Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, а саме кімнатою №[ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] безперешкодно доступ до житлового приміщення, кімнати №[ADDRESS] , для проживання та виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 червня 2005 року позивачу на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Дарницького вагоноремонтного заводу був виданий ордер у вигляді ліжко-місця на право проживання в кімнаті [ADDRESS] . Позивач зареєстрований з цією адресою. 03 червня 2005 року відповідачу [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Дарницького вагоноремонтного заводу був виданий ордер у вигляді ліжко-місця на право проживання в кімнаті [ADDRESS] . На даний час, в кімнаті № [NUMBER] без відповідних правових підстав проживає відповідач [PERSON] , однак зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 04 лютого 2019 року відповідачі у відсутність позивача винесли особисті речі останнього з кімнати № [NUMBER] та змінили замок на вхідних дверях, що унеможливлює подальше проживання позивача у кімнаті № [NUMBER] . 03 квітня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами не було отримано, а конверти разом з даними документами повернулись до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», при цьому відповідачі повідомлялись судом про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання останніх. Позивач ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 23 квітня 2019 року. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог ухвалу про відкриття провадження у справі отримала 25 квітня 2019 року. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачами не використано право подання відзиву на позовну заяву, третьою особою письмових пояснень подано не було. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 128 Житлового кодексу УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 Житлового кодексу УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2005 року керівництвом Дарницького вагоноремонтного заводу було погоджено прохання [PERSON] та [PERSON] на реєстрацію на ліжко-місце в кімнаті № [ADDRESS] . 03 червня 2005 року позивачу [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Дарницького вагоноремонтного заводу був виданий ордер № 102 на право зайняття жилої площі в гуртожитку № [ADDRESS] , розміром 15 кв.м на ліжко-місце. 03 червня 2005 року відповідачу [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Дарницького вагоноремонтного заводу був виданий ордер № 103 на право зайняття жилої площі в гуртожитку № [ADDRESS] , розміром 15 кв.м на ліжко-місце. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 2679353, виданої Управлінням надання адміністративних послуг державної районної в м. Києві державної адміністрації 18 лютого 2019 року, [PERSON] зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] з 30 січня 2017 року по теперішній час. Відповідно до ст. 130 Житлового кодексу УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно акту обстеження від 13 лютого 2019 року, складеного уповноваженими особами Дарницького вагоноремонтного заводу, [PERSON] , який зареєстрований в кімнаті № [NUMBER] , не має доступу до кімнати [ADDRESS] , у зв`язку зі зміною серцевини замка вхідних дверей кімнати. В кімнаті № [NUMBER] знаходиться диван та особисті речі [PERSON] , до якої він відношення не має. Посадовими особами заводу «ДВРЗ» розпорядження про переселення гр. [PERSON] з кім. [NUMBER] до кім. [NUMBER] гуртожитку [ADDRESS] не видавалося. Зі змісту довідки про результати перевірки по повідомленню [PERSON] (ЄО № 7580 від 04.02.2019) вбачається, що по прибуттю працівників поліції було встановлено, що працівників поліції викликав [PERSON] , який пояснив, що він приїхав за місцем проживання та виявив, що його диван та особисті речі знаходяться в кімнаті № [NUMBER] , які на думку [PERSON] переніс його брат [PERSON] разом з дружиною [PERSON] без його дозволу. Будучи опитаними [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони дійсно перенесли диван та речі [PERSON] до кімнати № [NUMBER] , оскільки в кімнаті поставили свій диван. В подальшому, 13.02.2019 року комісією заводу «ДВРЗ» було обстежено гуртожиток по [ADDRESS] , а саме вхідні двері до кімнати № [NUMBER] , де встановлено, що [PERSON] доступу до кімнати де зареєстрований не має, оскільки змінено замок в дверях. Також встановлено, що в кімнаті № [NUMBER] знаходиться диван та речі які належать [PERSON] , до якої він відношення не має. Також встановлено, що посадовими особами заводу «ДВРЗ» розпорядження про переселення [PERSON] з кімнати [NUMBER] до кімнати [NUMBER] гуртожитку [ADDRESS] не видавалося. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачами існують суперечності, щодо користування позивачем кімнатою № [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивач, будучи користувачем житлового приміщення кімнати № [NUMBER] , у вказаній кімнаті проживати не має змоги, оскільки, внаслідок неприязних стосунків, які склалися між ним та його братом, останній не надає позивачу доступу до кімнати, що призводить до порушення права користування кімнатою, право користування на ліжко-місце якої належить позивачу, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, а саме кімнатою №[NUMBER] в гуртожитку за [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] безперешкодно доступ до житлового приміщення, кімнати [ADDRESS] , для проживання, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 131 Житлового кодексу УРСР примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства. Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні. Відповідно до п. 7 примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498, користування жилою площею здійснюється: - у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; - у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Відповідно до п. 10 примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498, у разі проживання в окремих приміщеннях на вселення без згоди організації, що здійснює управління гуртожитком, своїх малолітніх чи неповнолітніх дітей, а за згодою такої організації та письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, - своїх дружини або чоловіка, дітей, які досягли 18 років, батьків, а також інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] не надавав своєї згоди на вселення [PERSON] до кімнати [ADDRESS] . [PERSON] у вказаній кімнаті не зареєстрована, порядок користування жилим приміщенням кімнати [PERSON] не обумовлювався угодою між позивачем та відповідачами. [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів які б підтверджували надання останній згоди як організацією що здійснює управління гуртожитком так і всіма членами сім`ї, які проживають та зареєстровані в кімнаті, на вселення в кімнату № [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 17 примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР. Згідно ст. 132 Житлового кодексу УРСР . сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Враховуючи, що [PERSON] самоправно зайняла кімнату № [NUMBER] в гуртожитку за адресою [ADDRESS] , разом з [PERSON] чинить перешкоди у користуванні кімнатою позивачу, що робить неможливим проживання останнього у кімнаті № [NUMBER] , позовні вимоги про виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання їй іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Дарницький вагоноремонтний завод філія Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням (кімнатою в гуртожитку) шляхом зобов`язання надання безперешкодного доступу до житлового приміщення (кімнати в гуртожитку) для проживання та виселення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачем не надано доказів на підтвердження укладення позивачем договору про надання правничої допомоги та оплати позивачем наданої адвокатом правничої допомоги, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сплачений позивачем за подання до суду даного позову судовий збір, пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, що становить 1536,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved