Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до відповідачів, в якій, після ії уточнення просить суд стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 657720 гривень, спричинену йому співвідповідачем внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в ненаданні співвідповідачем своєчасної, необхідної та ефективної медичної допомоги за час його знаходження у камерах [PERSON] СІЗО. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що незаконно з 26 листопада 2010р. знаходився у якості слідчо-заарештованого у [PERSON] СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, звідки був звільнений з-під варти 26 січня 2011 року. За час знаходження в камерах відповідача йому не надавалася медична допомога, оскільки він є онкологічним хворим, його помістили у камеру із іншими особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не зважаючи на те, що він є колишнім працівником ОВС, пенсіонером МВС України, окрім того, камера не мала облаштування гарячої води, вентиляції, оскільки позивач є людиною, що не пале, а інші співкамерники постійно палили у камері. Ці дії відповідача спричинили позивачеві моральні страждання. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, пояснив що моральна шкода, спричинена йому, полягає у протиправній бездіяльності співвідповідача, не наданні медичної допомоги, що піддало його життя реальній небезпеці, що виразилось у тривалих та глибоких душевних та фізичних стражданнях, приниженні його гідності та достоїнства, що підтверджується висновками судової психологічної експертизи № 2942 ХНІІСЄ ім.Бокаріуса, де встановлена компенсація спричинених позивачеві моральних страждань у розмірі 657720 гривень. Цю компенсацію позивач просив суд стягнути з співвідповідача Державної казначейської служби України як державного органу, на який покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду. Начальник [PERSON] слідчого ізолятора УДПтСУ [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, в яких вказував на те, що адміністрацією та персоналом [PERSON] СІЗО ніяких порушень прав [PERSON] не допущено, просив у позові відмовити. Представник співвідповідача [PERSON] СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області [PERSON] у судовому засіданні фактично визнала позов та підтвердила, що не тільки камери, у яких утримувався [PERSON], а й інші у [PERSON] СІЗО не об лаштовані примусовою вентиляцією, гарячим водопроводом. Деякі камери на заміну гарячого трубопроводу мають баки із водою. Роздільного утримання арештованих у СІЗО за ознакою палить, або не палить не здійснюється. Надала суду у судовому засіданні власноручну заяву про визнання позову за всіма обставинами, але тільки на суму 100 тисяч гривень. Представник співвідповідача [PERSON] СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області начальник медичної частини СІЗО [PERSON] у судовому засіданні також фактично визнав позов та підтвердив, що дійсно [PERSON] на час увязнення у [PERSON] СІЗО мав онкологічний діагноз. Профільна медична допомога йому не надавалась у звязку із відсутністю у медичній частині СІЗО лікаря-онколога за тих обставин що відповідною ліцензією та акредитацією медичної частини МОЗ України встановлений такий рівень акредитації, який не дозволяє лікувати онкологічних хворих. Спеціалісти онкологи з інших медичних установ не залучались для лікування [PERSON], а також його не вивозили до інших медичних закладів для надання належної медичної допомоги як онкологічному хворому. Відповідних ліків він також за призначенням не отримував. Чому стала така ситуація представник пояснити суду не зміг, зазначивши тільки що у той час він не працював начальником медичної частини СІЗО. Надав суду у судовому засіданні власноручну заяву про визнання позову за всіма обставинами, але тільки у сумі 20 % від вказаної у позові суми. Представник співвідповідача Державної казначейської служби України на числені повідомлення суду і про позов, і про судові засідання жодного разу не зявився, проігнорував всі судові повідомлення, заяв, клопотань до суду не подавав. Представник третьої особи Управління ДПтСУ в Полтавській області [PERSON] надала суду заперечення проти позову, в яких вважала, що [PERSON] СІЗО та управлінням не допущено ніяких порушень прав [PERSON], просила в позові відмовити. Окрім того подала заяви про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. В наступні судові засідання представники всіх співвідповідачів не зявлялись, причини неявки суду не повідомили. Після обговорення судом, неявка представників співвідповідачів визнана неповажною, оскільки відповідачі є юридичними особами, та жодних перешкод для організації представництва керівниками юридичних осіб судовим розглядом не встановлено. Усі належні докази співвідповідача [PERSON] СІЗО судом прийняті та досліджені, враховані при ухвалені цього рішення. Іншій співвідповідач Державна казначейська служба України своїх доказів проти позову не надавав. У зв'язку з цим, враховуючи необхідність забезпечення можливого надання співвідповідачами додаткових доказів по справі в обґрунтування своїх заперечень проти позову, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд, зі згоди позивача, в порядку ст.224 ЦПК України, вирішив ухвалити рішення у заочному порядку. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. На підставі відповідного рішення суду [PERSON] був поміщений до [PERSON] СІЗО, де знаходився з 26 листопада 2010р. по 26 січня 2011р. Згідно ст.8 Закону України „ Про попереднє увязнення від 30.06.1993р. № 3352-ХІІ з послідуючими змінами осіб, взятих під варту, розміщують в камерах з додержанням таких вимог ізоляції: -осіб, яких вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, - окремо від осіб, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності; -осіб, які раніше відбували покарання в місцях позбавлення волі, - окремо від осіб, які не перебували в місцях позбавлення волі; -осіб, обвинувачених або підозрюваних у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою; -осіб, які раніше працювали в органах внутрішніх справ, - окремо від інших осіб, що перебувають під вартою; -засуджених окремо від осіб, які перебувають під вартою. Згідно пояснень позивача адміністрація [PERSON] СІЗО достеменно знаючи, що [PERSON] є колишнім працівником ОВС у відставці, 03.12.2010р. навмисно помістила його в камеру № 167 медичної частини СІЗО, де знаходились особи, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності та засуджені за особливо тяжкі злочини: [PERSON] засуджений за ст.115, 263 КК України, [PERSON] засуджений за ст.115 КК України, має захворювання легенів, [PERSON] засуджений за ст.115, 309 КК України, вічхворий, [PERSON] засуджений за ч.2 ст.121, ч.2, 3 ст.146 КК України, [PERSON] засуджений за ст.309 КК України, хворий на тяжку форму астми. Данні цих осіб зазначені у довідці (т.1 а.с.194). Ця обставина доказами відповідачів не спростована, напроти підтверджується довідкою відповідача по особовій справі (т.1 а.с.165). Окрім цього, на підтвердження того, що адміністрації [PERSON] СІЗО було відомо, що [PERSON] був працівником ОВС, мається Протокол особистого обшуку затриманого або взятого під варту і огляду речей, які знаходяться при ньому від 26.11.2010р. (т.2 а.с.85), в якому вказано, що у [PERSON] вилучено два посвідчення пенсіонера МВС за номерами 4454 та 035336 на ім'я [PERSON] Оригінал цього протоколу знаходиться в матеріалах особової справи арештованого [PERSON], яка оглянута судом у судовому засіданні разом із всіма іншими документами особової справи. Окрім цього, служба [PERSON] у ОВС з 25.05.1976р. по 14.11.1997р. на різних посадах підтверджується довідкою заступника Начальника ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] (т.1 а.с.146). Також суд звертає увагу на те, що представник [PERSON] СІЗО [PERSON] надала суду довідку, копію якої завірила самостійно, в якій зазначено, що у [PERSON] вилучені два посвідчення пенсіонера України № 4454 та № 035336 на ім'я [PERSON] (т.2 а.с.94). Таким чином, суд робить висновок про навмисне приховування відповідачем інформації що це пенсійні посвідчення не пенсіонера МВС, а звичайного пенсіонера України. Тому в цій частині доводи позивача повністю підтверджуються. Щодо доводів позивача про наявність в нього на час увязнення онкологічної хвороби, то цей факт не оспорювався представниками відповідача [PERSON] СІЗО, та підтверджується медичною довідкою медичної частини [PERSON] СІЗО за підписом начальника медичної частини [PERSON] (т.1 а.с.138). Цей факт також встановлений Ухвалою Апеляційного суду Полтавській області від 25.01.2011р. у справі № 10-29/2011р. І саме ця обставина стала підставою скасування апеляційним судом постанови Октябрського районного суду м.Полтави від 14.01.2011р., якою був подовжений термін тримання під вартою у [PERSON] СІЗО [PERSON] до 4-х місяців (т.2 а.с.101-102). Також матеріали справи містять копії відповідних медичних висновків [PERSON] щодо наявності в нього онкологічного захворювання (т.1 а.с. 22, 180-188, т.2 а.с.176-180). Факт не надання [PERSON] своєчасної медичної допомоги як онкологічному хворому, підтверджується копією медичної карти № 627 (т.1 а.с. 180), у якій (т.1 а.с.189-190) відмічено, що при огляді 11.01.2011р., 18.01.2011р., 21.01.2011р. працівник медичної частини [PERSON] СІЗО неодноразово фіксував факти кровяних виділень із колостоми, але врач онколог не був залучений, до спеціалізованої онкологічної медичної установи [PERSON] також не був доставлений. Факт не надання відповідної медичної допомоги [PERSON] підтверджується також поясненнями представника начальника медичної частини [PERSON] СІЗО [PERSON], а також ліцензією МОЗ України, Акредитаційним сертифікатом другої категорії МОЗ України, виданих медичній частині [PERSON] СІЗО, які не передбачають можливості лікування онкологічних захворювань (т.1 а.с. 144-145, т.2 а.с. 117-118). Отже і в цій частині доводи позивача повністю підтверджуються. Щодо доводів позивача про відсутність в камері № 167 медичної частини [PERSON] СІЗО засобів примусової вентиляції та гарячої води, то згідно пояснень [PERSON] в камері № 167 постійно знаходились чотири арештовані особи, три з котрих постійно палили, була відсутня постійна вентиляція, що робило для нього, чоловіка, який не пале, нестерпним перебування у камері. Даний факт підтверджується довідкою відповідача про стан комунально-побутового забезпечення осіб, взятих під варту в СІЗО за 2010-2011р., згідно якої камера № 167 не забезпечена примусовою вентиляцією (т.1 а.с.195). На доводи позивача щодо відсутності гарячої води в камері № 167 представник відповідача надав суду фото цієї камери де є зображений вмивальник та два крани. Але на фото двері камери значиться номер 166, а не 167 (т.2 а.с.14). Тому суд не приймає до уваги надані фотографії. Окрім цього, наявність кранів не доводе наявність безперебійного постачання гарячої води. Також, слід зазначити, що на фото у коридорі зафіксована наявність бойлера, працездатність, вмикання якого залежить виключно від представників адміністрації (т.2 а.с.15). У звязку з чим і в цій частині суд вважає доводи позивача доведеними, та не спростованими належними доказами відповідача [PERSON] СІЗО. Суд також враховує, що представниками співвідповідача [PERSON] СІЗО [PERSON] та [PERSON] у судове засідання 02 грудня 2014р. були надані написані власноруч заяви про визнання позову з частковим відшкодуванням позивачеві спричиненої моральної шкоди, а також складена з позивачем мирова угода від 02.12.2014р. також про визнання позову і частковим відшкодуванням, але в наступному ця мирова угода цими представниками не була підтримана в судовому засіданні з посиланням на те, що Начальник [PERSON] СІЗО [PERSON] заперечив наявність будь-яких коштів на відшкодування (т.2 а.с.127-129). Як вказує позивач такими незаконними діями співвідповідача [PERSON] СІЗО йому спричинена моральна шкода, яка полягає у тривалих душевних, моральних та фізичних стражданнях, у звязку із протиправною бездіяльністю співвідповідача по відношенню до нього, невинуватої особи, в приниженні його честі та гідності, які позивач вимагає суд компенсувати за рахунок держави з Державної казначейської служби України. В якості доказу спричинення моральної шкоди позивачем суду надана копія висновку судово-психологічної експертизи № 2942 Харківського НДІСЕ ім.Засл.проф. [PERSON] (т.1 а.с.65-84), де на а.с.73 вказано, що ситуація, повязана з ненаданням медичної допомоги як онкохворому при його знаходженні в СІЗО та жорстокого поводження з ним, є психотравмуючою для нього та такою, що спричинила тривалі та глибокі моральні страждання. За умови, якщо судом буде встановлено, що ступінь вини відповідача пов'язаний з прямим умислом, можливий розмір (грошовий еквівалент) компенсації моральної шкоди, заподіяній позивачу, складає 657720 гривень (або еквівалент 540 мінімальних заробітних плат) (т.1 а.с.84). Відповідно до ст.56 Конституції України кожний громадянин має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої в наслідок порушення її прав. Відповідно до ст.ст.: 1173, 1174 ЦК України шкода, спричинена фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовуються за рахунок держави в повному обсязі незалежно від вини цих осіб. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. з послідуючими змінами „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При постановленні цього рішення суд також враховує практику Європейського Суду з Прав Людини. Так, рішенням суду по справі „Полторацький проти України від 25.03.2003р. встановлені порушення ст.3 Європейської конвенції з прав людини у звязку із численними системними порушеннями прав увязнених осіб поганими умовами тримання під вартою в СІЗО. Аналізуючи вищенаведене суд встановив обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача [PERSON] за всіма обставинами позову. Щодо розміру моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним зменшити розмір компенсації моральних страждань позивача з 657729 гривень до 150000 гривень. При цьому суд враховує, що експертом у висновку судово-психологічної експертизи № 2942 Харківського НДІСЕ ім.Засл.проф. [PERSON] (т.1 а.с.65-84) такий розмір моральної шкоди визначений із більш великого обсягу обставин порушень прав позивача. Це і незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, і незаконне позбавлення волі, і знущання працівників міліції і таке інше, про що мова йде в дослідницькій частині висновку. Але межи позовних вимог та обставин позову за цією справою є меншими у порівнянні з обставинами моральних страждань, досліджених експертом. Щодо відшкодування компенсації моральної шкоди саме Державною казначейською службою України, то суд зазначає, що оскільки п.п.4, 5 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 на цю службу покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, то відшкодування спричиненої позивачу [PERSON] моральної шкоди повинно бути здійснено саме цією службою. Постановлення рішення про стягнення компенсації моральної шкоди з державного органу юридичної особи [PERSON] СІЗО УПтС України в Полтавській області унеможливить виконання рішення суду, оскільки, як пояснив представник цієї установи, у [PERSON] СІЗО немає відповідних коштів за цим бюджетним призначенням і це може привести до підставного позову [PERSON] до Європейського Суду з Прав Людини. Тому суд при визначенні порядку виконання цього рішення враховує відповідні вимоги Бюджетного кодексу України. На підставі викладеного, ст.56 Конституції України, Рішення Європейського Суду з Прав Людини у справі „Полторацький проти України від 25.03.2003р., ст.ст.:\~23, 1173, 1174ЦК України, та

Outcome: partial