно позовної заяви, зазначена вимога позивача сформульована та викладена одним текстом з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі з 01.05.2019 року по 01.07.2019 року, а в описовій частині, як на підставу відшкодування моральної шкоди, позивач, зокрема, посилається: «… за моральні страждання, пов`язані з визнанням неможливості утримувати родину протягом двох місяців…». Беручи до уваги наведене та те, що позивач, окрім вказаного, в позовній заяві зазначив, що до розірвання трудового договору з відповідачем його спонукала невиплата заробітної плати за травень-червень 2019 року, суд вважає, що дана вимога заявлена позивачем саме в зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання заробітної плати (ст.115 КЗпП України) і не розглядає її у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до вимог ч.3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В п. 13 вказаної постанови (в редакції Постанови ПВС N 5 від 25.05.2001 року) зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме невиплатою заробітної плати за травень-червень 2019 року, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, спонукало його звільнитися та протягом двох місяців шукати іншу роботу, що потягло погіршення матеріального становища [PERSON] та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і пошуку коштів для забезпечення власного існування та утримання родини. На підставі наведеного, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 2000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням, а тому позов в цій частині, підлягає до задоволення. Таким чином, вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. З відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі з 01.05.2019 року по 01.07.2019 року в розмірі 8346 (вісім тисяч триста сорок шість) гривень 00 копійок та 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог, відмовити. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суми до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved