Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати розірвання шлюбу між ним та [PERSON] здійснене відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області 18.10.2013 року фіктивним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 14.12.2001 року Пісочинською сільською радою Харківського району між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до шлюбу «Кальна») В.О. зареєстровано шлюб про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис №108. 18.10.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області шлюб між ними було розірвано, актовий запис №70. Позивач вказує що розірвання шлюбу було фіктивним оскільки мета була не припинити сімейні відносини, а вирішити житлові питання. Після розірвання шлюбу вони продовжують проживати однією сімєю, вести сумісне господарство. Підтвердження вказаного є те, що 29.08.2013 року за сумісні грошові кошти був придбаний будинок №1 по вул. Будьоного в м. Дергачі Харківської області в якому з 29.08.2013 року до теперішнього часу зареєстровані позивач та відповідач. В судове засідання позивач, відповідач та третя особа не зявились, надавши заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Заперечень щодо заявлених позовних вимог, до суду не надійшло. Враховуючи думку сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 14.12.2001 року Пісочінською сільською радою Харківського району між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до шлюбу «Кальна») В.О. зареєстровано шлюб про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис №108. 18.10.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, актовий запис №70. \~Надавши до суду письмові заяви від 01.12.2015р., сторони визнали обставини, викладені в позовній заяві, про те, що фактичні шлюбні відносини між ними не припинялись, незважаючи на дані свідоцтва про розірвання шлюбу. Вони проживали і продовжують проживати разом, вести спільно господарство, мають єдиний бюджет і мають взаємні права та обовязки щодо один одного як подружжя. Сторони не втратили почуття, любов та повагу один до одного. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. \~Статтею 108 СК України передбачено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені Сімейним Кодексом України та ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Як передбачено ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, зясувавши обставини справи та дослідивши докази, а також думку сторін, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, будь-чиїм інтересам і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. \~На підставі ст.ст. 3, 106, 108 СК України, ст. 16 ЦК України,

Outcome: approved