Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення коштів згідно договору позики, мотивуючи позов тим, що 26.11.2011 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON], отримав від позивача грошові кошти в сумі 6000,00 грн., та зобов'язався повернути позивачу гроші в строк до 26.02.2012 року. В зв'язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно повернути кошти, ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення боргу, тому позивач був вимушений звернутися з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів та просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10333,40 грн., з яких: 6000,00 грн., - сума основного боргу; 1564,80 грн., - проценти за користування коштами; 525,00 грн., - 3% річних; 2000,00 грн., - моральна шкода. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав, що наведено у позовній заяві, вказавши, що кошти повернуто не було, про що свідчить представлений ним в ході судового розгляду оригінал договору позики. Позику відповідач брав для особистих потреб, на скільки йому відомо, отримувались вони на купівлю відповідачем ноутбука. Вказує, що в 2010 році у нього був інфаркт, і його він пов'язує з тим, що відповідач не повернув йому грошові кошти, окрім того у нього боліла голова та він себе погано почував. На запитання представника позивача він повідомив, що на даний час у нього немає доказів такого свого стану, однак у разі необхідності він може представити такі документи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що наведені у письмових запереченнях, що долучені до справи, зміст яких а також пояснення в судовому засіданні зводяться того, що грошові кошти позивачу були повернуті десь близько через 6 місяців після їх отримання. Через свою необізнаність відповідач не знав про необхідність повернення відповідачем при поверненні коштів оригіналу договору позики, що і обумовило виникнення вказаної ситуації. Грошові кошти він повернув у повному обсязі, тобто в розмірі 6000 грн. Представник позивача [PERSON] в судових дебатах вказав на те, що у будь - якому випадку вимоги позивача є необґрунтованими в частині нарахування відсотків за договором позики за період 23.03.2012 року по 06.02.2015 року, оскільки відповідно до ст. 1048 ЦК України відсотки нараховуються за період дії договору, у даному випадку з 26.11.2011 року до 26.02.2012 року, а потім відповідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання наступає відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, за даних обставин позивач нарахував відсотки за межами дії договору, тобто після припинення терміну його дії. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 26.11.2011 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON], отримав від позивача грошові кошти в сумі 6000,00 грн., та зобов'язався повернути позивачу гроші в строк до 26.02.2012 року (а.с. 5, 27). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що була передана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановленні договором. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, в разі несвоєчасного повернення позичальником позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, яка передбачає стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми неустойку, яка нараховується від дня коли гроші мали бути повернуті до дня коли вони фактично повернуті, незалежно від сплати процентів. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики в розмірі 6000 грн., та відповідно до ст. 625 ЦК України - 3% річних, від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 525 грн. слід задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання. У цьому зв'язку суд приймає до уваги те, що позивачем в судовому засіданні представлено оригінал договору позики, який свідчить як про факт існування договірних зобов'язань, що виникають з договору позики, так і факт невиконання договору, оскільки оригінал вказаного договору до представлення його суду перебував у позивача. Вказаними обставинами спростовуються доводи відповідача та його представника з приводу того, що грошові кошти позивачу в розмірі 6000 грн., повернуто через 6 місяців з дня отримання вказаних коштів. Разом з цим, суд погоджується з позицією представника відповідача та не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів в розмірі 1564,80 грн., які розраховані за період з 23.03.2012 року по 06.02.2015 року, тобто поза межами дії строку договору позики (діяв з 26.11.2011 року по 26.02.2012 року), оскільки а ні договором (у даному випадку) а ні законом не передбачено проведення відповідних нарахувань відсотків поза межами дії договору (якщо ним таке не передбачено). Вказані нарахування відповідно до ст. 1048 ЦК України мають бути здійснені саме за період дії договору, оскільки після припинення дії договору, позивач за порушення його умов має право згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосувати відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України за невиконання зобов'язань. Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. В договорі укладеному між сторонами не передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики поза межами строку його дії, у разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором. Також, суд не знаходить законних підстав щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., оскільки згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, з відповідними змінами та доповненнями від 25 травня 2001 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під час розгляду справи суду не представлено належних та допустимих доказів в обґрунтування розміру моральної шкоди або взагалі будь - яких доказів, які б свідчили про її завдання, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. з відповідача на користь позивача задоволенню не підлягає. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial