Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь наступні суми: 1) заборгованість по заробітній платі в сумі 10020,00 грн., 2) суму його середнього заробітку за 42 дні затримки кінцевого розрахунку при звільненні з роботи у розмірі 5880,00 грн.; 3) 2000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він працював у Публічному акціонерному товаристві «Дніпропетровський трубний завод» з 17.04.2000 року на посаді слюсаря-ремонтника. Він був звільнений з підприємства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 26 серпня 2015 року. До цього часу йому не виплачені відповідачем усі суми належні до виплати йому, як працівникові при звільненні, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Таким чином, відповідач порушив його трудові права визначені Конституцією України та КЗпП України. Така ситуація, що сталася з вини відповідача, змушує його докладати додаткових зусиль для забезпечення свого виживання та він не може продовжувати вести активне громадське життя та забезпечувати належні умови життя через неможливість здійснювати на це витрати через відсутність коштів. Окрім того, у нього погіршилися стосунки у сім'ї, з близькими та друзями. Складне фінансове становище призводить до зниження фізичних сил, порушення нервової системи, з-за емоційних переживань у нього виникає відчуття розгубленості і хвилювання. Своїми діями відповідач змушує його постійно хвилюватися, оскільки йому потрібно за щось харчуватися, придбавати ліки. Завдану відповідачем моральну шкоду він оцінює у 2000,00 грн. В судове засідання позивач не з'явився, але завчасно поданою письмовою заявою сповістив суд про неявку та можливість розгляду й вирішення справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та його вимоги до відповідача просив задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду й вирішення справи. Відповідач був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, але в судове засідання представник не з'явився, про причини неявки не повідомлено, заперечень проти позову надано не було, на підставі чого з урахуванням згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням даного рішення заочно. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із трудової книжки позивача, 23.08.1994 року його було прийнято до цеху ремонтно-металургійного обладнання учнем електрогазозварювальника по ремонту металургійного обладнання основних виробничих цехів заводу АТ «Дніпропетровський трубний завод». 16 грудня 1994 року позивач був звільнений з заводу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП у звязку із призовом на військову службу. У період з 23.12.1994 року по 10.07.1996 року позивач проходив військову службу. 02 вересня 1996 року позивач був прийнятий на роботу у АТ «Дніпропетровський трубний завод» у цех ремонту металургійного обладнання основних цехів на посаду слюсаря-ремонтника по ремонту металургійного обладнання основних виробничих цехів 3 розряду. 01 січня 1998 року присвоєно 4 розряд слюсаря-ремонтника по ремонту металургійного обладнання основних виробничих цехів. 18 жовтня 1999 року позивач звільнився з АТ «Дніпропетровський трубний завод» за власним бажанням. 17 квітня 2000 року позивач знову був прийнятий на роботу у АТ «Дніпропетровський трубний завод» в цех по ремонту металургійного обладнання на посаду слюсаря-ремонтника по ремонту металургійного обладнання основних виробничих цехів заводу 4 розряду. 01 лютого 2001 року позивачу присвоєно 5 розряд. 01 червня 2003 року позивачу присвоєно 6 розряд. 01 червня 2011 року ВАТ «Дніпропетровський трубний завод» було перейменовано у ПАТ «Дніпропетровський завод». 09 жовтня 2013 року позивач був переведений слюсарем-ремонтником 6 розряду у ремонтних центр. 26 серпня 2015 року на підставі наказу № 172 від 26.08.2015 року позивача було звільнено з ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Згідно з повідомленням відповідача від 26 серпня 2015 року на момент звільнення позивача з ним повинен бути здійснений кінцевий розрахунок на загальну суму 10020,00 грн. Розрахунок із позивачем було оформлено, що вбачається із повідомлення та наказу № 172 від 26.08.2015 року, долучених до матеріалів справи у копіях, але доказів того, що розрахунок було відповідачем здійснено надано у судове засідання не було. Як встановлено статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За встановлених обставин вимога позивача про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки підлягає задоволенню, розмір вказаних сум розрахований позивачем на підставі доданих до суду доказів, які були перевірені у судовому засіданні. Невиплата заробітної плати безумовно негативно вплинуло на моральний стан, здоровя позивача, він не міг вести звичний для себе і своєї родини образ життя, не мав змоги повною мірою забезпечувати як свої особисті потреби так і потреби своєї родини, підтримувати життєві звязки та докладав додаткових зусиль до організації свого життя. У звязку з цим суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача призвело до того, що він зазнав моральних страждань, та з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, однак вдвічі меншому розмірі аніж заявлено відповідну вимогу в позові. В іншій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial