Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом, посилається на те, що йому на праві власності належить житловий будинок №24 по вул.Шевченка в с.Станиля Дрогобицького району. В даному будинку зареєстрований, проте не проживає попередній власник, відповідач по справі [PERSON], який відмовляється добровільно виписатися з будинку, чим обмежує права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач коштів на оплату комунальних послуг та по утриманню житла не надає, усі обов»язки по утриманню житла фактично покладаються на нього. Така ситуація створює для позивача негативні наслідки. Відтак, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищезгаданим будинком. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на підстави, викладені в позові. Не заперечив щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча був своєчасно повідомлений про дату, час та місце слухання справи шляхом оголошення в пресі. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи, про що не заперечив позивач. Заслухавши думку позивача, перевіривши матеріали справи, суд встановив, що позивачу на праві власності належить житловий будинок №24 по вул.Шевченка в с.Станиля Дрогобицького району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2845. З оглянутих актів від 10.08.2016 року, 18.08.2016 року та від 29.08.2016 року, складених комісією Станильської сільської ради Дрогобицького району вбачається, що під час обстеження будинку №24 по вул.Т.Шевченка встановлено, що відповідач [PERSON] прописаний, проте не проживає по даній адресі тривалий час, а саме близько 3-х років. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З роз'яснень, які містяться у п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що відповідач добровільно залишив спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем суду не надано, а з наданих доказів вбачається, що він самостійно залишив жиле приміщення. Даючи оцінку дослідженим доказам суд приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до задоволення, цими доказами установлено, що відповідач не проживає в [INFO] тривалий час, а саме понад три роки без поважних причин. Зокрема ЦК України та ЖК України передбачають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності без поважних причин понад встановлені строки законом. Оскільки, відповідач відсутній більш тривалий строк без поважних причин, то його слід визнати такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved