Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Ужгородського МНО [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Посилається на те, що 27.12.2006 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №MKGWSE00000291 на суму 5000 грн. строком до 25.12.2009 р. Повернення кредиту повинно було проводитися згідно графіку розрахунку, однак позивач не дотримався вказаного графіку, у звязку з чим у нього виникла заборгованість. Всього за даним договором він сплатив суму 5000 грн. 15.12.2013 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено угоду про реструктуризацію заборгованості, йому видали платіжну картку для погашення заборгованості із встановленим на ній кредитним лімітом у 24054,20 гр. , зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 10% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. ПАТ «ПриватБанком» було визначено щомісячний платіж у розмірі 2120 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Із платіжної картки позивач ніякі кошти не знімав, кредитним лімітом не користувався, а використовував її тільки виключно для погашення боргу по кредитному договору МКGWSE00000291 від 27.12.2006р. шляхом внесення на картку готівки в сумі 2120 грн. Щомісяця на протязі півроку він вносив в погашення боргу 2120 грн., станом на 23.08.2013 р. сплатив борг в загальній сумі 12 720 грн. і звернувся до працівників банку для уточнення залишку боргу. Як виявилося позивач мав сплатити ще таку саму суму в 12 720 грн., але вже за договором реструктуризації, хоча із кредитної картки кошти не знімав. На чергову вимогу надати детальний розрахунок боргу з грудня 2006 року, він отримав чергову відмову у звязку з неможливістю його надати. Після цього моменту позивач припинив будь-яку сплату, позаяк взяв кредит на суму 5000 грн., сплатив банку з 27.12.2006р загальну суму 17720 грн. і залишився ще винним 12 720 грн. 08.09.2014 року ПАТ «Приватбанк» звернувся до Хустського районного суду із позовом про стягнення із нього заборгованості в розмірі 31963,49 грн. 49 коп. Суд зобовязав ухвалою від 27.11.2014 року ПАТ «Приватбанк» надати для огляду кредитну справу [PERSON] Вимогу суду «Приватбанк» не виконав, позовну заяву залишено без розгляду. Однак, ПАТ «Приватбанк» в порушення ч. 2 ст. 258 ЦКУ, що встановлює позовну давність для стягнення неустойки (штрафу, пені, санкцій) терміном в 1 (один) рік продовжує нараховувати пеню, комісію та штраф. 09.06.20016 року відповідач звернувся до нотаріуса в м. Дніпропетровську для здійснення виконавчого напису на загальну суму 42919,55 грн. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення нотаріусом виконавчого напису про стягнення заборгованості, нотаріусу подаються документи, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобовязання. В даному випадку заборгованість не є безспірною, оскільки позивач не визнає суми нарахованої банком у повному обсязі, позаяк згідно кредитного договору від 27.12.2006 року на загальну суму 5 000 грн. ним сплачено банку 17720 грн., а кредитом по кредитній картці із кредитним лімітом 24054,20 грн. не користувався, а тому звідки ПАТ «Приватбанк» взяв борг у розмірі 42919, 55 грн. є незрозумілим, надати розрахунок боргу відповідач відмовляється. Вважає, що нотаріус не в повній мірі дослідив безспірність даного боргу. На підставі виконавчого напису №4848 від 09.06.2016 р. Хустським РВ ДВС відкрито виконавче провадження і надано строк добровільного виконання 10 днів. Просить суд визнати виконавчий напис № 4848 від 09.06.2016 р. на загальну суму 42919,55 грн., виданий нотаріусом Дніпровського нотаріального міського округу [PERSON] таким, що не підлягає виконанню. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Його представником згідно довіреності [PERSON], яка діє на підставі довіреності, подано суду заяву, в якій вона просить провести розгляд справи у їх з позивачем відсутності. Позов підтримує та просить задоволити. В судове засідання представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» не зявився. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представником [PERSON] було подано заперечення на позов, згідно яких відповідач позов [PERSON] не визнає повністю, оскільки вважає його вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючи на наступне. Згідно укладеного кредитно-заставного договору №MKGWSE00000291 від 27.12.2006 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2.00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з неналежним виконанням позивачем своїх зобовязань, 15.02.2013 р. між сторонами було укладено генеральну угоду про реструктуризацію боргу і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Пунктом 1.1.2 генеральної угоди визначено, що заборгованість по кредитним зобовязанням з дати підписання угоди складає 26294,20 грн. Згідно даної угоди сторони погодили надання кредиту у розмірі 24054,20 грн. Нове тіло кредиту у розмірі 24054,20 грн. не є повторною видачею кредитних коштів позичальнику, а має вираз у встановленні кредитної лінії на платіжну карту. Сума у розмірі 24054,20 грн. є фактично боргом за кредитним договором від 27.12.2006 р., яку сторони після проведення реструктуризації вирішили вважати новим тілом кредиту задля уникнення нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання. Таким чином, генеральна угода не передбачає надання нового кредиту готівкою, а реструктуризує заборгованість за кредитним договором. Крім того, позивач ствердив, що після проведення реструктуризації здійснював погашення заборгованості шляхом внесення готівки на карту. Генеральною угодою передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. В судовому порядку недійсність правочину, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, не встановлена. Крім того, позивачем не спростовується наявність кредитного договору та заборгованості за кредитним договором. Виконавчий напис був вчинений із суворим дотриманням ст.ст.87,88 ЗУ «Про нотаріат» та п.3.1.,3.2 гл. 16 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Боржнику направлялася вимога про необхідність виконання зобовязань та було надано можливість висловити свої заперечення щодо безспірності грошових вимог, але боржник не висловив незгоди. Аналізуючи вищезазначені положення законодавства вважають, що вчинений нотаріусом напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства, що свідчить про спростування доводів позивача та третьої особи. Кредитний договір, укладений між позивачем та банком, передбачає зобовязання боржника повернути кредитні кошти в повному обсязі. З огляду на те, що договір не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, а також на те, що договір не виконувався належним чином, він продовжує діяти і до сьогодні, оскільки не був виконаний належним чином. Кредитний договір може бути припинений виключно з однієї з підстав, передбачених главою 50 ЦК України. Тому даний договір продовжує свою дію, правовідносини між сторонами тривають, оскільки грошові кошти не були повністю повернуті банку. Право вимоги на стягнення заборгованості у сумі 429919,55 грн. виникло у банку лише 24.05.2016 р., тоді як виконавчий напис вчинено 09.06.2016 р., тому твердження позивача стосовно пропуску трирічного строку з моменту настання права вимоги щодо погашення заборгованості є необґрунтованими. Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. На адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких вона просить провести розгляд справи у її відсутності. Посилається на те, що вчинення виконавчого напису було правомірним, вчиненим у відповідності до ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, постановою Пленуму ВСУ №2 від 31.01.1992 р. «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», з наступними змінами, у справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому написі. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Постановою ВСУ від 20.05.2015 р. по справі №6-158цс15 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Встановивши у справі, яка переглядається, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушення, суди дійшли висновку про відмову у позові (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), а та обставина, що сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору. Аналогічної позиції дотримувався і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у своїх ухвалах від 09.09.2015 р. по справі №490/2908/15-ц та від 18.05.2016 р. по справі №6-6347св15, де вказав, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Згідно ст.530 ч.2 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У вказаному випадку це право кредитора виникає незалежно від строку виконання зобовязання, передбаченого договором, яке не потрібно плутати із строком дії договору. Отже,у разі визначення у відповідному договорі строку його дії, виконавчий напис може бути вчинений протягом строків, зазначених у п.п. 3.1, 3.3 та 3.4 п.3 гл.16 розділу 2 Порядку, з моменту закінчення строку дії договору. А отже, будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні, адже жодні цивільні права позивача не були порушені. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факти порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а їх посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв представника позивача та третьої особи про розгляд справи у їх відсутності, неявки представника відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.п. 3.1, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року за №296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вникає спір. Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справ. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нараховану суму заборгованості позивач заперечує в повному обсязі, а також стверджує, що укладений договір від 15.02.2013 р. був угодою про реструктуризацію боргу та не є кредитним договором. А тому, відповідач неправомірно, повторно нараховував відсотки та неустойку за кредитно-заставним договором від 27.12.2006 р. В своїх запереченнях відповідач стверджує, що боржнику [PERSON] направлялася вимога про необхідність виконання зобовязань та надано можливість висловити свої заперечення щодо безспірності грошових вимог, однак такі твердження нічим не підтверджені, письмових доказів направлення такої вимоги суду не надано. Крім того, ухвалою суду від 26.09.2016 р. в порядку ст. 137 ч.1 ЦПК України було витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» докази по справі, а саме: оригінал кредитної справи про отримання [PERSON] кредиту 27.12.2006 р. у розмірі 5000 грн.; генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк»; детальний розрахунок заборгованості по кредиту згідно кредитного договору від 27.12.2006 р. №MKGWSE00000291 та детальний розрахунок заборгованості із зазначенням дати видачі кредиту в сумі 24054,20 грн. згідно угоди про реструктуризацію заборгованості від 15.02.2013 р. Однак, ухвалу суду про витребування доказів відповідачем не виконано, зазначені документи суду не надано, про причини неможливості подання таких не повідомлено, а отже твердження відповідача, викладені в поданих запереченнях, не приймаються судом до уваги на підставі ст.60 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання виконавчого напису від 09.06.2016 р. за №4848 таким, що не підлягає виконанню підставною, а тому підлягає до задоволення.

Outcome: approved