Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до ПМП «Конкорд» про визнання звільнення незаконним та стягнення заробітної плати, в якій посилається на те, що з 14.07.2012 року він працював на посаді заступника директора ПМП «КОНКОРД». 28.08.2013 року, отримавши виписку з зарплатної карти, він дізнався, що з 14.12.2012 року йому не нараховується заробітна плата. Поставивши питання своєму безпосередньому керівнику про цей факт, почув погрози на свою адресу, але відповіді так і не отримав. Порядок звільнення працівників регулюють положення КЗпП України, звільнення працівника в інший спосіб звільнення - є протиправне. Рішення про звільнення позивачем не отримувалось і дотепер про таке йому не повідомляли, трудову книжку не повернено та повний розрахунок не провадився, що є протиправним. 14.10.2013 року позивачем до відповідача було направлено рекомендований лист з вимогою про надання належних відповідно до Закону документів та розрахунку, однак, відповіді не отримав. З'ясовуючи обставини свого звільнення, дізнався, що офіційно на підприємстві заробітна плата нараховувалась лише з липня по листопад 2012 року, що підтверджується довідкою про доходи. Вивчивши довідку про доходи та виписку з зарплатної карти, він зрозумів, що відповідач нараховував заробітну плату значно менше ніж мінімум встановлений на той час державою. Тому на підставі вищевикладеного позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду і просить визнати незаконним його звільнення, зобов'язати відповідача повернути трудову книжку, надати наказ про звільнення та провести розрахунок по заробітній платі за період з липня 2012 року по час подання позовної заяви. В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні тим, що містяться в позовній заяві, уточнивши останній пункт позовних вимог просив зобовязати відповідача провести повний розрахунок за період з липня 2012 року по день подання позовної заяви. Також пояснив, що заяву про прийняття на роботу та наказ № 1-к він не підписував, підпис не його. На проведенні почеркознавчої експертизи в рамках цієї цивільної справи не наполягав, пояснив, що з цього приводу звернувся з заявою до СВ Сєвєродонецького МВ ГУМВС України в Луганській області. Трудову книжку ПМП «Конкорд» надавав. Влаштовувався на основну роботу, а не за сумісництвом. Представник позивача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Позивач не наполягав на присутності свого представника, визнав за можливе слухання справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні заявлених вимог відмовити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні тим, що містяться в письмових запереченнях на позов, де зазначив, що відповідач на підприємстві працював за сумісництвом. Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи). Таке визначення міститься в Положенні про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (Наказ Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28.06.1993 р. № 43). Трудовий договір щодо сумісництва згідно зі ст. 23 КЗпП може бути укладений: на певний строк, встановлений за угодою сторін;… Трудовий договір із сумісником може бути оформлений наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, в якому вказується посада та умови оплати праці працівника. При укладенні трудового договору сторони погоджують термін їх співпраці шляхом його зазначення у трудовому договорі, за умови його укладення у письмовій формі, та у заяві про прийняття на роботу. Так, 13.07.2012 року позивач надав відповідачу заяву щодо прийняття його за сумісництвом на посаду заступника директора ПМП «Конкорд» з 16.07.12 року по 09.11.12 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Наказом № 1-к від 13.07.12 року відповідач прийняв на посаду заступника директора ПМП «Конкорд» [PERSON] за сумісництвом з 16.07.12 року по 09.11.12 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Враховуючи, що позивач приймався на посаду заступника директора за сумісництвом для виконання певної роботи, то трудова книжка від [PERSON] не вимагалась і він її відповідачу не надавав. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним Наказом Мінпраці, Мін'юсту України, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 17.08.1993 р. щодо осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуть тільки за місцем основної роботи. Запис про роботу за сумісництвом, за бажанням працівника, вносять до трудової книжки за основним місцем роботи на підставі довідки з місця роботи за сумісництвом. Особова справа на [PERSON] також на підприємстві не заводилась, враховуючи те, що позивач приймався на посаду заступника директора за сумісництвом для виконання певної роботи. На законодавчому рівні порядок ведення особових справ врегульовано лише для державної служби. За час дії строкового трудового договору відповідач виплатив позивачу заробітну плату відповідно до відпрацьованого часу, а саме: за липень 2012 року - 627,27 грн.; за серпень 2012 року - 575 грн.; за вересень 2012 року - 575 грн.; за жовтень 2012 року - 600 грн.; листопад 2012 р. - 365,91 грн. Заробітна плата на прохання самого позивача перераховувалась на його картковий рахунок, який вказувався відповідачу самим позивачем щомісяця і на протязі року претензій до відповідача щодо розміру зарплатні позивач не висував. 