Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON], 11.02.1964р.н., уродженця [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], в його [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], користь 62 \~ \~ \~ \~839,24 грн., (шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять дев»ять гривень 24 копійки), що становить основну суму боргу, згідно договору позики грошей від 27 квітня 2018року. Позовні вимоги мотивує тим, що 27 квітня 2018року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено договір позики грошей, який посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON] 27.04.2018року та зареєстрованого в реєстрі за №319. Відповідно до договору позики грошей від 27.04.2018року, він, [PERSON], як позикодавець \~ \~ \~ \~ передав у власність позичальника [PERSON] грошові кошти в сумі 61902,91грн (шістдесят одна тисяча дев»ятсот дві гривні 91 копійка), що за офіційним курсом, встановленим Національним банком на день укладення цього договору, становить еквівалент 2360,00 доларів США (дві тисячі триста шістдесят доларів США 00 центів), які позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві в повному обсязі не пізніше 27 червня 2018року. На підтвердження факту отримання [PERSON] грошових коштів, того ж таки 27.04.2018 року було складено акт приймання-передачі відповідно до якого він, [PERSON], передав у власність [PERSON], грошові кошти в розмірі 2360,00 доларів США (дві тисячі триста шістдесят доларів США 00 центів), а [PERSON] прийняв дану суму грошових коштів. Однак, в обумовлений укладеним договором позики грошей строк, тобто не пізніше 27.06.2018 року, [PERSON] суму позики не повернув. На усні\~вимоги позивача,\~відповідач [PERSON]\~суму боргу\~так і\~не повернув,\~мотивуючи це\~тим,\~що в\~даний час\~у нього\~немає в\~наявності грошових\~коштів для\~повернення суми\~боргу,\~оскільки грошові\~кошти йому\~необхідні для\~нотаріального оформлення\~відчуження належної\~йому 1/2\~частки в\~нежитловому приміщенні\~магазину,\~що знаходиться\~по вул.\~Шкільна,\~1\~в м.Бориславі\~Львівської області,\~і що суму боргу він поверне, як тільки у нього буде така можливість. 28.06.2018 року позивач вручив [PERSON] письмовий лист-нагадування про необхідність повернення суми боргу згідно договору позики грошей від 27.04.2018року. Однак письмову вимогу про повернення суми боргу відповідач також не виконав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані клопотання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що згідно договору позики грошей від 27 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON] 27 квітня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за №319; як позикодавець [PERSON] передав у власність позичальника [PERSON] грошові кошти в сумі 61902,91 грн. (шістдесят одна тисяча дев»ятсот дві гривні 91 копійка), що за офіційним курсом, встановленим Національним банком на день укладення цього договору, становить еквівалент 2360,00 доларів США (дві тисячі триста шістдесят доларів США 00 центів), які позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві в повному обсязі не пізніше 27 червня 2018року. На підтвердження факту отримання [PERSON] грошових коштів, 27 квітня 2018 року було складено акт приймання-передачі відповідно до якого він, [PERSON], передав у власність [PERSON], грошові кошти в розмірі 2360,00 доларів США (дві тисячі триста шістдесят доларів США 00 центів), а [PERSON] прийняв дану суму грошових коштів. Однак, в обумовлений укладеним договором позики грошей строк, тобто не пізніше 27 червня 2018 року, [PERSON] суму позики не повернув. 28 червня 2018 року позивач [PERSON] вручив [PERSON] лист-нагадування про необхідність повернення суми боргу згідно договору позики грошей від 27 квітня 2018 року. На сьогоднішній день позичальник [PERSON] так і не повернув суму боргу згідно договору позики грошей. Відповідно правового висновку, який міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено,\~що у\~зв'язку\~з не\~виконанням зобов'язань\~за Договором\~позики від\~27\~квітня 2018\~року,\~-\~відповідач [PERSON],\~перед позивачем\~має заборгованість\~на суму боргу в розмірі 62839,24 грн., (шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять дев»ять гривень 24 копійки), що еквівалентно 2360 доларів США (офіційний курс гривні до долара США встановлений Національним Банком України станом на 26 липня 2018 року становить 2662,68грн. за 100 доларів США), виходячи з наступного розрахунку: 2360 доларів США х 2662,68 грн. / 100грн. = 62 839,24 грн. Всебічно, повно та об'єктивно оцінивши всі надані докази, суд вважає, що позивач правомірно вимагає повернення суми позики, посилаючись на договір позики та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує законних прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому позовні вимоги слід задовольнити. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Водночас, зважаючи на визнання відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved