Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та [PERSON] 25 листопада 2014 р. було укладено договір позики відповідно до умов якого він позичив відповідачу грошову суму у розмірі 11 670,00 грн., що підтверджується розписками від цієї ж дати. Стверджує, що відповідно до умов договору відповідач зобов'язався повернути йому грошові кошти до 10 грудня 2014 року, однак, станом на момент подання цієї позовної заяви жодних коштів він неотримував. Отже, вважає, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, а тому з нього підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 11 670,00 грн. Крім того, стверджує, що має право відповідно до ст. 1048 ЦК України на одержання процентів від суми позики, а враховуючи те, що договором інше не було встановлено, відповідач повинен сплатити йому проценти у розмірі облікової ставки НБУ, а саме 5594,89 грн. Позивач зазначає, що у ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Обраховані таким чином сума інфляційних втрат та 3 процентів річних на заборгованість по договору становлять 7 060,35 грн. та 846,00 грн. відповідно. А тому просить стягнути на його користь із відповідача зазначені суми та судовий збір в розмірі 640,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце проведення такого були повідомлені належним чином, однак позивач подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник позивача подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності самого позивача, позов підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, причин поважності неявки в судове засідання суду не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений в порядку передбаченому чинним законодавством. На підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. У відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). А тому судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності сторін по справі та на підставі поданих до суду доказів постановити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з'ясувавши дійсні обставини справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] 25.11.2014 року отримав грошові кошти в сумі 11670,00 грн., які зобов'язався повернути до 10.12.2014 року, що підтверджується копіями розписок (а.с. 4, 5), долученими до матеріалів справи. Обов'язок доказування лежить на обох сторонах. Суд враховує той факт, що відповідач ігнорує неодноразові виклики в судові засідання, тобто можна прийти до висновку, що відповідач не проявляє зацікавленості у поданні своїх доказів, що може свідчити про визнання ним позовних вимог. Загальна сума грошових коштів отриманих в позику становить 11670,00 грн. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом досліджено розписки відповідача про зобов'язання повернути грошові кошти в сумі 11670,00 грн. Відповідно до п.3 ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідач [PERSON] зобов'язаний був погасити заборгованість ндо 10.12.2014 року, однак станом на час звернення позивача до суду зобов'язання не виконав, боргу не повернув. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, відповідач по справі зобов'язаний повернути грошові кошти в терміни передбачені за домовленістю сторін, а за їх відсутності в терміни передбачені чинним законодавством. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Перевіривши розрахунок процентів за користування грошовими коштами, розрахунок розміру інфляційних втрат та розрахунок розміру 3 % річних, які надані позивачем за період з грудня 2014 р. по квітень 2017, суд визнає їх арифметично вірним, та приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає до стягнення 11670,00 грн. процентів за користування коштами, 7060,35 грн. інфляційних втрат, 846,00 грн.- 3% річних, що сумарно разом із 11670,00 грн. основого боргу становить 31246 грн. 35 коп. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. З квитанцій № 0.0.761802070.1 від 11.05.2017 року (а.с. 1) вбачається, що позивачем [PERSON] сплачено 640,00 грн. судового збору. Так як судом задоволено позовні вимоги позивача, тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 грн. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] повністю обгрунтовані та доведені матеріалами справи, доказами і тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved