Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 12.02.2017 року, в якому просив суд списати з особового рахунку № 420103, відкритого за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, суму безнадійної дебіторської заборгованості перед житловим комунальним підприємством в розмірі 2709,84 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що він є уповноваженим наймачем квартири, розташованої за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Протягом лютого 2009 року Комунальне житлове підприємство надавало комунальні послуги за цією адресою, проте у звязку з несплатою спожитих житлово-комунальних послуг за вказаний період виникла заборгованість в сумі 2709,84 грн., яку в порядку наказного провадження судом стягнуто з нього за судовим наказом, від 16 листопада 2011 року. Однак на підставі поданої ним заяви судовий наказ скасовано ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року. Вважаючи, що заборгованість, яка нарахована за межами визначеного законом 3-річного строку позовної давності, в розумінні п.14.1.11 Податкового кодексу України є безнадійною, із заявою про її списання він звернувся до Комунального житлового підприємства, в чому йому було відмовлено. За даних обставин з метою захисту своїх порушених прав він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] предявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Надала до суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначила, що за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область відкрито особовий рахунок на імя [PERSON] щодо надання підприємством комунальних послуг, на якому станом на лютий 2009 року рахується заборгованість в сумі 2709,84 грн. Акцентувала увагу на тому, що мова йдеться по надані відповідач і отримані позивачем житлово-комунальні послуги. Позивач користувався вищезазначеними послугами але систематично, навіть, навмисно не сплачував їх на протязі дуже тривалого часу. Так з інформації про стан лицьового рахунку, наданої ним до позовної заяви видно, що з серпня 2003 року і по січень 2009 року включно, відповідач лише три рази сплатив за отримання вищевказаних послуг, а саме: в листопаді 2005 року 1100,00 грн., в серпні 2007 року 35,00 грн. ті в грудні 2008 року 500,00 грн. При цьому станом на 01 серпня 2003 року позивач уже мав загальну заборгованість за житлово-комунальні та комунальні послуги в сумі 1684,20 грн. Посилаючись також на те, що 11 листопада 2011 року Саксаганським районом судом міста [PERSON] було винесено судовий наказ №2-н-3060/11 про стягнення заборгованості в сумі 2709,84 грн., який був скасований 22 липня 2014 року за заявою позивача. Однак скасування наказу не визначає списання заборгованості, як і сплив строку позовної давності, [PERSON] невірно обрано спосіб захисту його прав та просила в задоволенні предявленого ним позову відмовити. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: вул. Покровська (Подбєльського) 38/103 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та був споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються Комунальним житловим підприємством. Як вбачається з інформації про стан лицьового рахунку № 420103, відкритим на імя [PERSON], за вказаною адресою по 07.12.2016 року рахується заборгованість в розмірі 2709,84 грн. (а.с.7-15). Судовим наказом № 2-н-3060/11 від 16 листопада 2011 року, виданим Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за заявою Комунального житлового підприємства, на користь останнього з [PERSON] стягнуто заборгованість за надані послуги в сумі 2709,84 грн. (а.с.16). Ухвалою суду від 22 липня 2014 року за заявою [PERSON] судовий наказ скасовано (а.с.18). З'ясовуючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в контексті вимог ст.16 ЦК України позивачем невірно обраний спосіб захисту з огляду на наступне. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного \~способу захисту залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.\~Разом з тим, зазначений в статті перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилався на те, що заборгованість в сумі 2709,84 грн. виникла за лютий 2009 року, а тому будучи нарахованою за межами строку позовної давності в розумінні п.14.1.11 Податкового кодексу України є безнадійною та підлягає списанню з особового рахунку. Факт наявності у позивача перед Комунальним житловим підприємством заборгованості за надані йому житлово-комунальні послуги в сумі 2709,84 грн., за лютий 2009 року, який визнаний сторонами та підтверджений обсягом наявних у справі доказів, є свідченням неналежного виконання позивачем своїх зобовязань як споживачем перед підприємством. Позаяк, звертаючись до суду з позовом за захистом своїх прав, позивач не врахував того, що він, як власник порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи цивільного інтересу, може скористуватися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту, до чого також зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 12.09.2011 року у справі № 6-25цс11. При цьому, визнання безнадійною заборгованості за послуги теплопостачання та списання її з особового рахунку, без зазначення конкретних порушень при нарахуванні такої заборгованості та надання доказів на її спростування, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав, а саме по собі нарахування відповідачем на особовий рахунок по квартирі заборгованості не встановлює для позивача будь-яких обовязків для захисту його прав за відсутності спору про них. Щодо посилань позивача на положення п.14.1.11 Податкового кодексу України при визначенні наявної перед Комунальним житловим підприємством заборгованості як безнадійної, то суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського обліку, звітності і контролю господарських операцій. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999 року, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Згідно з п.п.14.1.11 п.14.1 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість це заборгованість, яка відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобовязаннями, щодо яких минув строк позовної давності. Оскільки особовий рахунок споживача є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, тому списання з нього будь-яких сум є правом виключно кредитора, тобто відповідача, оскільки відноситься до господарської діяльності Комунальним житловим підприємством. Делегування повноважень щодо списання з особового рахунку сум, а так само покладення в судовому порядку обовязку на кредитора щодо їх списання діючим законодавством України не передбачено. Крім того, враховуючи визначений п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України обсяг та сферу його дії, він не регулює виниклі між сторонами відносини, які є цивільно-правовими та регулюються ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а тому застосування позивачем положень п.п.14.1.11 п.14.1 Податкового кодексу України як на основну правову підставу для звернення до суду є помилковим. Доводи позивача щодо нарахування відповідачем заборгованості поза межами визначеного ст.257 ЦК України строку позовної давності суд залишає їх поза увагою, оскільки як вбачається із матеріалів справи та заперечень відповідача, після скасування судового наказу Комунального житлового підприємства не зверталися до позивача з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 2709,84 грн., і з цього приводу спір між сторонами, під час якого позивач міг би подати заяву про застосування позовної давності, судом не розглядався. Сам по собі факт скасування судом наказу про стягнення заборгованості не може бути визначальною правовою підставою для списання такої заборгованості як безнадійної. Виходячи з викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, а обраний ним спосіб захисту права не відповідає передбаченим діючим законодавством способам захисту і є неефективним, у звязку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за необхідне покласти за рахунок держави.

Outcome: dismissed