Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 29.01.1990 року він працював у ПАТ «АЗОТ» на посаді апаратника 5 розряду. 18.05.2017 наказом № 460-вк звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується даними трудової книжки серії БТ-ІІ № 2396497. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед ним по виплаті заробітної плати в розмірі 9586,00 грн. На неодноразові звернення щодо видачі довідки про розмір заборгованості на момент звільнення, довідки про середній заробіток за останні два місяці роботи та вимогу здійснити виплату наявної заборгованості і компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати виявилися безрезультатними. На кожне усне звернення він отримував одну й ту ж відповідь, що підприємство опинилося в скрутному фінансовому становищі, грошові кошти для виплати заборгованості по заробітній платі відсутні. 12.04.2018позивач направив рекомендованим листом вимогу до відповідача щодо надання довідки про розмір заборгованості, довідки про розмір середньоденного заробітку та проведення з ним розрахунку. Також вказує, що 23.04.2018 року на рахунок [PERSON] надійшли грошові кошти в сумі 9586.00 грн. від ПАТ «АЗОТ», що підтверджується випискою ПАТ «СБЕРБАНК» від 25.04.2018. Разом з тим, відповідач направив йому листа за вих. № 501-06/216 від 02.05.2018, яким підтверджує, що розрахунок при звільненні проведений з ним зі значним порушенням норм встановлених КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. При звільненні позивача з роботи відповідач своєчасно не провів з ним остаточний розрахунок, що є прямим порушенням Конституції України та КЗпП України. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору щодо їх розміру, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 18.05.2017 (день звільнення з роботи) по 23.04.2018 (день проведення розрахунку). Відповідно до довідки № 427 від 26.04.2018, наданої відповідачем, середньоденний заробіток складає 376,36 грн. Кількість днів з моменту звільнення по день фактичного розрахунку (з 18.05.2017 року по 23.04.2018) складає 264 робочих дні. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, тобто з 18.05.2017 по 23.04.2018 в сумі 99359,04 грн., оскільки за цей період пройшло 264 робочі дні, а також судовий збір, сплачений ним при подачі позову в сумі 993,59 грн., що разом становить 100352,63 грн. Ухвалою суду від 23.05.2018 у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному (письмовому) провадженні з повідомлення сторін згідно з положеннями процесуального закону, справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. 4 ст.\~19, п. 2 ч. 1 ст.\~274 ЦПК України. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи. На виконання вимог ст. 278 ЦПК України представником відповідача за довіреністю [PERSON] 13.06.2018 надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Окрім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON], сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «Азот» повинен буде сплатити до бюджету. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що відповідно до даних трудової книжки, [PERSON] з 10.11.1989 працював на різних посадах в ПАТ «Азот». Наказом № 460-вх від 18.05.2017 [PERSON] був звільнений з посади апаратника 5 розряду на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записом в трудовій книжці серії БТ-ІІ № 2396497. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України ПАТ «Азот» в день звільнення позивача відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, заборгованість по заробітній платі виплачена йому 23.04.2018 року, т.ч. на рахунок у банківській установі надійшли грошові кошти в сумі 9586.00 грн. Між тим, суд вважає, що встановленим фактом виплати заборгованості позивачеві слід вважати дату 20.04.2018р., що підтверджується даними зведеної відомості №89 від 20.04.20918р. та інформацією ПАТ «СБЕРБАНК» від 20.04.2018. Крім того, встановлено, що згідно довідки № 427 від 26.04.2018, наданої ПАТ «Азот», середньоденний заробіток [PERSON] складає 376,36 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу на належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 22.05. 2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період: з дня звільнення -18.05.2017 по день виплати заборгованості по заробітній платі 20.04.2018р. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08\~лютого 1995\~року №\~100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08\~лютого 1995\~року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Тож, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2017 по 20.04.2018 становить 261 робочий день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 18.05.2017 по 20.04.2018 становить 98229,96 грн. (із розрахунку 376,36 грн. (середньоденний заробіток) х 261 робочий день), яка і підлягає до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. На думку суду, вирішення даного спору узгоджується з висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 982 грн. 30 коп. (сплачений за квитанцією №ПН1242823 від 21 травня 2018 року), з врахуванням розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial