Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заяви про зменшення позовних вимог, просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних у розмірі 4500,00 гривень, інфляційних витрат у розмірі 45 801,90 гривень, штраф у розмірі 1 гривні; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 травня 2013 року між ним (адвокатом) та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги № 11/13-2. Згідно з п. 1.1. договору він зобов'язався надати відповідачу юридичні послуги по його захисту у кримінальній справі № 54-3488. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 до договору його гонорар за надання таких юридичних послуг за період з 30 травня 2013 року по 23 грудня 2014 року становить 75 000,00 гривень. Він систематично надавав відповідачу юридичні послуги, які полягали в його участі у судових засіданнях по кримінальній справі у Дніпровському районному суд міста Києва, ознайомленні з матеріалами кримінальної справи, правова оцінка доказів по кримінальній справі, складання та подання до суду процесуальних документів (заяв, клопотань, пояснень тощо), участь у робочих зустрічах та нарадах з питань захисту відповідача, надання відповідачу юридичних консультацій стосовно його дій по захисту у кримінальній справі тощо. 18 квітня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва було оголошено вирок по кримінальній справі. 24 грудня 2014 року відповідач прийняв у нього надані юридичні послуги, претензій щодо їх якості відповідач не висловлював. Прийняття юридичних послуг було оформлено Актом № 1 приймання-передачі наданих послуг. Згідно з п. 2 Додаткової угоди відповідач зобов'язався сплатити гонорар до 1 січня 2015 року. Отже відповідач був зобов'язаний сплатити гонорар до 1 січня 2015 року. Відповідач своїх зобов'язань в добровільному порядку не виконав. Рішенням Дніпровського районний суд міста Києва від 25 червня 2015 року в справі № 755/3091/15-ц позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача 75 000,00 гривень заборгованості та 750 гривень судового збору. Відповідно до п. З Додаткової угоди № 1 до Договору від 23 грудня 2014 року у випадку несплати гонорару до 15 січня 2015 року, відповідач сплачує йому штраф в розмірі 7500,00 гривень. Відповідно до п. З Додаткової угоди № 1 до Договору від 23 грудня 2014 року у випадку несплати гонорару до 1 лютого 2015 року, відповідач сплачує йому штраф в розмірі 7000,00 гривень. Оскільки відповідач не сплатив йому гонорар до 1 лютого 2015 року, що встановлено рішенням Дніпровського районний суд міста Києва від 25 червня 2015 року в справі № 755/3091/15-ід, відповідач зобов'язаний сплатити йому штраф у загальному розмірі 14 500,00 гривень. Він вважає доцільним зменшити позовні вимоги в частині стягнення штрафу до 1 гривні. Розмір 3% річних з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року становить 2250,00 гривень (75 000,00 гривень/100*3), розмір 3% річних з 01 січня 2016 року по 01 січня 2017 року становить 2250,00 гривень (75 000,00 гривень/100*3). Відповідно загальний розмір 3% річних з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року становить 4 500,00 гривень. Індекс інфляції за 2015 рік становив 143,3%. Тобто сума заборгованості із урахуванням інфляції за 2015 рік становила 107 475,00 гривень (143,3% від 75 000,00 гривень). Індекс інфляції за 2016 рік становив 112,4%. Тобто сума заборгованості із урахуванням індексу інфляції за 2016 рік становила 120 801,9 гривень (112,4% від 107 475,00 гривень). Враховуючи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2015 року в справі № 755/3091/15-ц з відповідача була стягнута заборгованість у розмірі 75 000 гривень, він має право на стягнення інфляційних витрат у розмірі 45 801,90 гривень (120 801,90 гривень - 75 000,00 гривень). Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що рішенням суду з відповідача було стягнуто суму заборгованості за договором про надання правової допомоги. При цьому, розрахунок боргу з боку відповідача проведено не було. Наразі, просить стягнути з відповідача суму 3% річних та інфляційних втрат за даним договором. Щодо стягнення з відповідача суми штрафу зазначив, що договором визначено строк позовної давності за пред'явлення вимог про стягнення штрафу, але клопотання про поновлення строку для пред'явлення даних вимог він заявляти не буде. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат визнав в повному обсязі. Зазначив, що дійсно існує заборгованості, наразі відбувається стягнення за рішенням суду. Щодо стягнення з відповідача штрафу, зазначив що строк пред'явлення даних вимог сплинув на підставі ст. 258 ЦК України. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2013 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір № 11/13-2 про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат [PERSON] зобов'язався надати замовнику [PERSON] юридичні послуги по захисту замовника у кримінальній справі № 54-3488 за обвинувачем замовника у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити зазначені послуги, а також виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором (а.с.5-6). Згідно п. 2.1. Розділу 2 вказаного договору, розмір та порядок оплати гонорару замовником за надані адвокатом юридичні послуги визначаються в Додатку № 1 до цього договору. 18 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 1-1320/2011 за обвинуваченням [PERSON] в скоєнні злочинів передбачених ст. 191 ч. 5, ст. 366 ч. 2 КК України (а.с.8-9). Відповідно до п.п. 1, 2, 5 Додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 11/13-2 від 30 травня 2013 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON] 23 грудня 2014 року, гонорар адвоката за надання юридичної послуги по захисту замовника по кримінальній справі № 54-3488 з 30 травня 2013 року по 23 грудня 2014 року становить 75 000,00 гривень. Замовник зобов'язується сплатити гонорар в розмірі 75 000,00 гривень до 1 січня 2015 року. Адвокат та замовник погодили, що адвокат припиняє надання юридичних послуг замовнику з 24 грудня 2014 року (а.с. 7). Згідно акту № 1 приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги № 11/13-2 від 30 травня 2013 року, складеного 24 грудня 2014 року, цим актом сторони підтвердили, що адвокат надав замовнику [PERSON] послуги по захисту замовника в кримінальній справі № 54-3488 з 30 травня 2013 року по 23 грудня 2014 року. Вартість зазначених послуг становить 75 000,00 гривень. (а.с. 10). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. В подальшому, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору в частині сплати вартості отриманих послуг з боку адвоката, [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 75 000 гривень 00 копійок та судовий збір в сумі 750 гривень 00 копійок, а всього 75 750 гривень 00 копійок (а.с.12-13). За нормою частини третьої ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням з боку відповідача зобов'язання, позивачем до сплати відповідачу нараховано 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року у розмірі 4 500,00 гривень (за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року становить 2 250,00 гривень (75 000,00 гривень /100 * 3); за період з 01 січня 2016 року по 01 січня 2017 року становить 2 250,00 гривень (75 000,00 гривень / 100*3). Також, позивачем до сплати відповідачу було нараховано інфляційні втрати у розмірі 45 801,90 гривень, що становить різницю між сумою заборгованості із врахуванням індексу інфляції та сумою боргу: 120 801,90 гривень - 75 000,00 гривень (індекс інфляції за 2015 рік становив 143,3%, при цьому сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції за 2015 рік становила 107 475,00 гривень; індекс інфляції за 2016 рік становив 112,4%, при цьому сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції за 2016 рік становила 120 801,9 гривень (112,4% від 107 475,00 гривень). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Згідно зі ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч. 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи положення ст. 625 Цивільного кодексу України, визнання стороною відповідача позовних вимог в частині сплати відповідачем на користь позивача суми 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість даних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних в розмірі 4500 гривень та суму інфляційних втрат у розмірі 45801 гривня 90 копійок, а всього 50 301 гривню 90 копійок. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми штрафу у розмірі 1 гривні, то вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до п. п. 3, 4 додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2014 року до договору про надання правової допомоги № 11/13-2 від 30 травня 2013 року, у випадку несплати вказаного гонорару замовником до 15 січня 2015 року замовник сплачує адвокату штрафу в розмірі 7 500,00 гривень. У випадку несплати вказаного гонорару замовником до 1 лютого 2015 року замовник сплачує адвокату додатково штраф в розмірі 7 000,00 гривень. Так, згідно положень ст.ст. 256-257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, позовна давність для стягнення штрафу як виду неустойки встановлено терміном в один рік. При цьому, за умовами додаткової угоди до договору, гонорар з боку замовника на користь адвоката мав бути сплачений до 15 січня 2015 року, у зв'язку з чим і пред'явлення вимог про стягнення штрафу можливе до 15 січня 2016 року. В той же час, з даним позовом позивач звернувся до суду 13 грудня 2016 року, про що свідчить відбиток штемпелю на конверті відправки (а.с.14-15), тобто з пропущенням встановленої позовної давності терміном в один рік, з огляду на що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, враховуючи оцінені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Крім того, в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 503 гривень 02 копійки сплаченого судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: partial