Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2017 року між сторонами в справі було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність гроші в розмірі 17563000 грн., що за курсом НБУ на день позики складало 650000 доларів США, на підтвердження факту отримання грошей та укладеного договору позики позичальником була надана розписка. Згідно зазначеної розписки, [PERSON] зобов`язувалася повернути всю суму боргу [PERSON] до 10 березня 2018 року. Проте, як вбачається з розписки, сторони домовились про сплату процентів позичальником за користування грошима, а саме 20% річних від суми позики. Сторони дійшли згоди без внесення графіку виплати відсотків до розписки про те, що позичальник щомісяця сплачує позикодавцю відсотки за користування грошима. Відповідні умови були закріплені в тексті розписки, де зазначено, що порядок одержання відсотків сторонами встановлюється за погодженням сторін, а остаточний розрахунок по відсоткам призначений на 10 березня 2018 року. Будь-якої оплати по відсоткам, передбачених договором позики від 07.03.2017 року, [PERSON] , від [PERSON] не отримав та не отримує. На день складання позовної заяви борг по несплаченим процентам становить 1684123 грн. Крім того, 30.03.2016 року сторони уклали між собою договір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручається перед [PERSON] за виконання [PERSON] її обов`язку за договором позики грошей на суму 850000 доларів США, укладений між кредитором і боржником 0.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 537 а також інші договори позики, які можуть бути укладені в наступному між боржником та кредитором. Тому вважає, що обов`язки боржника по договору позики від 07.03.2017 року також забезпечені порукою [PERSON] , рівно як обов`язки за договором позики від 05.03.2016 року. На прохання та вимоги позивача про добровільну сплату боргу по відсоткам по договору позики, [PERSON] відповідає обіцянками, проте будь-яких дій в цьому напрямку не здійснює. Вважає, що поведінка дає підстави стверджувати, що позичання грошей було здійснено без наміру повернути борг. З зазначених підстав просить стягнути солідарно з відповідачів суму основного боргу за договором позики від 07.03.2017 року в розмірі 1 7563 000 грн., суму боргу по несплаченим відсоткам за користування позикою за договором позики від 07.03.2017 року в розмірі 1684123 грн. Стягнути з солідарно з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 8000 грн. Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 15.11.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики від 07.03.2017 року в розмірі 17 563 000 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу по несплаченим відсоткам за користування позикою за договором позики від 07.03.2017 року в розмірі 1 684 123 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 000 грн. 18.09.2019 року до Мар`їнського районного суду Донецької області від [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2020 року визначено головуючого суддю - Ліпчанського С. М. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 15.10.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заячне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15.11.2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Справу призначено до розгляду в загальному порядку. 17.07.2020 року до Мар`їнського районного суду Донецької області від [PERSON] надійшла заява про зміну (уточнення) підстав позовної заяви, в якій позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість, яка виникла на підставі договору позики від 07 березня 2017 року, а саме: - суму позики у розмірі 17 563 000 грн.; - 20 % річних від 17 563 000 грн. за період з 07 березня 2017 ролку до 10 березня 2018 року, що складає 3 551 094 грн.; - інфляційні втрати від суми 17 563 00 грн. за період з 11 березня 2018 року по 11 березня 2020 року, що складають 1 889 778 грн.; - 3% річних від суми 17 563 000 грн. за період з 11 березня 2018 року до 11 березня 21020 року, що складають 1 056 387 грн., а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. У судове засідання з`явився [PERSON] , заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в розмірі, викладеному в уточненій позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, суд встановив наступне. 05 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 537. Згідно п. 1 вказаного Договору позики грошей від 05.03.2016 року Позивач передає Відповідачу 2 516 500 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору становить 850 000 доларів США, в наступному порядку: під час підписання договору позикодавець отримав від позичальника грошові кошти в сумі 13 245 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору еквівалентно 500 000 доларів США; після підписання цього договору позичальник зобов`язується передати позикодавцю в термін до 11 травня 2016 року грошові кошти в сумі, що еквівалентна 200 000 доларів США; залишок суми, а саме 150 000 доларів США, позичальником буде передано та проведено повний розрахунок між сторонами в термін до 01 грудня 2017 року. На виконання п. 1 Договору позики грошей від 05.03.2016 року Відповідачем [PERSON] 17.03.2017 року була надана розписка про отримання грошових коштів від [PERSON] у розмірі 17 563 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на момент видачі цієї розписки складає 650 000 доларів США під 20% річних. Зобов`язується повернути позику в повному обсязі в строк до 10 березня 2018 року та виплатити відсотки до 10 березня 2018 року за угодою сторін. Згідно п. 5 вказаного Договору позики грошей позикодавець має право нараховувати пеню у разі прострочення повернення позики в розмірі, передбаченому діючим законодавством України. Відповідно до п. 1 договору поруки від 30.03.2016 року [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання [PERSON] свого обовязку за договором позики грошей на суму 850 000 (вісімсот п`ятдесят тисяч) доларів США, укладеним між кредитором і боржником 05.03.2016 року, а також за інші договори позики, які можуть бути укладеними в наступному між боржником та кредитором. Поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед кредитором за порушення зазначеного зобов`язання боржником. Вище зазначений договір позики передбачає виконання зобов`язання боржником до 01.12.2017 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особанезалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладеного договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Такі правові висновки про застосування ст.. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 17 563 000 грн. є законними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків від суми позики. Відповідно до ст.. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Аналогічне правило встановлено у статті 1048 ЦК України, яка передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вже зазначалось вище та доводиться змістом розписки, [PERSON] та [PERSON] погодили, що проценти за користування позикою, становлять 20% річних від суми позики та підлягають погашенню 10.03.2018 року. Встановлення такого розміру відсотків і порядок їх погашення, положенням ст.. 536,1048 ЦК України не суперечить. Велика палата Верховного суду України у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц роз`яснила, що періодом нарахування відсотків від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Тобто після закінчення строку, на який надавалась позика, право позикодавця на отримання процентів за користування позикою припиняється і у подальшому його права та інтереси забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує настідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верхорного суду від 20 березня 2019 року у справі № 372/807/16-ц, від 25.04.2018 року у справі № 350/1798/15-ц. Враховуючи викладену правову позицію, позивачем за період з 07.03.2017 року до 10.03.2018 року на суму 17 563 000 грн. було нараховано 20% річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 551 094,25 грн. Та за період з 11.03.2018 року по 11.03.2020 року на суму 17 563 000 грн. було нараховано 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1 056 387,04 грн. Вказані розрахунки проведені вірно, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами є законними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми позики. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання та вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнових прав та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналізуючи положення ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, можна зробити висновок, що не виконання боржником зобов`язання щодо повернення позики та процентів, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.. 625 цього кодексу за весь час прострочення. Аналогічний правовий висновок зроблений Великою палатою Верховного суду України в постанові від 8 листопада 2019 року за № 127/15672/16-ц. Так, згідно наведених норм матеріального права можна дійти висновку, щодо правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи викладене, позивачем за період з 11.03.2018 року по 11.03.2020 року нараховано інфляційні втрати у розмірі 1 889 778,80 грн. Розрахунок проведений вірно та відповідає дійсності. У зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Верховний Суд зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №826/2689/15 від 09 квітня 2019 року). Так, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що від імені позивача діяв адвокат Бут Олексій Володимирович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія КС № 6025/10 від 18.05.2017 року). 13.10.2018 року Сокол Вівталій Васильович на підставі договору доручення, оформленого довіреністю уповноважив Бут Олексія Володимировича бути його представником у судах всіх рівнів та спеціалізацій, з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому та заявнику. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В. та зареєстрована в реєстрі за № 1296. Позивач вказує, що до витрат на професійну допомогу входять: - правовий аналіз адвокатом документів, що стали підставою виникнення спірних правовідношень - 3 000 грн.; складення адвокатом позовної заяви - 7 000 грн.; представництво адвокатом інтересів позивача в суді першої інстанції - 9000 грн.; складання адвокатом відповідних заяв та отримання судових рішень - 2 000 грн. Також позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією №0971-4188-9495-6421 від 29.08.2017. Враховуючи, що позивач надав суду документи, що свідчать про підтвердження вказаних понесених ним витрат, а відповідачі жодних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат, що складаються з судового збору та витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Outcome: approved