09.11.2012 року наказом № 2-к позивач був звільнений у зв'язку з закінченням строку трудової угоди на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Особливістю припинення у зв'язку із закінченням строку трудового договору є те, що працівник може не писати відповідну заяву, а працедавець не зобов'язаний попереджати працівника про звільнення. Адже сторони домовилися про припинення договору заздалегідь, ще при його укладенні. У зв'язку з відсутністю позивача на роботі останні декілька днів до закінчення трудової угоди, копія наказу про звільнення позивачу не видавалась. З усною чи письмовою вимогою до відповідача щодо видачі наказу про звільнення, позивач не звертався. Щодо наявності у матеріалах справи копій поштового чеку від 14.10.2013 року про надіслання рекомендованого листа відповідачу та заяви від 14.10.2013 року щодо надання документів про звільнення та проведення розрахунку, то відповідач отримав рекомендованим листом від позивача лише ухвалу суду по справі № 428/7378/13-ц, заяви у відправленні не було. Жодної вимоги позивача щодо видачі наказу про звільнення, відповідач не отримував. Позивач знав про своє звільнення саме з 09.11.2012 року. Це підтверджується його заявою від 13.07.2012 року щодо прийняття його за сумісництвом на посаду заступника директора ПМП «Конкорд» з 16.07.2012 року по 09.11.2012 року, наказом про прийом [PERSON] на посаду заступника директора ПМП «Конкорд» за сумісництвом з 16.07.2012 року по 09.11.2012 року, фактами щомісячного перерахування на картковий рахунок [PERSON] заробітної плати, відсутністю будь-яких претензій у тому разі по зарплаті до відповідача на протязі року. [PERSON] законів про працю України є спеціальними нормами законодавства, які регулюють трудові правовідносини сторін і мають перевагу на загальними нормами цивільного законодавства щодо строків позовної давності та початку перебігу. У справах про звільнення встановлений місячний строк позовної давності, який починає свій перебіг або з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто, законодавець встановив дві дати початку перебігу позовної давності. Тому, [PERSON] фактично дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права щодо звільнення саме в день передбачений законодавством для видачі трудової книжки - в день звільнення (09.11.2012 р. - закінчення строкової трудової угоди). Просив суд застосувати до позовної вимоги про незаконне звільнення наслідки пропущення строків позовної давності. За весь час розгляду позовних вимог по справі, позивач так і не надав суду доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, що є порушенням ст.ст. 10, 27, 31, 60, 61, 119 Цивільного процесуального кодексу України. Претензії до відповідача через рік після звільнення виникли у позивача через загрозу притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за несплату аліментів, саме подачею позову до суду про стягнення заробітної плати позивач намагається отримати докази невинуватості у несплаті аліментів. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:…2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;… Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;… Відповідно до ч.1 ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Відповідно до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій затвердженого Наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28.06.1993 р. № 43 - Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи). Відповідно до заяви [PERSON] від 13.07.2012 року про прийняття за сумісництвом на посаду заступника директора ПМП «Конкорд» з 16.07.2012 року по 09.11.2012 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу, його, згідно наказу № 1к від 13.07.2012 року, було прийнято на зазначену посаду з 16.07.2012 року по 09.11.2012 року. З даним наказом позивача було ознайомлено під підпис. Відповідно до наказу №2-к від 09.11.2012 року позивача було звільнено 09.11.2012 року з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України за закінченням строку трудової угоди. Крім того, факт працевлаштування позивача за сумісництвом також підтверджується наданою самим позивачем довідкою про доходи за період з липня 2012 року по листопад 2012 року, де також зазначено форма працевлаштування за сумісництвом. З вказаної довідки також вбачається, що загальна сума доходу за період з 16.07.2012 року по 09.11.2012 року за винятком аліментів та за вирахуванням усіх податків, становить 2247,76 грн. З наданої позивачем роздруківки виписки переміщення грошових коштів за період з 01.09.2012 року по 28.08.2013 року за основною картою 6762468309964041, в графі - усього прихід також зазначено 2247,76 грн., що підтверджує відсутність заборгованості підприємства перед позивачем. Крім того, правильність нарахування, відповідність сум та відсутність заборгованості відповідача перед позивачем також підтверджується наданими суду відповідачем копіями відомостей розподілу заробітних плат ПМП «Конкорд» (а.с.23-25) з КП «Приватбанк». Таким чином, оскільки позивач працював на підприємстві за сумісництвом, на підставі строкового трудового договору, дія якого закінчилась та відповідач виразив своє небажання продовження терміну шляхом оформлення наказу № 2-к від 09.11.2012 року, який не міг вручити позивачу у звязку з перебуванням останнього за межами міста, та було надано під час розгляду справи в суді, що не заперечується самим позивачем. Оскільки з наданої квитанції не вбачається, що позивач звертався до підприємства з вимогою про надання копії наказу, а як зазначив представник відповідача, позивачем було направлено на адресу підприємства лише копію ухвали суду по іншій справі, суд вважає за необхідне позов в частині вимог щодо визнання звільнення незаконним, надання наказу про звільнення та проведення розрахунку необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним Наказом Мінпраці, Мін'юсту України, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 17.08.1993 р. на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Робота за сумісництвом, яка оформлена в установленому порядку, в трудовій книжці зазначається окремим порядком. Запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом. Оскільки судом на підставі наявних доказів встановлено, що позивач працював за сумісництвом, позивачем суду не надано доказів перебування у відповідача його трудової книжки та крім того у відповідності до інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відсутні підстави перебування трудової книжки у відповідача, то в суду не має підстав для задоволення позову в цій частині. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору у відповідності до вимог ч.4 ст.88 ЦПК України судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed