Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 19.01.2021 року з позовом до Одеської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що вироком Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року по справі № 502/1808/18, [PERSON] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі дві тисячі сімсот п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 46 750 гривень з позбавленням права обіймати посади у органах місцевого самоврядування строком на один рік і шість місяців. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року, апеляційна скарга обвинуваченого [PERSON] була частково задоволена, а саме: вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року, відносно нього за ст. 366-1 КК України скасовано і закрито кримінальне провадження №12018160310000313 від 29.05.2018 року за ст. 366-1 КК України відносно [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ст. 366-1 КК України. Ухвалою Касаційного кримінального суду від 02.11.2020 року касаційну скаргу прокурора була повернено. Позивач вважає, що йому була заподіяна матеріальна та моральна шкода шкоди, завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, виходячи з наступного: 1) матеріальна шкода 46750 грн, - сплачений штраф відповідно до вироку Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року; 2) заробітна плата, яку б він міг отримувати, у випадку, якщо б не був незаконно засуджений. Згідно довідки про доходи, виданої Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, його середньомісячна заробітна плата у 2018 році склала 12368, 33 грн. Вироком суду його позбавлено права займати посади у органах місцевого самоврядування строком на один рік і шість місяців, тобто 18 місяців. Таким чином, відшкодуванню підлягає сума 12368,33 грн (середньомісячна заробітна плата за 2018 рік) ? 18 місяців (строк позбавлення права ) = 222629,94 грн. Також, внаслідок незаконного засудження позивачу була спричинена моральна шкода, яка виражалась у тривалих духовних стражданнях. Так, до приєднання Мирнівської територіальної громади до складу Вилківської об`єднаної територіальної громади він був Мирнівським сільським головою протягом двох скликань. Він був шанованою людиною серед своїх виборців, до нього, як до сільського голови, люди приходили за порадою та консультацією, як правильно вирішити те чи інше питання. Навіть після припинення повноважень сільського голови внаслідок приєднання Мирнівської територіальної громади до складу Вилківської об`єднаної територіальної громади, позивач вже будучи виконуючим обов`язки старости, все одно користувався довірою своїх мешканців громади. Однак, після відкриття кримінального провадження, а потім, через деякий час і винесення обвинувального вироку суду, його життя пішло шкереберть. Люди, його вчорашні виборці, перестали з ним вітатися, почали косо дивитися в його бік, а деякі кричали вслід «так тобі і треба, злочинець!» Як він не намагався пояснити, що не вчиняв тяжкого злочину, на ньому все одно було «тавро злочинця». На фоні постійного цькування він почав втрачати апетит та погано спати. Окрім того, є беззаперечним фактом, що працевлаштуватися людині «з судимістю» набагато важче, ніж людині яка її немає. Протягом 18 місяців з дня набрання законної сили вироком суду, він не міг працевлаштуватись на гідну роботу. Лише 15.06.2020 року він був прийнятий на посаду провідного інженера Кілійського міжрайонного управління водного господарства. Не можна залишити поза увагою і той факт, що на місцевих виборах, які відбулися 25 жовтня 2020 року до Вилківської міської ради, на вибір людей вплинуло наявність у позивача судимості як у кандидата у депутати. Саме тому його не було обрано депутатом Вилківської міської ради. Як вказує позивач, загалом розмір моральної шкоди складає 78 414 грн., виходячи з однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць, коли його було позбавлено права займати посади в органах місцевого самоврядування. Таким чином, загальний розмір шкоди складає 347793,94 грн. На підставі вищезазначеного, позивач просив суд: -стягнути з Державного бюджету України його користь матеріальну шкоду в розмірі - 269 379, 94 гривні; -стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі - 78 414, 00 гривень. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 20.01.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 15.02.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшов підписаний представником Одеської обласної прокуратури відзив на позов, в якому зазначено, що позивач зазначає, що вказаними діями Одеської обласної прокуратури, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, йому було спричинено матеріальну шкоду у вигляді сплаченого, за вироком суду штрафу у розмірі 46 750 грн, втраченої заробітної плати, у зв`язку із позбавленням права займати посади в органах місцевого самоврядування строком 18 місяців в сумі 222 629,94 грн та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 78 414 грн. Як вбачається з вироку суду першої інстанції, [PERSON] у період часу з 04 листопада 2015 року будучи особою уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, а саме головою Мирнівської сільської ради та в.о. старости с. Мирне Вилківської об`єднаної територіальної громади Кілійського району Одеської області, був зобов`язаний у порядок та у строк, передбачений Законом України «Про запобігання корупції», тобто до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічну декларацію за 2016 рік. Проте [PERSON] , діючи умисно, маючи всі необхідні умови і реальну технічну можливість, та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи попередженим про необхідність декларування шляхом реєстрації та внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а також достовірно знаючи про те, що в строк до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року він зобов`язаний подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну декларацію за 2016 рік, перебуваючи на території України, зокрема за місцем проживання, умисно не подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. Таким чином, [PERSON] законно був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК, оскільки в суді першої інстанції встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її. Незважаючи на часткове визнання [PERSON] своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що його вина повністю доведена та підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та як наслідок ухвалено законний вирок відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інший процесуальних дій, що обмежують права громадян. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у позову. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. В ході досудового розслідування [PERSON] вручалися пам`ятки про процесуальні права та обов`язки як підозрюваного так і обвинуваченого, однак під час здійснення досудового розслідування позивач, знаючи та розуміючи свої права та обов`язки, не реалізовував передбачені КПК України права на оскарження дій та рішень слідчого чи прокурора, при цьому він частково визнавав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, чим сприяв, на думку представника відповідача, незаконному засудженню та незаконному притягненню до кримінальної відповідальності. На підставі вищевказаного та відповідно до ч. 4. ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди представник відповідача зазначив, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно. Прокурором Одеської області 31.08.2018 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України як умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції». Вироком Кілійського районного суду від 26.11.2018 року [PERSON] , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.09.2020 року апеляційна скарга [PERSON] , частково задоволена, вирок Кілійського районного суду скасовано та закрито кримінальне провадження № 12018160310000313 від 29.05.2018 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. За наведених обставин у позивача виникло право ставити питання про відшкодування державою моральної шкоди відповідно до вимог закону. Водночас, право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію (справедливу сатисфакцію). Відповідно до ст. 23 ЦК України, положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно із ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи у межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суму морального відшкодування за рахунок держави має визначено та обґрунтовано позивачем з посиланням на докази та фактичні обставини справи. Позивач, [PERSON] перебував під слідством та судом з 31.08.2018 року до 26.11.2018 року, тобто 2 місяці та 26 днів. Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали, як на думку позивача, у результаті незаконних дій правоохоронних органів. Проте, позивачем не подано доказів та не наведено відповідних розрахунків заподіяння йому моральної шкоди в сумі 78 414 грн. Мінімальний місячний розмір заробітної плати у 2018 році складає 3723 грн, що встановлено ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік». Тож сума моральної шкоди має становити не менше 3723 грн (за кожний місяць перебування під слідством та судом - 3723 грн х 3 місяці =11 196 грн), на відшкодування якої і вправі претендувати позивач. На підставі вищевказаного, представник відповідача - Одеської обласної прокуратури зазначив, що вимоги позивача, про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди на суму 269379,94 гривень та моральної шкоди на суму 78414 гривень є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають. 17.02.2021 року від представника відповідача - Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачем при здійсненні втраченого заробітку застосовано п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, відповідно до п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, для визначення втраченої заробітної плати суду необхідно поділити заробітну плату [PERSON] за листопад та грудень 2018 року (12694,66 грн+ 12042,00 грн) на число відпрацьованих позивачем робочих днів (42 дні) та отриманий середньоденний заробіток помножити на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (робочі дні за період відсторонення від посади). Проте, позивач для визначення суми втраченого заробітку помножив суму заробітної плати за листопад та грудень на 18 місяців, що суперечить положенням Порядку № 100. Оскільки позивачем неправильно застосовано положення законодавства щодо порядку обчислення середньої заробітної плати, позовні вимоги щодо стягнення втраченого заробітку є такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 78 414,00 грн, виходячи з однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць, коли його було позбавлено права займати посади в органах місцевого самоврядування. Проте, позивач у позовній заяві не наводить розрахунків моральної шкоди, у зв`язку з чим не зрозуміло за який саме період часу [PERSON] просить стягнути моральну шкоду. У позові позивач зазначає: «Протягом 18 місяців з дня набрання законі сили вироком суду, він не міг працевлаштуватись на гідну роботу». Також зі змісту позовної заяви виходить, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року, вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року стосовно [PERSON] скасовано, кримінальне провадження закрито. Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду 02.11.2020 року, касаційну скаргу прокурора повернуто. Отже, вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 не набрав законної сили, як зазначає позивач, оскільки він був оскаржений у суді апеляційної інстанції, а тому твердження позивача не відповідають обставинам справи і позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної палати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Проте, п. 9 Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (далі - Постанова №4) встановлено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неподаткового мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальним заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. До приведення законодавчих актів до відповідності в цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено з 1 січня у розмірі 2189, 00 гривень. Отже, сума моральної шкоди про відшкодування якої вправі ставити питання позивач має розраховуватись виходячи з цього розміру. Також представник відповідача вказує, що згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п. 9 постанови розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази. Відповідно до підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, незаконність дій. Відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення. Однак, позивач лише обмежується загальними посиланнями на те, що діями органів досудового слідства йому було завдано моральної шкоди та не надає жодних доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та поліції і тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які він посилається. Також зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є Держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна Казначейська служба України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 25.05.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області від Головного управління національної поліції в Одеській області надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказує на те, що позивач зазначає, що йому була заподіяна матеріальна та моральна шкода, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Результатом незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, йому було спричинено матеріальну шкоду у вигляді сплаченого, за вироком суду штрафу у розмірі 46 750 грн, втраченої заробітної плати, у зв`язку із позбавленням права займати посади в органах місцевого самоврядування строком 18 місяців в сумі 222 629,94 грн та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 78 414 грн. Позивач діючи умисно, маючи всі необхідні умови і реальну технічну можливість, та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи попередженим про необхідність декларування шляхом реєстрації та внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а також достовірно знаючи про те, що в строк до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року він зобов`язаний подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну декларацію за 2016 рік, перебуваючи на території України, зокрема за місцем проживання, умисно не подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. Таким чином, [PERSON] законно був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК, оскільки в суді першої інстанції встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її. Незважаючи на часткове визнання [PERSON] своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України, Одеський апеляційний суд в судовому засіданні від 03.09.2020 р. вирок відносно нього за ст. 366-1 КК України скасував та закрив кримінальне провадження № 12018160310000313 від 29.05.2018 року у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України. Відповідно до ч.2 та ч.7 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що ...«Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом». Наразі таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі - Закон про порядок відшкодування шкоди/Закон №266/94-ВР). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону №266/94-ВР шкода, підлягає відшкодуванню якщо вона завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно зі ст. 2 вищевказаного Закону виникає у випадках: 1) постановления виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді ї вичерпанням можливостей їх отримання; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, Законом про порядок відшкодування шкоди, встановлено вичерпний перелік випадків, які надають право громадянинові на відшкодування шкоди за Законом. Згідно з п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41 (далі - Положення №6/5/3/41), право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. У відповідності до ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), до реабілітуючих підстав необхідно віднести ті, що вказані в п.п. 1-4 ч. 1 коментованої статті, а саме: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; 3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; 4) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. Згідно з положеннями КПК України, до особи можуть бути застосовані заходи з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства та суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Тому, в даному випадку, з урахуванням інкримінованого позивачу злочину, на думку органів досудового розслідування, прокуратури та суду першої інстанції було цілком логічними діями з точку зору кримінально-процесуального законодавства України та не буде діями, які не відповідали вимогам КПК України. Окрім цього, ст. 9 КПК України визначає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а також, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Згідно до ст. 11 Закону №266/94-ВР у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання. Пункт 6 Положення №6/5/3/41 визначає, що орган, зазначений у п.11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати. При цьому, Закон №266/94-ВР передбачає, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Тобто, органу який визначений у ч. І ст. 11 Закону №266/94-ВР (Одеський апеляційний суд, який виніс рішення від 03.09.2020 р. про відміну вироку Кілійського районного суду Одеської області та закриття кримінального провадження відносно [PERSON] ) слід було здійснити заходи передбачені у даній статті, а саме, визначити розмір відшкодовуваної шкоди, про що винести відповідну ухвалу, однак цього зроблено не було. Відповідно до вимог ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, у тому числі повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру та відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином позивач міг на стадії досудового розслідування усі процесуальні дій які вчинялись відносно нього слідчим та процесуальним керівником оскаржити слідчому судді. На підставі вищевказаного та відповідно до ч. 4. ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом само обмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та духовних страждань, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ні моральні страждання виникли саме внаслідок дій відповідача. У відповідності до п. 17 Положення № 6/5/3/41, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому позивач ніяких доказів окрім слів, що нібито його виборці відвернулися від нього внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, та на чергових виборах не проголосували за нього. Цей факт залишається тільки думкою позивача та фактично до суду ніяких доказів не надано. Якщо як стверджує позивач під час виконання своїх обов`язків на посаді Мирнівського сільського голови він був поважною людиною, та до нього усі звертались за порадою та консультацією, то навіть такі обставини як притягнення до кримінальної відповідальності не могли послужити негативним каталізатором щодо кардинальної зміни ставлення до нього виборців, так як позивач притягувався не за хабар, що могло дійсно вплинути негативно. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу. Згідно із ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи у межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, фактично [PERSON] перебував під слідством та судом з 31.08.2018 року до 26.11.2018 року, тобто 2 місяці та 26 днів, а не як на думку позивача 18 місяців. Представник відповідача зазначає, що відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, про що зазначає також і позивач. Так, розмір мінімальної заробітної плати на 2018 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у місячному розмірі: складає 3723 грн. Тому, розрахунок позивачеві слід здійснювати наступним чином: 3723 грн х 3 місяці =11 169 грн, саме на таку суму відшкодування вправі претендувати позивач. На підставі вищевикладеного представник відповідача вважає вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди на суму 269379,94 гривень та моральної шкоди на суму 78414 гривень необґрунтованими та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 12.03.2021 року від представника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом першої інстанції [PERSON] свою визнав частково, отже, він не вправ і вимагати відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в процесі розслідування. Виходячи з матеріалів справи встановлено, що вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 не вступив в законну силу та був скасований Одеським апеляційним судом 03.09.2020 року. Також, судом не може братись до уваги твердження про судимість позивача виходячи з наступного. Судимість - це специфічне (особливе) правове становище особи, яка засуджена обвинувальним вироком суду за вчинення злочину до конкретної міри покарання і зазнає несприятливих правових наслідків. Згідно з ч. 1 от. 88 Кримінального кодексу України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року не вступив в законну силу, тому у [PERSON] судимість відсутня. Із вищезазначених підстав, суд не може брати до уваги твердження позивача, що з підстав його судимості останнього не було обрано депутатом Вилківської міської ради. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди, представник відповідача зазначає, що вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року не вступив в законну силу, тому [PERSON] , не був засудженим. З матеріалів, доданих до позову, вбачається, що позивач взагалі не працював, а тому відповідно й підстави для стягнення на його користь матеріальної шкоди відсутні. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції Україні особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання судовим рішенням законної сили і повідомити про це орган пробації шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. 08.01.2019 року [PERSON] , передчасно сплатив штраф у розмірі 46750 грн на рахунок Кілійського районного суду Одеської області на виконання вироку від 26.11.2018 року, який не вступив в законну силу та був скасований Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року. На підставі викладеного, [PERSON] має право звернутись до Кілійського районного суду Одеської області в порядку ст. 537 КПК України, для повернення безпідставно сплаченої суми штрафу в сумі 46750 грн. Тому, в цій частині вимог судом повинно було в порядку ст. 186 ЦПК України відмовлено у відкритті провадження. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив його задовольнити. Відповідаючи на питання суду пояснив, що перші вибори старости с. Мирне, до проведення яких він мав би виконувати обов`язки старости, відбулись влітку 2020 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав поданий позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Одеської обласної прокуратури Терещенко М.В. в судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Представники відповідачів - Головного управління Національної поліції в Одеській області та Державної казначейської служби України в судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленими про дату ,час ті місце судового засідання. Відповідно до ст. 223 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно Постанови Мирнівської сільської виборчої комісії № 23 від 28.10.2015 року, зареєстровано обраного 25.10.2015 року [PERSON] на посаду Мирнівського сільського голови. Рішенням Мирнівської сільської ради Кілійського району Одеської області № 1-VII-І від 04.11.2015 року визнано повноваження Мирнівського сільського голови Кос Ігоря Петровича, обраного 25.10.2015 року мешканця с. Мирне з 04.11.2015 року. 04.11.2015 року [PERSON] прийняв присягу посадової особи органів місцевого самоврядування, що підтверджується відповідною її копією. Відповідно до копії трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] , заповненої на ім`я [PERSON] , [INFO] встановлено, що : -рішенням Вилківської Вилківської міської ради 7 скликання № 1 від 08.11.2017 року повноваження [PERSON] як Мирнівського сільського голови завершилися на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад»; -рішенням Вилківської міської ради 7 скликання № 07 від 08.11.2017 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків старости в с. Мирне до обрання на перших виборах старости; -розпорядженням міського голови Вилківської міської ради № 06 від 04.01.2019 року, [PERSON] звільнено у зв`язку з позбавленням права обіймати посаду, на підставі ст. 32 кримінально - виконавчого кодексу України та на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП України. Позбавлено права обіймати певні посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік 6 місяців /а.с. 15-16/. Відповідно до Реєстру матеріалів досудового розслідування № 12018160310000313 від 29.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України встановлено, що 31.08.2018 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, оскільки встановлено, що [PERSON] у період часу з 04 листопада 2015 року будучи особою уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, а саме головою Мирнівської сільської ради та в.о. старости с. Мирне Вилківської об`єднаної територіальної громади Кілійського району Одеської області, був зобов`язаний у порядок та у строк, передбачений Законом України «Про запобігання корупції», тобто до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічну декларацію за 2016 рік. Проте [PERSON] , діючи умисно, маючи всі необхідні умови і реальну технічну можливість, та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи попередженим про необхідність декларування шляхом реєстрації та внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а також достовірно знаючи про те, що в строк до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року він зобов`язаний подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну декларацію за 2016 рік, перебуваючи на території України, зокрема за місцем проживання, умисно не подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. Згідно вироку Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року у справі № 502/1808/18, [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі дві тисячі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить сорок шість тисяч сімсот п`ядесят гривень, з позбавленням права обіймати посади у органах місцевого самоврядування строком на один рік і шість місяців /а.с. 17-20/. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року по справі № 502/1808/18, апеляційну скаргу [PERSON] частково задоволено, вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року відносно нього за ст. 366-1 КК України скасувано і закрито кримінальне провадження № 12018160310000313 від 29.05.2018 року за ст. 366-1 КК України відносно [PERSON] у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ст. 366-1 КК України /а.с. 21-26/. Відповідно до ухвали Верховного суду Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.11.2020 року по справі № 502/1808/18, повернуто касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року у кримінальному провадженні щодо [PERSON] /а.с. 27/. Згідно довідки про доходи за вих. № 63 від 07.12.2020 року, виданої виконавчим комітетом Вилківської міської ради встановлено, що [PERSON] дійсно працював у Виконавчому комітеті Вилківської міської ради, форма працевлаштування - основна, займав посаду виконуючий обов`язки старости Мирнівського старостинського округу та за період з 01.11.2018 року по 31.12.2018 року включно отримав заробітну плату в розмірі 24 736, 66 гривень. Середньомісячна заробітна плата складає 12 368 гривень 33 копійки /а.с. 14/. Також, за клопотанням представника відповідача Одеської обласної прокуратури в ході розгляду справи заслуховувався диск з аудіофіксацією ходу судового засідання по справі № 502/1808/18, згідно якого встановлено, що [PERSON] в ході розгляду відповідного кримінального провадження дав показання, згідно яких свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав частково, оскільки умислу приховувати майно та доходи, а також умислу на ухилення від подання електронної декларації не мав, це сталося через збіг випадкових обставин. Тобто, фактично [PERSON] заперечував в своїх діях склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України. При вирішенні справи судом застосовано наступні правові норми: Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною четвертою ст.1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР) У відповідності до ст.1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Частиною другою ст.1 Закону №266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту другого частини першої ст.2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ст.3 Закону №266/94-ВР громадянинові відшкодовуються (повертаються), серед іншого: - заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; - штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; - моральна шкода. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Таким чином, з огляду на те, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2020 року вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26.11.2018 року відносно [PERSON] за ст. 366-1 КК України було скасовано і закрито кримінальне провадження № 12018160310000313 від 25.09.2018 року за ст. 366-1 КК України у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу відповідного кримінального правопорушення, суд приходить до переконання, що позивач має право на відшкодування завданої йому в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності шкоди відповідно до положень Закону №266/94-ВР. Посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведено протиправності діяння відповідачів, що є складовим елементом правопорушення за яке настає цивільно-правова відповідальність, а також ту обставину, що позивач частково визнавав в суді першої інстанції свою провину, чим сприяв своєму незаконному притягненню до кримінальної відповідальності та незаконному засудженню, внаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у [PERSON] не виникло, суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.1176 ЦК України та ч.2 ст.1 Закону № 266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Крім цього, позивач під час допиту в якості обвинуваченого в ході судового розгляду відповідного кримінального провадження, відповідаючи на питання суду пояснив, що частково визнає свою провину, проте, фактично з його показань, вбачається, що він спростовував висунуте йому обвинувачення в умисному неподанні декларації, зазначаючи, серед іншого, що умислу на це він не мав. Вирок суду, крім показань обвинуваченого, містить посилання на інші докази, які досліджувались в ході судового розгляду кримінального провадження та на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України. Отже, відповідні показання обвинуваченого не були підставою для ухвалення судом обвинувального вироку відносно нього. Також у вироку суду міститься посилання на те, що: «суд не приймає до уваги та розцінює як форму захисту твердження обвинуваченого про те, що у нього був відсутній умисел на неподання електронної декларації, оскільки вони спростовуються сукупністю безпосередньою досліджених та приведених вище доказів». Тобто суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, навпаки спростував позицію обвинуваченого. Таким чином суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ч. 4 ст. 1176 ЦК України. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Враховуючи встановлені по справі обставини суд приходить до висновку, що позивач, який на виконання вироку суду добровільно сплатив штраф в сумі 46 750 гривень, має право на його відшкодування відповідно до ст. 3 Закону №266/94-ВР, оскільки ст. 26 КВК України на монета розгляду кримінального провадження в суді була передбачена процедура самостійної сплати засудженим відповідної суми штрафу, тобто саме такий механізм виконання відповідного покарання. Щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати у розмірі 222 629,94 гривень за 18 місяців, протягом яких відповідно до вироку суду позивача було позбавлено права обіймати посади у органах місцевого самоврядування, суд виходить з наступного: На виконання вироку суду позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки старости с. Мирне - з 14.01.2019 року. А на вказану посаду позивача було прийнято 09.11.2017 р. на підставі рішення Вилківської міської ради 7 скликання від 08.11.2017 р. № 07 - до обрання на перших виборах старости. Отже, фактично позивачем було призначено на посаду не безстроково, а на певний строк, до настання відкладальної обставини, яка мала обов`язково настати - тобто, після обрання на перших виборах старости. Таким чином, позивач в разі, якщо б його не було звільнено з займаної посади 14.01.2019 р., мав би право на отримання заробітку за посадою після цієї дати і до настання відповідної відкладальної обставини. Саме за вказаний період йому мав би бути відшкодований втрачений заробіток, а не за 18 місяців строку дії додаткового покарання, як про те зазначає позивач. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження проведення перших виборів старости с. Мирне, хоча відповідаючи на питання суду він пояснив, що вони відбулись влітку 2020 року. Таким чином, суд позбавлений можливості провести розрахунок втраченого заробітку позивача виходячи з розрахунку його середньомісячної заробітної плати за посадою виконуючого обов`язки старости з огляду на неможливість з наданих сторонами доказів встановити точний період часу, який би мав перебувати позивач на вказаний посаді у разі, якщо б його не було звільнено на виконання вироку суду першої інстанції. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивачеві слід відшкодувати втрачений заробіток за період з дня звільнення - 14.01.2021 р. до дня його наступного працевлаштування на посаду провідного інженера станції насосних КЕД Кілійського міжрайонного управління водного господарства, тобто до 15.06.2021 р. виходячи зі встановленого законодавством відповідного розміру мінімальної заробітної плати у вказаний період, оскільки це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці (стаття 3 Закону України «Про оплату праці»). Зазначений висновок узгоджується, зокрема, з п. 9 Положення «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» N 6/5/3/41 від 04.03.96, згідно з абз. 7 якого: «у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Розрахунок розміру втраченого заробітку позивача відповідно до вищенаведеного становить: -мінімальна заробітна плата у 2019 р. з 1 січня - 4173 гривні; -за 17 днів січня 2019 р. - 2288,42 гривень; -за період з лютого по грудень 2019 р. - 4173 гривні? 11 місяців = 45 903 гривні; -всього за 2019 рік - 2288,42 + 45 903 = 48 191,42 гривні; -мінімальна заробітна плата у 2020 р. з 1 січня - 4723 гривні; -за період з січня по травень 2020 р. - 4723 гривні ? 5 місяців = 23 615 гривень; -за 14 днів червня 2020 р. - 2204,10 гривень; -всього за 2020 рік - 23 615 + 2204,10 = 25 819,10 гривень; -всього за період 2019-2020 рр. - 48 191,42 + 25 819,10 = 74 010,52 гривень втраченого заробітку. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди: Частиною першою ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до частини другої ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з пунктом другим частини другої ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне-за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 4 Закону №266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою ст.13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Дані висновки суду узгоджуються із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 року у справі №6-2203цс15. Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року до спірних правовідносин відсутні, відповідні зміни в частині застосування розміру розрахункової величини до Закону №266/94-ВР внесені не були. Наведене спростовує доводи представника відповідача - Державної казначейської служби України про те, що судом при ухваленні рішення про визначення розміру моральної шкоди слід виходити із розрахункової величини прожиткового мінімуму встановленого на момент розгляду справи. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Судом встановлено, що позивача було повідомлено про підозру у вчиненні відповідного кримінального правопорушення 31.08.2018 р. та з цього моменту розпочалась стадія притягнення його до кримінальної відповідальності і він перебував під слідством та судом до 03.09.2020 р., коли кримінальне провадження відносно нього було закрито за ухвалою суду апеляційної інстанції, що становить 2 роки та 3 дні. У відповідності до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі 6000 гривень. Таким чином, розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим ніж 144 600 гривень (6000 гривень?24 місяці+6000/30?3), де 24 - кількість повних місяців перебування під слідством та судом, 3 - кількість календарних днів перебування під слідством та судом, 6000 - розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на момент розгляду справи). Разом із тим, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування позивачеві, суд враховує обставини даної справи, характер, обсяг та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, що зумовлені значним (понад два роки) періодом перебування під слідством та судом, більше ніж половину якого позивач через звільнення з посади був позбавлений заробітку а також зазнав душевних страждань через вимушені зміни в його житті та репутаційні втрати, погіршення його стосунків з оточуючими, спричинення появи негативних психоемоційних змін, що безумовно потягло для позивача необхідність докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеного, а також враховуючи закріплений у ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного процесуального законодавства щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає задоволенню в повному обсязі на заявлену позивачем суму відшкодування моральної шкоди, тобто 78 414 гривень, оскільки суд позбавлений в даному випадку права виходу за межі позовних вимог. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Outcome: partial