Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку регресу. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 03 червня 2013 року [PERSON] позичила у [PERSON] та передала йому та відповідачу [PERSON] кошти у сумі 4000 доларів США для ведення спільного бізнесу, що підтверджується письмовою розпискою від 03.06.2013 року. Вказані кошти [PERSON] зобов`язалася повернути до 02.07.2013 року з виплатою 3% в місяць, а в разі повернення раніше ніж 02 липня 2013 року, з виплатою 4% в місяць. Позивач зазначив, що на виконання солідарного зобов`язання ним 22.06.2016 року було повернуто [PERSON] 4000 доларів США основного боргу та 4320 доларів США відсотків, а всього 8320 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову становить 219065 грн. 60 коп. Кошти передано [PERSON] у присутності двох свідків. [PERSON] на підтвердження виконання перед нею грошових зобов`язань повернула йому боргову розписку від 03.06.2013 року. Також, позивач вказує на те, що він неодноразово усно звертався до відповідача та ним 03.06.2019 року було направлено письмову вимогу [PERSON] про повернення 1/2 частки від виконаного солідарного зобов`язання, однак кошти відповідач йому не повернув. Письмову вимогу [PERSON] вручено 05 червня 2019 року, проте станом на 20 червня 2019 року відповіді від відповідача він не отримав. Вважає, що на підставі ст.544 ЦК України у нього виникло право зворотної вимоги до солідарного боржника [PERSON] . Посилаючись на норми чинного законодавства просив стягнути в порядку регресу з відповідача на його користь 1/2 частки від виконаного зобов`язання в розмірі 4160 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову становить 109532 грн. 80 коп. та стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми - 9858 грн. 00 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі. Відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання правочину недійсним в частині та відзив на позов. У зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 03.06.2013 року договору позики на суму 4000 доларів США із [PERSON] він не укладав, розписки від 03.06.2013 року не підписував та грошові кошти не отримував. Таким чином, жодних договірних відносин за договором позики від 03.06.2013 року між ним та [PERSON] ( [PERSON] не виникло, він не є стороною договору. Окрім того, вважає, що між ним та [PERSON] не виникло будь-яких договірних відносин за договором позики від 03.06.2013 року. Так, будь-яких коштів від неї він не отримував, розписки про отримання грошових коштів не писав та не підписував. З тексту вказаної розписки слідує, що позикодавцем є [PERSON] , а позичальником є [PERSON] , яка взяла в позику у [PERSON] кошти в сумі 4000 дол.США строком на 30 днів з 30.06.2013 р. по 02.07.2013 р., передавши в заставу належний їй кредитний мікроавтобус «Мерседес Бенц», спринтер, 2003 року випуску. Вказує на те, що розписка від 03.06.2013 року не є документом, який посвідчує факт передання [PERSON] йому грошових коштів, а також не є документом, який є підставою виникнення солідарного зобов`язання двох солідарних боржників - [PERSON] та [PERSON] перед позичальником [PERSON] та перед [PERSON] щодо повернення їй основного боргу у сумі 4000 доларів США та 4320 доларів США відсотків. Розписка від 03.06.2013 року не містить умови про те, що зобов`язання є солідарним, а так само не містить обов`язку [PERSON] повернути грошові кошти будь-якій іншій особі, зокрема, [PERSON] . Тому твердження [PERSON] про те, що ним виконано солідарне зобов`язання перед [PERSON] є таким, що не відповідає умовам договору позики від 03.06.2013 року, а отже вимога до нього про стягнення заборгованості в порядку регресу є безпідставною та необґрунтованою. Також зазначив, що він є громадянином Ізраїлю та не володіє російською мовою. Текст розписки від 03.06.2013 року йому ніхто не перекладав, а тому він йому не відомий. Увесь текст розписки виконано від руки однією особою, якою і було зазначено його прізвище та ініціали, що свідчить про сумнівність достовірності такого документу. Вважає, що договір позики від 03.06.2013 року (розписка) в частині позичальника [PERSON] є недійсним з моменту його укладення. Зобов`язання у порядку регресу має похідний від основного зобов`язання характер, а тому, у випадку недійсності основного зобов`язання, підстави для пред`явлення зворотної вимоги відсутні. Просив визнати недійсним договір позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника [PERSON] . У поданому до суду відзиві відповідач первісний позов не визнав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Представником позивача [PERSON] та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив та відзив на зустрічний позов. У відповіді на відзив та відзиві представник позивача зазначила, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові про стягнення боргу. [PERSON] підписав розписку від 03.06.2013 року, що є доказом укладення ним договору позики. Договірні відносини склалися між [PERSON] , яка є позичальником, та [PERSON] та [PERSON] . Відповідач не наводить належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розписку він не підписував. Звертає увагу на те, що відповідач проживає на території України з 1998 року, здійснює підприємницьку діяльність та вільно володіє російською мовою. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала відповідь на відзив по зустрічному позову, в якому зазначила, що аргументи відповідача за зустрічним позовом вважає безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що за розпискою від 03.06.2013 року правовідносини відбулися лише між третьою особою та [PERSON] , яка отримала грошові кошти в борг, а обставини щодо того для яких цілей [PERSON] взяла кошти та кому їх передала не є істотними умовами вказаного договору позики. [PERSON] коштів у борг у [PERSON] не брав, а підпис у розписці від 03.06.2013 року, вчинений від імені [PERSON] , не свідчить про одержання відповідачем грошових коштів у борг від [PERSON] , оскільки текст розписки не містить умов отримання позичальником грошової суми в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заперечення зміст яких аналогічний змісту відповіді на відзив. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] відзиву на зустрічний позов не подала. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання правочину недійсним в частині та об`єднано даний зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом у даній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позові, просила задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві, обґрунтовуючи вимоги доводами викладеними в зустрічному позові, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити в задоволенні первісного позову. Відповідач [PERSON] , допитаний судом у якості свідка, первісний позов не визнав. Зазначив, що позивач [PERSON] працював директором у його бізнес-компанії до з 2009 року до березня 2013 року. Зазначив, що текст розписки від 03.06.2013 року йому відомий з того часу, коли було подано до нього даний позов, а до подачі позову розписку він не бачив. Коштів у [PERSON] він не позичав і не знає його, оскільки гроші в борг не брав, то повертати кошти не зобов`язувався. У [PERSON] також він гроші в позику не брав, договір позики не підписував та за договором позики не зобов`язувався повертати їй кошти. Розписку, що є в матеріалах справи від 03.06.2013 року він не підписував, у вказаному документі не його підпис, прочитати розписку він не може, оскільки не володіє ні російською, ні українською мовами. Просив відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити. Свідок [PERSON] суду показав, що дійсно 03.06.2013 року позичив [PERSON] кошти у сумі 4000 доларів США за проханням [PERSON] на декілька місяців. При цьому, він висунув умову, що надасть вказані кошти тільки під боргову розписку та під заставу майна. [PERSON] надала йому боргову розписку про одержання у нього коштів та запропонувала передати йому в заставу мікроавтобус. Кошти він передав [PERSON] та [PERSON] , які приїхали до нього додому за грошима. Чи був з ними [PERSON] він не пам`ятає та його особисто не знає. За користування коштами [PERSON] зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 3% річних. Під час укладення договору позики був присутній [PERSON] . Через декілька років, приблизно у 2016 році, [PERSON] повернула йому борг з відсотками, сума яких становила більше 4000 дол. США. При поверненні боргу боргову розписку він знищив. Мікроавтобус він повернув [PERSON] раніше ніж вона повернула борг. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , яка допитана судом в якості свідка, суду показала, що позивач за первісним позовом [PERSON] є її чоловіком, який раніше працював з [PERSON] , який займався підприємницькою діяльністю. У червні 2013 року чоловік попросив її позичити для потреб спільного бізнесу його та його партнера [PERSON] у [PERSON] кошти у сумі 4000 доларів США. Оскільки вона була власником мікроавтобусу, то [PERSON] погодився надати кошти під заставу транспортного засобу саме їй. При одержанні коштів у [PERSON] вона написала боргову розписку та зобов`язалася повернути кошти протягом одного місяця та сплатити відсотки у розмірі 3% річних. Крім того, вони з чоловіком залишили [PERSON] в заставу мікроавтобус. Розписку підписали [PERSON] та вона. Після чого, вона з чоловіком поїхала в офіс по [ADDRESS] , де був присутній [PERSON] і там вона запропонувала чоловіку та [PERSON] скласти боргову розписку про отримання ними від неї коштів в сумі 4000 дол. США. Після складення розписки вони втрьох її власноручно підписали, а саме вона, [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] пояснила, що [PERSON] спілкувався з нею російською мовою та читав боргову розписку, яку підписав. Гроші вона передала особисто [PERSON] . Останньому було відомо, що це позика і що кошти потрібно їй повернути. [PERSON] кошти вона повернула через три роки у 2016 році основну суму боргу 4000 дол.США та відсотки у сумі 4320 дол.США, а всього 8320 дол.США. [PERSON] повернув їй транспортний засіб, боргову розписку вони знищили. Вказані кошти в сумі 8320 дол.США їй повернув її чоловік у присутності двох свідків в гривневому еквіваленті по курсу гривні до долара станом на день повернення коштів у червні 2016 року. Позивач [PERSON] , допитаний судом у якості свідка, первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав. Пояснив, що у 2010-2013 роках він спільно з відповідачем [PERSON] займався підприємництвом щодо купівлі-продажу та переробки деревини. При цьому, відповідач підшуковував покупців за кордоном. Оскільки у кінці травня 2013 року для потреб підприємництва їм потрібні були кошти, то у них виникла потреба взяти їх в позику. Кошти погодився надати в позику [PERSON] ( [PERSON] ), точно його прізвище не пам`ятає, у сумі 4000 доларів США. Його дружина [PERSON] була власником мікроавтобуса, тому [PERSON] погодився надати кошти під заставу транспортного засобу саме їй. 03 червня 2013 року він з [PERSON] та дружиною [PERSON] поїхали додому до [PERSON] , де [PERSON] взяла кошти у нього, а в заставу йому залишили транспортний засіб, який належав дружині. Після чого, вони втрьох поїхали в їх офіс, де його дружина їм запропонувала написати боргову розписку. Вона власноручно написала її, він та [PERSON] підписали вказану розписку та [PERSON] передала їм кошти, які взяла в борг у [PERSON] . Далі їх стосунки з [PERSON] погіршилися та після того як він запропонував відповідачу повернути вищевказаний борг [PERSON] відмовив йому. [PERSON] виконала зобов`язання по поверненню коштів [PERSON] . Після чого, у 2016 році він у присутності свідків повернув дружині борг за вищевказаною розпискою у гривнях, що еквівалентно 8320 дол.США. [PERSON] пояснив, що [PERSON] володіє російською мовою та спілкувався з ним російською мовою. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, покази свідків, дослідивши наявні у справі письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 03.06.2013 року [PERSON] було складено розписку, текст якої викладено російською мовою (а.с.135). У вказаній розписці [PERSON] зазначила про те, що для потреб спільного бізнесу її чоловіка [PERSON] та його партнера [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 4000 доларів США строком на 30 днів з 03.06.2013 року по 02.07.2013 року під 3% в місяць або 4 % в місяць у випадку повернення коштів раніше 02.07.2013 року. В забезпечення позики за вказівкою чоловіка [PERSON] та його партнера [PERSON] , вона передала в заставу належний їй кредитний мікроавтобус «Мерседес Бенц», спринтер, 2003 року випуску, д.н. [NUMBER] [PERSON] 4000 доларів США вручено особисто [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що зазначена розписка підтверджує факт укладення договору позики між [PERSON] , яка є позичальником, ним та [PERSON] . Він виконав зобов`язання за договором позики, а тому у нього виникло право регресної вимоги до солідарного боржника. Даючи оцінку наведеним аргументам та визначаючись із характером спірних правовідносин, які склались між сторонами, суд враховує наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Аналізуючи наведені положення закону, суд зауважує, що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позики та строк позики. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц. З урахуванням зазначеного правового висновку, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка підтверджує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови про їх повернення. Із дослідженої судом розписки від 03.06.2013 року (а.с.135) вбачається, що у ній [PERSON] описує умови договору позики, укладеного між нею та [PERSON] . Умови позики щодо строку повернення боргу, розміру відсотків за його користування, викладені у розписці, стосуються саме договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Наприкінці складеної розписки, [PERSON] зазначила, що вручила особисто [PERSON] та [PERSON] 4000 доларів США. Жодних умов щодо обов`язку та строку повернення позики [PERSON] та [PERSON] , відомостей про те, що кошти отримані у борг, розписка не містить. Суд також враховує, що відповідач [PERSON] заперечує факт укладення договору позики із [PERSON] . За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Таким чином, до предмету доказування у даному спорі входить факт укладення договору позики від 03.06.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зокрема, виникнення в останніх обов`язку повернути кошти у розмірі 4000 доларів США. Однак, надана суду розписка від 03.06.2013 року не підтверджує виникнення в [PERSON] та [PERSON] зобов`язання перед [PERSON] щодо повернення коштів у розмірі 4000 доларів США. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] щодо підтвердження виникнення обов`язку повернення коштів не можуть бути прийняті до уваги судом з огляду на роз`яснення, викладені у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно яких не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину (ст.218 ЦК). Надана суду розписка про підтвердження виконання зобов`язань, складена 22.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] у присутності свідків (а.с.6), згідно ст.ст.76-80 ЦПК України не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достатності доказів, а тому не може бути прийнята до уваги судом на підтвердження факту виникнення боргових зобов`язань у [PERSON] . Аргументи позивача та його представника про те, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові про стягнення боргу, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.12.2018 року у справі №686/21857/16-ц, суд відхиляє з огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц, який є останнім у часі, а тому саме він підлягає застосуванню. Отже, характер спірних правовідносин між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] з іншого боку, як боргових, судом не встановлено. З урахуванням зазначеного, посилання позивача [PERSON] у якості підстави позову на ст.ст.543, 544 ЦК України є необґрунтованим, оскільки право зворотної вимоги виникає лише між боржниками (позичальниками), що у даному спорі належними та допустимими доказами доведено не було. Аналізувати решту доводів відповідача [PERSON] та його представника, наведених із приводу первісного позову, суд вважає недоцільним, оскільки основна обставина у спорі, яка підлягала доказуванню, позивачем доведена не була. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання правочину недійсним в частині, то суд зазначає наступне. Згідно із частинами першою, другою ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Як було встановлено судом, [PERSON] у зустрічній позовній заяві просить визнати недійсним договір позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника [PERSON] . Таким чином, предметом позову у спорі є правомірність правочину - договору позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника [PERSON] . Проте, як вже зазначалось судом вище, факту перебування [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] у правовідносинах за договором позики судом не встановлено. Тому, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не було доведено факту перебування у правовідносинах із [PERSON] та [PERSON] на підставі договору позики за розпискою від 03.06.2013 року, а отже предмет спору в справі відсутній. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі наведеного, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги як первісного позову, так і зустрічного є необґрунтованими та недоведеними, а тому відмовляє в їх задоволенні. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed