Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON], про визнання останньої такою, що втратила право користування житлом, що розташоване за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що житловий будинок по [ADDRESS] належить йому згідно договору дарування. В даному будинку крім нього зареєстрована колишня його дружина - [PERSON]. Більше року відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні. Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд позову в його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялась за останнім відомим місцем свого проживання (реєстрації), про день, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заперечення проти позову та клопотання про відкладення справи чи розгляду справи у її відсутності суду не подала. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 25.01.2006 року серії [NUMBER] та зареєстровано в реєстрі за №184. Згідно з наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області суду інформації вбачається, що в вищевказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.04.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Підставою звернення [PERSON] з позовом про визнання втрати [PERSON] права на користування житлом є її відсутність протягом року за місцем реєстрації. Факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації, [ADDRESS], підтверджується Актом обстеження будинковолодіння від 06.09.2017 року, затвердженого В.о.міського голови Іванців В.Д. і згідно якого комісією в складі голови комісії, заступника міського голови Гладиша А.С., секретаря виконкому (керуючого справами) Батога В.І., головного спеціаліста-юристконсульта міської ради Мариняк Д.М., при проведенні обстеження місця реєстрації [PERSON] по [ADDRESS], встановлено, що остання на даний час у вказаному житловому будинку не проживає. Також в даному акті зазначено, що сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою протягом останніх семи років (про що надали розписки). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. А тому аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач протягом останніх семи років не користується житловим приміщенням (будинком), що по [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати такою, що втратила право користування вказаним житлом.

Outcome: approved