Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказуючи в позові, що 09 лютого 2013 року він надав у борг кошти у розмірі 70 000 грн., про що відповідач власноручно написав розписку, відповідно до якої зобовязався повернути 70 000 грн, до 01 травня 2013 року, про те останній не виконав належним чином зобовязання, у звязку із чим позивач змушений звернутись до суду за захистом свої прав. Оскільки кошти відповідач не повернув, просив стягнути з нього борг у розмірі 70 000 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 56910 гривень, три відсотка річних у розмірі 5955 гривень, судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 1328 гривень 66 копійок. Позивач та його представник позов підтримали з підстав зазначених в ньому. Представник відповідач позов визнав частково в частині повернення 70 000 грн. не визнав в частині стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 56910 гривень, трьох відсотків річних у розмірі 5955 гривень. Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 09 лютого 2013 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] позику в розмірі 70000 гривень, з терміном повернення до 01 травня 2013 року, про що надав відповідну розписку (а.с.7). В строк до 01 травня 2013 року відповідач суму позики не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами факт отримання відповідачем [PERSON] у позивача грошових коштів в розмірі 70000 гривень та на даний час борг не повернуто. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, підлягають до задоволення з урахуванням індексу інфляції та становить 126910 гривень (а.с.8). Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що з урахуванням меж заявлених вимог становить відповідно 5955 гривень станом на 01 березня 2016 року, які підлягають стягненню (а.с.9). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON], що [PERSON] уклав з позивачем [PERSON] договір позики на відкриття магазину - для здійснення підприємницької діяльності, що звільняє останнього від сплати як відсотків так і індексу інфляції, що передбачено ст.1048 ЦК України. Частина 2 ст.1048 ЦК України встановлює випадки, коли договір позики вважається безпроцентним, і отже відносини позики є безоплатними. Безпроцентним вважається договір позики, укладений на суму, яка не перевищує пятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян між фізичними особами, не у звязку із здійсненням ними підприємницької діяльності. Договір позики укладався між позивачем та відповідачем, як фізичними особами та не мають жодного посилання на звільнення відповідача від сплати заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved