Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особою такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач більше року не проживає в будинку, його речі та майно відсутні, він не бере участі в утриманні житла та не вносить плату за комунальні послуги. Наявність реєстрації відповідача, змушує позивача сплачувати за нього кошти, в той час, коли він не користується та не проживає в даному житлі. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та просив його задовольнити. Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на ті обставини, що відповідач проживала до червня 2019 року в спірному будинку, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витяг про державну реєстрацію прав. [PERSON] , який являється сином позивача та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.05.2005, який був розірваний 03.10.2019 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, справа №607/18182/19. Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися двоє дітей [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №1534 від 02.09.2019 р., довідок №1571 та №1572 від 05 вересня 2019 року та акту №1570 від 05.09.2019, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: будинок [ADDRESS] , однак не проживає більше року, також у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №948 від 24.07.2019 р., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають у [ADDRESS] . Як вбачається з довідки №50 від 05.11.2019 та лист №38 від 05.09.2019, виданої Настасівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Тернопільської районної ради, [PERSON] був зарахований 17.06.2013 учнем 1 класу даної школи. 30.05.2019 закінчив 6 клас і переведений у 7 клас. [PERSON] не навчався в першому класі, оскільки [PERSON] повідомила, що син не готовий до школи і буде відвідувати ДНЗ Мар`янівську ЗОШ І-ІІІ ступенів і там піде в школу. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР). Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] до травня - червня 2019 року. Крім цього, свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] поїхала за межі території України в Польщу з метою заробітку та лікування дітей. Враховуючи встановлені обставини справи суд зазначає, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що на думку суду позивач у даній справі не довів. При цьому суд зазначає, що розірвання шлюбу між [PERSON] (сином позивача) та [PERSON] не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Тому суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів вважає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено, а отже, відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed