Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2007 року. 27 червня 2008 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] 30 квітня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який 15 липня 2014 року було розірвано. Починаючи з квітня 2018 року [PERSON] фактично не проживає за адресою реєстрації місця проживання, його фактичне місце проживання позивачу не відомо. Отже, відповідач більше року не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, не слідкує за її технічним станом, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Позивач зазначає, що [PERSON] не має бажання знятися з реєстрації в добровільному порядку, натомість реєстрація відповідача порушує права позивача як власника майна. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 22 липня 2019 року третьою особою отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 30 липня 2019 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, конверт з надісланими документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Третьою особою направлено до суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначено, що держава не втручається в здійснення власником права власності, оскільки інтереси та права Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не зачіпаються, просить суд прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним господарством, мають взаємні права та обов`язки. Згідно частин 2 та 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2007 року (а.с.9-10) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с.11). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні та отриманими судом відомостями з електронного реєстру територіальної громади м.Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 27 червня 2008 року (а.с.12, 24). 30 квітня 2010 року між сторонами - [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано 15 липня 2014 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с.13, 14). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивачів в розумінні діючого законодавства України. Як убачається з Акту про фактичне проживання особи за адресою реєстрації місця проживання від 26 червня 2019 року, складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , цим актом останні підтверджують, що за адресою: [ADDRESS] починаючи з квітня 2018 року [PERSON] фактично не проживає (а.с.15). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання його таким, що втратила право користування зазначеним житлом, тим більше, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача в розумінні діючого законодавства. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягає задоволенню. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у вищевказаному розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved