Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги мотивував тим, що у звязку із неналежним виконанням [PERSON] договору підряду від 09.04.2016 та нанесенні матеріальної шкоди, рішенням Луцького міськрайонного суду від 02.12.2016 вимоги [PERSON] задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] кошти в розмірі 400\~000 грн. На виконання рішення суду стягувач отримав виконавчий лист та предявив його до виконання у Другий ВДВС м. Луцьк, де відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця було накладено арешт на усе належне боржнику майно. [PERSON] не погодившись з даним рішенням оскаржив його. В той же час, за заявою [PERSON] про повернення виконавчого документа, державним виконавцем було повернуто виконавчий лист стягувачу та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, оскільки апеляційним судом відкрито апеляційне провадження. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.06.2017, рішення Луцького міськрайонного суду від 02.12.2016 залишено без змін. Незважаючи на наявність рішення, яке набрало законної сили, 14.06.2017 між відповідачами укладається договір дарування квартири, що була єдиним майном на яке можливо було звернути стягнення. Вважає, що [PERSON] намагається уникнути виконання зобовязання з повернення коштів. Іншого майна на яке б можна було звернути стягнення в рахунок погашення боргу у боржника немає, що може слугувати підставою для закриття виконавчого провадження та невиконання рішення суду. У звязку з наведеним просить визнати недійсним договір дарування квартири від 14 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2249, предметом якого є двокімнатна квартира № 27 (двадцять сім) у будинку №15 (п'ятнадцять), що по вулиці Ветеранів в місті Луцьку Волинської області, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні 01.02.2018 вимоги позову підтримав з викладених в позовній заяві підстав. Просив визнати недійсним догові дарування недійсним, стягнути з відповідача понесені судові витрати. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 01.02.2018 вимоги позову не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Вказував на те, що відповідач [PERSON] не знала ні про які борги [PERSON], фактично проживає в цій квартирі. Умислу на укладення фіктивного правочину в неї не було. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 01.02.2018 вимоги позову не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Вказував на те, що є реальні наслідки договору, обдарована проживає в тій квартирі, вона є добросовісним набувачем, платить комунальні платежі. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. 14 червня 2017 року між [PERSON] (дарувальником) та його матірю [PERSON] (обдаровуваною) укладено договір дарування двокімнатної квартири № 27 у будинку №15, що по вулиці Ветеранів в місті Луцьку Волинської області, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. (а.с. 74,75). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2249. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 червня 2017 року, позов [PERSON] було задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача суму коштів за договором підряду в розмірі 400 000 гривень (а.с. 12,13, 23-25). З матеріалів справи вбачається, що після набрання заочним рішенням від 02 грудня 2016 року законної сили, [PERSON] отримав виконавчий лист та предявив його до примусового виконання, оскільки [PERSON] в добровільному порядку кошти не повертав. Постановою державного виконавця Другого ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області від 18.01.2017 відкрито виконавче провадження (ВП №53248803). Того ж дня, постановою державного виконавця накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника (а.с. 15,16). Боржник [PERSON] був повідомлений про наявність виконавчого провадження, викликався до державного виконавця, де у відібраних 31.01.2017 пояснення вказав, що від сплати боргу відмовляється, оскільки є усна домовленість з [PERSON], домовилися навесні досадити саджанці малини, які не прийнялися після посадки (а.с. 19). Однак, дані твердження [PERSON] не могли слугувати підставою для припинення вчинення виконавчих дій. В подальшому, [PERSON] реалізував своє право на апеляційне оскарження рішення суду від 02 грудня 2016 року, де за його апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження. В той же час, за заявою [PERSON], державним виконавцем було винесено постанову від 08.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, оскільки апеляційним судом відкрито апеляційне провадження. 14.06.2017 між відповідачами [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуванню було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. За приписами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У даній справі, відповідач [PERSON], відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, був обізнаний про судове рішення та подальше його виконання, отже, міг передбачити та передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення на користь [PERSON] шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Про те, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (матері), свідчить той факт, що таке відчуження відбулось у короткий проміжок часу після залишення апеляційним судом без змін рішення суду першої інстанції про стягнення коштів (через 2 дні). Стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, а твердження про те, що при укладенні договору дарування сторони мали на меті виключно намір створення відповідних правових наслідків для [PERSON] не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Жодних доказів того, що на виконання оспорюваного договору дарування дарувальником реально було передано квартиру обдаровуваній стороною відповідача не надано. Натомість, з повідомлення КП «Луцькводоканал» від 07.07.2017 (а.с.59) вбачається, що абонентом підприємства за адресою: м. Луцьк, вул. Ветеранів, 15/27 є [PERSON] З повідомлення місцевого обчислювального центру від 05.07.2017 (а.с.60) вбачається, особовий рахунок на оплату комунальних послуг за адресою: м. Луцьк, вул. Ветеранів, 15/27 зареєстрований на [PERSON], зареєстрована ще одна особа [PERSON], але це не відповідач [PERSON] З повідомлення ДКП «Луцьктепло» від 07.07.2017 (а.с.61) вбачається, що особовий рахунок за адресою: м. Луцьк, вул. Ветеранів, 15/27 відкрито на [PERSON] Особовий рахунок в ПАТ «Волиньгаз» за цією ж адресою також відкрито на [PERSON] Довідка ОСББ «Ветеранів 15» (а.с.118) також не підтверджує факту передачі відчуженого за оспорюваного договором майна відповідачу [PERSON] А довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.06.2017 №3370, видана [PERSON] 13.06.2017 (а.с.76) про те, що до складу сім'ї/зареєстрованих входить [PERSON], для пред'явлення до органу праці та соціального захисту раніше укладеного договору свідчить про те, що [PERSON] і до укладення оспорюваного договору проживала в подарованій їй квартирі. Крім того, стороною відповідачів за спірним договором не наведено жодних мотивів передачі [PERSON] в дар квартири своїй матері. За таких обставин, очевидним є те, що учасники оспорюваного договору мали інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Як дарувальник, так і обдаровувана вчинили його для виду, а саме з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Таким чином встановлено, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Outcome: approved