Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В даному житловому будинку також зареєстрований її син [PERSON] , який фактично з 2013 року за місцем реєстрації в спірній квартирі не проживає без поважних причин. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі не має. У зв`язку з реєстрацією відповідача у вищевказаній квартирі, фактичне місце проживання якого не відоме, позивач позбавлений можливості скористатися правом продажу квартири. Отже, позивач вважає, що реєстрація місця проживання відповідача у квартирі, яка їй належить на праві власності, створює для неї перешкоди у здійсненні її прав власника майна. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши до канцелярії суду заяву, яка містить прохання розглянути цивільну справу без участі позивача, оскілки вона являється інвалідом ІІ групи і їй важко ходити. Позовні вимоги підтримує і просить задовольнити їх в повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.40). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 01.02.2021 року, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Крім того, представник позивача зауважив, що наявність реєстрації місця проживання відповідача, який є сином позивача в квартирі останньої, створює для позивача перешкоди у здійсненні її права власності, та позбавляє її можливості оформити договір купівлі-продажу зазначеної квартири. При цьому представник позивача зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомленим судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за правилами ст.ст. 128, 130 ЦПК України (а.с.39), про причини неявки до суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив з викладеними запереченнями проти позову до суду не надав. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони є сусідами позивача, та можуть підтвердити, що її син [PERSON] тривалий час, приблизно з 2013 року не проживає в квартирі позивача, участь у витратах по утриманню квартири не приймає, де він знаходиться на даний час їм не відомо. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 208522259 від 08.05.2020 року (а.с.8). Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Положення ст. 150 ЖК УРСР та ст. 383 ЦК України закріплюють права власника житлового будинку, зокрема його право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Як вбачається із змісту довідки Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області № 1899 від 08.10.2020 року та акту обстеження матеріально-майнового стану, який складено 01.09.2020 року комісією за участю депутата Великобілозерської сільської ради, в квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , зареєстрований, але понад сім років не проживає її син [PERSON] , [INFO] (а.с.13, 15). Згідно статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Нормою частини 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім того, за правилами частини 3 статті 156 ЖК УРСР, повнолітні члени сім`ї власника будинку зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення частини 2 статті 405 ЦК України передбачають, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки досліджені судом докази по справі свідчать про те, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] , який належить позивачу, з 2013 року, тобто протягом більше ніж один рік, участь у витратах по утриманню квартири і придомової території не приймає, а також приймаючи до уваги, що в процесі розгляду справи не було встановлено жодних обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в квартирі позивача, суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Також на думку суду наявність реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] створює для позивача перешкоди у здійсненні ним права власності, користування і розпорядження належною їй квартирою, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, враховуючи, що позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, у відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 840 грн. 80 коп. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved