Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Йому на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS]. 04 червня 1992 року у вказаному житловому будинку був зареєстрований відповідач по справі, його син - [PERSON] Але з 1995 року відповідач у вказаному житловому будинку не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання за межі України. Будь - яких витрат на утримання житлового будинку він не здійснює. Відповідно до акту підтвердження від 30 вересня 2018 року, складеного депутатом Михайлівської селищної ради, відповідач [PERSON] зареєстрований в вказаному будинку, але фактично в ньому не проживає з 1995 року. Внаслідок зазначеного, просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, а саме: жилим будинком [ADDRESS] внаслідок тривалої відсутності в цьому приміщені. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Так, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 24.04.1975 року. У вказаному житловому будинкузареєстрований [PERSON], що підтверджується копією домової книги з відміткою про реєстрацію. Відповідно до акту підтвердження від 30 вересня 2018 року, складеного депутатом Михайлівської селищної ради, відповідач [PERSON] зареєстрований в вказаному будинку, але фактично в ньому не проживає з 1995 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що вони проживають на одній вулиці з позивачем, підтримують з ним сусідські відносини. Сина позивача - відповідача у справі протягом останніх 5-6 років вони жодного разу не бачили. Востаннє він приїздив до батька у гості на декілька днів, особистих речей не залишав, де знаходиться зараз свідки не знають. Суд не має сумнівів в достовірності та правдивості показань свідків, оскільки вони є логічними, послідовними і підтверджуються іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. Зацікавленість свідків в результаті розгляду справи судом не встановлено. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно тривалий час, а саме з 1995 року безперервно не проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Право на повагу до житла гарантує ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим будинком [ADDRESS], в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що в спірному житлі [PERSON] не проживає з 1995 року. Таким чином, відсутні підстави для залишення за [PERSON] права користування житлом позивача, і відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved