Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до остаточної редакції позовної заяви, яка була подана суду 13.05.2016 року та уточнених в подальшому позовних вимог, позивач посилається на те, що 22.04.2012 року уклав зі своїм сином договір дарування, згідно якого він подарував синові житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 129,7 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., який розташований по вул. Головній, №45, в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області. Відповідач прийняв дар і зареєстрував житловий будинок в Державному єдиному Реєстрі речових прав на право власності. Вказує, що даний договір необхідно визнати недійсним з наступних підстав. Його дружина, [PERSON], померла 10.05.2009 року в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області. Від шлюбу з нею, у них є пятеро дітей: син - [PERSON], 1958 року напруження; син - [PERSON], [INFO]; донька - [PERSON], [INFO]; син - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO], останній 13.02.2009 року переїхав жити до них з Житомирської області, разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми. На час смерті дружини, всі діти, крім відповідача, мали свої власні будинки. 04.06.2010 року він одружився вдруге з [PERSON], [INFO] і проживав з нею в житловому будинку №2 по вул. О.Кошового в с. Тереблене Глибоцького району Чернівецької області, який належав їй на праві власності. В 2012 році вона захворіла. Так як він мав власний будинок в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, а відповідач власного будинку не мав, то вони спільно вирішили, що дружина зробить на сина заповіт на все своє майно, що 22 березня 2012 року і було зроблено. 15 квітня 2012 року дружина [PERSON] померла. Так як він, людина похилого віку, хворий і залишився один, то йому необхідний був догляд та стороння допомога. Відповідач [PERSON] скористався цим і запропонував йому догляд і матеріальну допомогу аж до смерті, а взамін попросив подарувати житловий будинок №45 по вул. Головній в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області. Він пообіцяв виділити йому дві кімнати в житловому будинку для проживання, піклуватися та доглядати за ним довічно. Позивач погодився з такими умовами, та перейшов жити у житловому будинку за вказаною адресою. При укладанні договору дарування він не усвідомлював його наслідків, а саме переходу права розпорядження майном до сина [PERSON] і ще при житті подарував все своє господарство на прохання сина, який обіцяв за це доглядати його довічно. [PERSON] не надавав значення формі договору, так як і він, і відповідач розуміли, що останній повинен доглядати за ним довічно. З цих підстав 19 липня 2012 року на прохання сина, він відмовився від належної йому частки у спадщині, яка залишилася після смерті [PERSON] та від обовязкової частки у спадщині. Після укладання договору дарування син з дружиною здійснювали за ним відповідний доглядав і у нього не виникало до них ніяких претензій і сумнівів. Проте це тривало недовго, а саме до розлучення відповідача. Коли він привів другу дружину, [PERSON] разом з її донькою [PERSON], то відношення до нього різко погіршилися. На протязі майже трьох років син за ним не доглядає, йому не готовлять їжу, не прибирають в кімнатах, не турбуються про його здоровя. Відповідач вимагає від нього пенсію, ображає, заявляє, що все майно належить йому, а він не має ніякого права на проживання і користування майном. Вимагав гроші на продукти, виганяв з хати доньку, яка намагалася допомогти йому, погрожував їй фізичною розправою. Позивачу не раз приходилось їсти в сусіда, яким скаржився на поведінку сина, плакав, просив сина змінити відношення до себе, але це не допомагало. 06 березня 2016 року біля 24 год., відповідач зайшов до нього в кімнату пяний, розбудив його, почав вимагати гроші, ображав і вигнав з дому. Серед ночі він пішов до сина [PERSON], а від нього його забрала донька [PERSON], в якої він перебуває до цього часу. На підставі наведеного він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, так як в добровільному порядку розірвати договір дарування відповідач відмовився, просить вказаний договір визнати недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки він укладений під впливом помилки відносно наслідків правочину, а також договір дарування укладений під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, і його також необхідно визнати недійсним згідно ст. 233 ЦК України. Крім цього, вказує на те, що на момент укладання договору дарування в спірному житловому будинку проживала неповнолітня [PERSON], [INFO], а тому для укладання договору дарування був необхідний дозвіл органу опіки та піклування, а тому з цих підстав договір дарування необхідно визнати недійсним згідно вимог с.228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок. Ухвалою Глибоцького районного суду від 09 червня 2016 року, відповідно до заяви позивача [PERSON]було залучено до участі у справі [PERSON], [PERSON],\~ [PERSON], проживаючих у [INFO]\~\~\~\~ та [PERSON], проживаючої в [INFO] у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача. До початку розгляду справи по суті, треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON] та Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування житлового будинку, в якій вказують, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. 06 березня 2016 року відповідач [PERSON] вигнав з житлового будинку, що по вул. Головній №45 в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, спільного батька - [PERSON], з тої причини, що власником даного будинковолодіння є він, а не [PERSON] Їм стало відомо, що батько подарував йому житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищенаведеній адресі. Вказують, що даний житловий будинок відносився до категорії колгоспних дворів оскільки їхня померла мати - [PERSON] працювала в колгоспі і вийшла на пенсію з колгоспу. Членами колгоспного двору було семеро осіб, а саме: відповідач [PERSON], [INFO] - голова двору; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; відповідач [PERSON], [INFO], а тому кожному належали рівні частки даного нерухомого майна по 1/7. Вони народилися в цьому колгоспному дворі, приймали участь у веденні колгоспного двору своїм трудом та коштами, які вкладали в житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, таким чином, право власності на спірний будинок, як майно колишнього колгоспного двору і яке збереглося, виникло у них, як колишніх членів колгоспного двору. Після смерті матері відкрилася спадщина на її 1/7 частки в майні колгоспного двору. Спадкова справа не відкрита. Рішенням виконкому Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок та господарські споруди, які розташовані по вул. Головній, 45, в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою. Відповідачі діяли недобросовісно оскільки свідомо утаїли наявність спільної сумісної власності на нерухоме майно бувшого колгоспного двору. Відповідач [PERSON] одноособово розпорядився належним їм на праві спільної сумісної власності домоволодінням, уклавши договір дарування з [PERSON] На підставі викладеного просять визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №13 від 29 березня 2012 року про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ №431365, виданого виконкомом Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 13 квітня 2012 року, виданого на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. Ухвалою Глибоцького районного суду від 21.06.2016 року було обєднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, при цьому в судовому засіданні представник позивача підтвердила суду, що основною підставою для визнання договору дарування недійсним є саме укладання договору дарування внаслідок помилки відносно наслідків правочину з боку позивача, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання. На ці обставини наполягав і сам позивач в своїх поясненнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. При цьому відповідач вказував на те, що позивач розумів, що дарує йому житловий будинок, бажав цього, він його з будинку не виганяв, і позивача в будь-який час може повернутись і продовжувати жити у будинку в своїй кімнаті. Треті особи, які заявили свої самостійні позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]І та в їх інтересах [PERSON] під час судового розгляду справи підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. При цьому [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказували на те, що їм не потрібна частка у спірному нерухомому майні і вони не претендують на частку у цьому майні, проте бажають, щоб батько проживав у себе вдома. Представник Стерченської сільської ради в судове засідання не зявився, проте від сільради надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника, у позові третіх осіб просили відмовити. Вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, допитавши в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до переконливого висновку про те, що первинні позовні вимоги та позовні вимоги третіх осіб є необґрунтованими, а тому вони не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, судом встановлено і ці обставини не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1958 року. 07.05.2009 року в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області померла [PERSON]. 04.06.2010 року був зареєстрований шлюб у виконкомі Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області між [PERSON] та [PERSON]. 15.04.2012 року в смт. Глибока, Чернівецької області померла [PERSON]. Судом також встановлено, що предметом позовної заяви позивача [PERSON] є укладений між ним та його сином [PERSON] договір дарування житлового будинку №523 від 23.04.2012 року. Згідно договору дарування житлового будинку №523 від 23.04.2012 року, [PERSON], [INFO], подарував [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Головна, 45, в с. Стерче, Глибоцького району Чернівецької області. Відповідно до змісту позовних вимог по даному позову, позивач не заперечує той факт, що він дійсно добровільно без будь якого примусу уклав вищевказаний договір дарування житлового будинку на користь свого сина [PERSON] відповідача по справі. Як спосіб захисту своїх порушених прав позивач вказує на те, що вищевказаний договір був вчинений під впливом помилки в правовій природі правочину та їх правових наслідків, оскільки він мав намір укласти договір довічного утримання, а не мав наміру передати безоплатно у власність обдарованого будинок, який є його єдиним житлом (ст. 229 ЦК України). Слід зазначити, що під час судового розгляду справи позивач та його представник підтримували саму вищевказану підставу для визнання правочину недійсним, і після закінчення розгляду справи та під час подачі заяви про уточнення позовних вимог, представник позивача підтвердила суду, що договір дарування слід визнати недійсним у звязку з тим, що позивач вчинив його під впливом помилки, оскільки він бажав укласти договір довічного утримання. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з вимогами ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Тобто відповідно до вимог вищевказаного Закону, під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. При цьому, для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Відповідно розяснень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові ВСУ від 16.03.2016 року у справі за № 6-93цс16. Разом з тим належних та достатніх доказів на підтвердження доводів про укладання договір дарування саме під впливом помилки позивачем не було подано, при цьому є непослідовними деякі обставини викладені позивачем у позовній заяві з тими обставинами, які позивач вказував в судовому засіданні, при цьому частина обставин викладених позивачем у позовній заяві були спростовані самим позивачем в судовому засіданні. Так, в позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач скориставшись його тяжким станом після смерті другої дружини, запропонував йому укласти договір дарування житлового будинку та зобовязався доглядати його довічно. При укладання договору дарування він не усвідомлював його наслідків, не надав значення його формі та помилився відносно наслідків цього правочину. Після укладання договору дарування, перейшов жити до сина в с. Стерче. Син з дружиною здійснювали його догляд, і у нього не виникало до них претензій. Проте це тривало недовго, а саме до розлученні сина з першою дружиною, і коли він привів другу дружину [PERSON] разом з її донькою [PERSON], то відношення до нього різко погіршилося. При цьому на протязі майже трьох років син його не доглядав за ним, ображав його, погрожував, не раз доводилось їсти у сусідів, яким скаржився на поведінку сина, а 06.03.2016 року вночі син взагалі вигнав його з будинку. Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, і це підтвердив сам позивач [PERSON], що він проживав разом з відповідачем [PERSON] у своєму будинку в с. Тереблече. У 2009 році, через деякий час після смерті своєї першої дружини [PERSON], позивач перейшов жити в с. Стерче до другої дружини [PERSON] з якою зареєстрував шлюб 04.06.2010 року, з якою продовжував жити в с. Стрече. Судом також достовірно встановлено, і це підтвердили сторони в судовому засіданні, що після смерті [PERSON] (15.04.2012 року), позивач ще на протязі шести тижнів проживав у с. Стерче після чого перейшов проживати у с. Тереблече до відповідача. Слід зазначити, що на момент укладання договору дарування (23.04.2012 року) позивач та відповідач не проживали разом вже більше двох років, і після укладання договору також певний час не проживали разом, при цьому відбулася фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування, і дарувальник на протязі певного проміжку часу, до і після укладання договору не жив у спірному будинку. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) В.І. вказала суду на те, що вона у 2011 році переїхала жити в с. Тереблече до відповідача [PERSON], з яким зареєструвала шлюб 21.02.2012 року. Позивач [PERSON] на той час з ними в будинку не проживав, а проживав у с. Стрече з другою дружиною [PERSON] Після її смерті приблизно через шість тижнів, позивач переїхав до них проживати. Позивачем та його представником ці обставини не заперечувались. Таким чином в судовому засіданні, було достовірно встановлено, що позивач з другої половини 2009 року по червень 2012 року проживав у с. Стерече, а тому його доводи, які викладені в позовній заяві, про те, що після укладення договору дарування, після того як відповідач привів другу дружину [PERSON], відношення до нього різко погіршилось, за ним не доглядали не готовили їжу та не турбувались про нього, є надуманими, оскілки, на той час коли [PERSON] прийшла у господарство відповідача, позивач там взагалі не проживав і договір дарування не був укладений. Крім цього, свідок [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) В.І. вказала суду на те, що позивач після того як переїхав до них в с. Тереблече, з самого початку ставився негативно, казав що все зробить щоб вигнати її, проте жодних серйозних проблем у них не виникало, аж до 06 березня 2016 року, коли позивачу зробили зауваження з приводу того, що він голосно дивиться телевізор. Йому це не сподобалось, і позивач сказав, що йде до своєї доньки [PERSON], а на наступний день прийшов і забрав свої речі. Вказала, що позивача ніхто з будинку не виганяв, відповідач неодноразово йому дзвонив, що він повернувся. У нього є своя кімната, в якій він будь-якій час може повернутись і жити. Під дачі час пояснень в судовому засіданні 15.07.2016 року, позивач [PERSON] вказав на те, на відносини між ним та відповідачем погіршились на початку 2016 року коли він дізнався від онука (сина відповідача від попередньої дружини), що той хоче поїхати до мами у м. Житомир, оскільки батько наполягає, щоб він казав татовій другій дружині мама, а він цього не бажає. Після цього у нього була розмова з відповідачем, вони посварились, а після того взагалі його вигнали з будинку. Вказав на те, що з другою дружиною сина [PERSON] у нього не склались відносини, і він бажає щоб син взагалі пішов з будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що реальна підстава для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним є не укладення договору внаслідок помилки, а погіршення відносин позивача із відповідачем по справі та його другою дружиною, що було достовірно встановлено в судовому засіданні, проте те, погіршення відносин між обдарованим і дарувальником після укладення договору дарування не може бути підставою для визнання договору недійсним. Дії спрямовані на позбавлення однієї особи іншої її місця законного проживання, є підставою для їх оскарження і можуть бути предметом іншого цивільного спору у випадку їх наявності. При цьому суд вважає, що позивач мав дійний намір подарувати відповідачу спірний будинок, і розумів значення цього договору, що підтверджується також наступним. Так, позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував обставини, які вказав відповідач [PERSON], про те, що після переїзду з Житомира до Тереблече, відповідач зробив ремонт у будинку, міняв вікна, поклав в будинку парове опалення, поклав плитку та міняв підлогу, утеплив будинок пінопластом, валив гараж та построїв новий, тобто робив все на власний лад, при цьому за наполяганням позивача в його кімнаті де він проживав нічого не робилось. Ці обставини також були підтверджені показами третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], при цьому останній також вказав на те, що він особисто багато допомагав відповідачу при проведення цих робіт. Слід зазначити, що вказані особи в судовому засіданні підтвердили, що в сімї була домовленість, що відповідач як самий менший лишається з батьком і все майна залишається йому. В матеріалах справи є довіреність від 07.12.2010 року відповідно до якої, [PERSON] уповноважив [PERSON], представляти його інтереси для оформлення інвентарної справи і одержувати на його імя документи на житловий будинок, який знаходиться в с. Стерче, Глибоцького району, Чернівецької області по вул. Головній, 45. У своїх пояснення в судовому засіданні 15.07.2016 року позивач [PERSON] підтвердив, що всі документи для оформлення права власності на будинок робив відповідач по справі, при цьому син казав, що якщо позивач помре то інші діти можуть його вигнати з хати, тому просив дати йому будинок, і він погодився. Ці обставини підтвердив в судовому засіданні і відповідач по справі [PERSON], який пояснював, що він казав батькові про те, що він стільки зробив у господарстві, і у випадку смерті батька, щоб не було спору між дітьми за вказаний будинок, казав батькові, щоб він подарував йому цей будинок на що батько погодився. Позивач [PERSON] в судовому засіданні також вказував, що він памятає коли оформляти договір дарування у нотаріуса, нотаріус йому пояснювала, що це він дає сину будинок, а не навпаки, і він може оспорювати цей договір, при цьому не памятав чи казала нотаріус про те, що син має його утримувати. Таким чином в судовому засіданні були спростовані доводи позивача, про те, що він уклав договір дарування внаслідок помилки, і належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не було подано. При цьому відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказував, що він неодноразово дзвонив татові та просив його повернутись до будинку, вказав, що він в будь-який момент може повернутись до будинку де у нього є своя кімната. Проте позивач вказував на те, що він повернеться до будинку коли звідти піде відповідач по справі. Крім цього, позивач та його представник обґрунтовуючи свої доводи позовної заяви в судому засіданні тим стверджували, що позивач помилився відносно наслідків правочину, оскільки він намір укласти договір довічного утримання,а не дарування, а тому його слід визнати недійним згідно вимог ст. 229 ЦК України. Разом з тим, в позовній заяві позивач також посилається на те, що договір був укладений на вкрай невигідних умовах і його необхідно також визнати недійсним згідно ст.233 ЦК України. Проте, при вчиненні правочину під впливом тяжкої обставини, особа вчиняє правочин добровільно, вона усвідомлює який правочин вчиняє, а також те, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (тут не має помилки або обману), але змушена це робити під впливом тяжкої для неї обставини. Тобто, визнання правочину недійсним з підстав передбачених у ст.229 ЦК України є взаємовиключними з підставами для визнання правочину згідно вимог ст. 233 ЦК України. Незважаючи на це, позивач [PERSON] у позові посилається на те, що він уклав договір під впливом тяжкої для нього обставини, проте обґрунтовуючи свої вимоги, і в позовній заяві і в судовому засіданні категорично стверджує, що він помилився щодо наслідків правочину, оскільки бажав укласти договір довічного утримання. Крім цього, позивач вказує на те, що договір дарування необхідно визнати недійсним згідно вимог с.228 ЦК України, оскільки на момент укладання договору дарування в спірному житловому будинку проживала неповнолітня [PERSON] та був необхідний дозвіл органу опіки та піклування, скільки її права можуть бути порушені. Проте згідно з вимогами ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного пава у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Неповнолітня [PERSON] або її представник не звертались до суду за захистом своїх прав. При цьому, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала на те, що вона є матірю неповнолітньої [PERSON] і укладення договору дарування жодним чином не порушила права її доньки. Невизначеність позиції позивача [PERSON] щодо підстав для визнання договору дарування недійсним, посилання на підстави, які за своєю суттю є взаємовиключними і які мають бути підтверджені відповідно різними доказами, за глибоким переконанням суду свідчить про те, позивач звертаючись до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, не має належних та обґрунтованих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому у задоволення його позову слід відмовити. Необґрунтованими суд вважає і позовні вимоги третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обґрунтовували тим, що спірне господарство відносилось до колгоспних дворів, вони були членами колгоспного двору і кожному з них належить частка у колгоспному двору. Судом встановлено, що житловий будинок по вул. Головній, 45 в с. Стрече, Глибоцького району Чернівецької області, згідно даних технічного паспорту був збудований у 1995 році, а господарські будівлі та споруди 1955 року по 2006 рік. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будучи допитаними в якості свідків, а також позивача [PERSON] в своїх поясненнях вказували на те, що старий житловий будинок був повалений у 1990 році і був побудований новий будинок за один рік. Відповідач жодним чином не приймав участь у будівництві, оскільки саме в цей час перебув в армії. Разом з тим, з копії військового квитка відповідача [PERSON] вбачається, що він перебував на військовій службі з 01.07.1992 року до 25.04.1994 року. При цьому відповідач підтвердив, що він не приймав участь у будівництві будинку, оскільки перебував у лавах збройних сил. Крім цього, свідок [PERSON] підтвердив суду, що він одружився у листопаді 1994 року і на цей момент будинок не був завершений. Таким чином, суд вважає достовірним рік побудови житлового будинку який зазначених у технічному паспорті, а саме 1995 рік, що свідчить про те, що спірний житловий будинок був побудований після припинення існування колгоспних дворів. Крім цього, згідно даних погосподраських книг, станом 1991-1995 р.р., що у спірному господарстві головою є [PERSON], [INFO], місце роботи грузчик на ст. В. Сірет, членами даного господарства є його дружина [PERSON]Д, місце роботи, доярка к-з ім.. Ілліча, ин [PERSON] Суспільна група даного господарства визначена, як колгоспна. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності , спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР\~від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові № 6-145цс13 від 15 січня 2014 року, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. В судовому засіданні суду не було надано належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] працюючи дояркою в колгоспі станом на 1991 рік, була дійсним членом колгоспного двору. При цьому судом встановлено, що голова господарства [PERSON] не працював у колгоспі та не був членом колгоспу. Дана обставини як визнається самими сторонами процесу, так і підтверджуються матеріалами справи. Слід зазначити, що треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримуючи свої позовні вимоги, стверджували, що вони не претендують на часку у спірному майні, не просять їм виділити частку, а бажають щоб власником будинку залишався їхній батько. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed