Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 24.09.2011 року він перебуває з відповідачкою у шлюбі. Від спільного життя мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Одруження позивача з відповідачем виявилося невдалим, фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені, спільне господарство не ведеться з тієї причини, що між ними не було порозуміння, у них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, з приводу чого виникають сварки. Примирення між ними неможливе. Позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. В судове засідання позивач надав заяву, де наполягає на позові та просить розглядати справу без його участі (а.с.20). В судове засідання відповідач надала заяву, де визнає позов та просить розглядати справу без її участі.(а.с.17). Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Судом встановлено, що з 24.09.2011 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Родинської міської ради Донецькій області, актовий запис №45 (а.с.6). Від спільного життя мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO] (а.с.4-5). Фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені, спільне господарство не ведеться. Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами не було порозуміння, наявність постійних сварок у зв»язку з несумісністю характерів, відсутнє почуття взаємної любові, поваги та взаємодопомоги, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач з цим згодний, примирення не бажає. Примирення позивача з відповідачем неможливе. Спору про розподіл майна та про місце проживання дитини між сторонами немає. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, за винятком якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд вважає, що позов в частині, визнаній відповідачем, підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved