Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам та середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він з 26.08.2014 знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля» де працював на шахті «Центральна» в якості забійника 6 розряду на відбійних молотках підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 28.04.2021 його було звільнено з підприємства відповідача за станом здоров`я згідно висновку МСЕК за ст. 40 п.2 КЗПП України та у зв`язку з переходом на пенсію за інвалідністю. Повного розрахунку при звільненні з ним проведено не було, а відтак у нього з`явилось право для звернення до суду із даним позовом про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 по час повного розрахунку. Станом на день подачі позову до суду відповідач виплатив позивачу заборгованість за компенсацією за відпустку, допомогу за станом здоров`я та допомогу як пенсіонеру, лікарняні за перші п`ять днів, відпустка за 6 календарних днів. Однак не виплачена заборгованість по лікарняним листам за рахунок коштів ФСС ВПТ. У зв`язку з викладеним просить суд стягнути на його користь заборгованість по оплаті лікарняних та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 по день фактичного розрахунку. Позивачем надано до суду розрахунок сум, що підлягають стягненню з відповідача, станом на день подачі позову, згідно з яким, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 28.04.2021 по 22.06.2021 становить 2396,48 грн. Провадження у справі відкрито 05.07.2021. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі з урахуванням доводів поданого відзиву на позовну заяву. 27.07.2021 представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку ДП «Торецьквугілля» не визнає в повному обсязі, вважає їх недоведеними, невмотивованими, безпідставними. В обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Торецьквугілля» та 28.04.2021 був звільнений на підставі ст. 40 п.2 КЗпП України, за станом здоров`я. При звільненні було нараховано позивачу: відпустка за 6 календарних днів - 9697,98 грн., компенсація за невикористану відпустку - 66269,53 грн., місячна допомога за станом здоров`я 62517,00 грн., місячна допомога за колективним договором 62517,00 грн., перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів з середнього заробітку за період 2020 р. в сумі 21613,95 грн. Усього нараховано [PERSON] при звільненні 225966,37 грн. Виплачено за винятком обов`язкових утримань: аванс за квітень 2021, 26.04.2021; відпустка з компенсацією за невикористану відпустку 58469,12 грн, 12.05.2021; місячна допомога за станом здоров`я у сумі 50300,00 грн. 21.05.2021 р.; місячна допомога по колективному договору в сумі 50300,00 грн. 26.05.2021 р.; лікарняні за рахунок коштів підприємства за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності у сумі 17399,23 грн. 17.05.2021. Середньоденний заробіток на момент звільнення [PERSON] складає 2977,00 грн. за мінусом обов`язкових утримань 2396,48 грн. Станом на 26.05.2021. заборгованості перед [PERSON] не має. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Судом встановлено, що позивач з 26.08.2014 року знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля» де працював на шахті «Центральна» в якості забійника 6 розряду на відбійних молотках підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 28.04.2021 його було звільнено з підприємства відповідача за станом здоров`я згідно висновку МСЕК за ст. 40 п.2 КЗПП України та у зв`язку з переходом на пенсію за інвалідністю. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до довідки ВП «Шахта «Центральна» 7/1177 від 01.12.2021 позивачу при звільнені було нараховано:відпустка за 6 календарних днів у сумі 9697,98 грн., компенсація за невикористану відпустку -66269,53 грн., місячна допомога за станом здоров`я 62517,00 грн., місячна допомога за колективним договором 62517,00 грн., перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів з середнього заробітку за період 2020 р. в сумі 21613,95 грн., усього нараховано при звільненні 225966,37 грн. 26.04.2021 [PERSON] виплачений аванс за квітень 2021 у сумі 718,46 грн. , 12.05.2021 виплачена відпустка з компенсацією за невикористану відпустку у сумі 58469,12 грн., 21.05.2021 виплачена допомога за станом здоров`я у сумі 50300,00 грн., місячна допомога як пенсіонеру у сумі 50300,00 26.05.2021, лікарняні за перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства у сумі 17399,23 грн. 17.05.2021. 29.06.2021 заборгованість по лікарняному листу за рахунок коштів ФСС ВПТ у сумі 2697,44 грн. було сплачено. У травні 2021 [PERSON] була нарахована доплата за лікарняні листи за березень 2021 перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства у сумі 6342,50 грн. за мінусом обов`язкових утримань 5105,71 грн. сплачено 29.06.2021, та у червні 2021 доплата за лютий-серпень 2020 у сумі 14431,28 грн. за мінусом обов`язкових утримань 11617,18 грн. сплачено 13.09.2021 за рахунок коштів ФСС ВПТ. В липні 2021 [PERSON] було зроблено перерахунок по лікарняному листу за листопад 2020 за рахунок коштів ФСС ВПТ у сумі 15116,22 грн. за мінусом обов`язкових утримань сплачено 07.10.2021 12168,56 грн. В листопаді 2021 [PERSON] було зроблено перерахунок по лікарняному листу з 17.03.2021 по 31.03.2021 за рахунок коштів ФСС ВПТ у сумі 12685 грн., а буде сплачено 10211,42 грн. при надходженні коштів, а також перераховано лікарняний лист за період з 01.04.2021 по 07.04.2021 за рахунок коштів ФСС ВПТ у сумі 8879,50 грн., а буде сплачено 7148 грн. при надходженні коштів. Станом на 30.11.2021 заборгованість склала 17359,42 грн. Отже, з вказаної довідки відповідача вбачається, що має місце неповна оплата днів тимчасової непрацездатності за період 2021 на загальну суму 17359,42 грн. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) слід задовольнити в сумі 17359,42 грн. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Підтверджені у даній справі обставини щодо несвоєчасної виплати частини сум по листках непрацездатності вказують на те, що підприємством грубо порушено права працівника на оплату праці та вимоги статті 116 КЗпП України. Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Суд враховує те, що відповідач не мав можливості сплатити одразу при проведенні розрахунку зі звільненим працівником лікарняні у повному обсязі, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб не було даних про страховий стаж за останній рік, що призвело до нарахування лікарняних у відповідності до Наказу Міністерства соціальної політики України № 1022 від 21.10.2015 року з мінімальної заробітної плати. Після надходження даних до Державного реєстру, відповідач проводить перерахунок сум лікарняних по мірі сплаті ЄСВ. Проте при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Отже, судом встановлено, що станом на 30.11.2021 заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті лікарняних становить 17359,42 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем оплати коштів по оплаті лікарняних, сум компенсації за невикористану відпустку, місячної допомоги за станом здоров`я є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України. У зв`язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 28.04.2021 по 07.12.2021. Разом з тим ч.2 ст.117 КЗпП України передбачає, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до листа ВП «Шахта «Центральна» 7/1177 від 01.12.2021 року середньоденна заробітна плата [PERSON] на момент звільнення за мінусом обов`язкових утримань складає 2396,48 грн. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.04.2021 по 07.12.2021 становить 364264,96 грн. (2396,48 грн. х 152), виходячи із 152 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 2396,48 грн. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 17000 гривень. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого нею судового збору в розмірі 350,66 грн.

Outcome: partial