Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовують тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва від 02.07.2019р. зареєстрованого в реєстрі за №6602. Проте, на даний час в його квартирі зареєстровані відповідачі, які не є членами його сім`ї, оскільки вони є членами сім`ї колишнього власника цієї квартири. Відповідачі не знімаються з реєстрації добровільно, у зв`язку із чим, створюють позивачу перешкоди у здійсненні його права власності на квартиру, а саме: позбавляють його права отримувати пільги та субсидію відповідно до вимог чинного законодавства, крім того, не оплачують комунальні платежі, а тому він був вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 26.07.2019р. провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в позовному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із свідоцтва від 02.07.2019р. виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та зареєстрованого в реєстрі за №6602 вбачається, що на підставі Акту про реалізацію предмета іпотеки (проведенні електронні торги (аукціона) від 24.04.2019р.) позивачу [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] і яка раніше належала на праві власності на підстав дубліката свідоцтва про право власності серії [NUMBER] виданого 10.08.2016 року Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.08.2016 за реєстраційним номером 1041238671101 [PERSON] (а.с. 8). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2019р. за № 172204935 вище вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності. Згідно довідкам виданих відділом реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 23.07.2019р., за вищезазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , та [PERSON] (а.с.15, 16). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідачі набули право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї власника квартири. Таким чином, відповідачі набули право користування даною квартирою на підставі особистого сервітуту (ч.1 ст.401 ЦК). За змістом ст.406 ЦК сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п.4 ч.1 ст.406 ЦК) або у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (п.5 ч.1 ст.406 ЦК). З матеріалів справи вбачається, що право власності [PERSON] (попередній власник), який надавав дозвіл відповідачам на проживання у спірній квартирі, припинилося 02.07.2019р., внаслідок відчуження такої квартири на користь позивача. Отже на теперішній час саме позивач є одноособовим власником спірного житла (квартири) і має виключне право щодо визначення порядку користування таким майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідачів в його квартирі порушує його права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами т.і.. Отже реєстрація відповідачів порушує і законні інтереси позивача. Таким чином, право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391, 406 ЦК позивач має право вимагати від відповідачів усунення перешкод у користуванні його квартирою в тому числі і у спосіб шляхом позбавлення їх права користування таким житловим приміщення. За таких обставин дана вимога підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про відшкодування йому за рахунок відповідачів понесених ним судових витрат на правничу допомогу, то суд приходить до наступних висновків. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач надав суду попередній розрахунок суми судових витрат, в яких зазначив, що ним були понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 5000грн. (а.с. 10). Проте, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження понесених ним таких витрат. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення. Крім того, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь держави в сумі по 384,20грн. з кожної.

Outcome: partial