Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди обладнання № 1Д, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов’язань за укладеним сторонами договором оренди обладнання та наявність заборгованості в розмірі 9 000 грн. 00 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, також просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь понесені судові витрати. 18 грудня 2018 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та призначення підготовчого судового засідання у справі. 21 березня 2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснив, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди обладнання б/н від 30.08.2016 року відповідно до якого орендодавець зобов’язується надати в строкове користування орендарю обладнання, перелік якого було визначено в додатках № 1, 2 до договору від 30.08.2016 року. Також 30.08.2016 року було складено акт прийому-передачі обладнання. В подальшому 01.01.2017 року було укладено договір оренди № 1Д відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування обладнання, яке належить орендодавцю на праві приватної власності. Так позивачем було передано відповідачу обладнання, яким він користується, проте починаючи з 01.01.2018 року відповідач припинив сплачувати оренду, яку він мав сплачувати щомісячно в розмірі 10 000 грн. Вказане обладнання фактично було передано відповідачу в 2016 році відповідно до акту прийому-передачі та в подальшому такі акти прийому-передачі між сторонами на укладались. Відповідач [PERSON] та особа, з якою укладено договір оренди [PERSON] це одна і так ж особа. Факт сплати коштів за оренду підтверджується письмовими розписками, які знаходяться у відповідача, тому позивач просить стягнути з відповідача кошти за оренду обладнання за період з 01.01.2018 року по 31.08.2018 року в розмірі 9 000 грн. 00 коп., а також судові витрати понесені позивачем у зв’язку з розглядом справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що майно, яке було передано відповідачу в оренду, не належить позивачу на праві власності, позивачем не подано належним доказів, тому відповідач не прийняв від позивача в оренду зазначене обладнання, оскільки позивач не є власником цього майна. Також пояснив, що дію договору оренди, який було укладено у 2016 році було припинено, оскільки між сторонами виник конфлікт, після чого позивач забрав у відповідача орендоване обладнання, але акт повернення майна між сторонами не складався. Крім того пояснив, що договір було укладено з [PERSON], а не з [PERSON], перелік орендованого майна відповідно до додатку до договору у 2017 році різниться від акту прийому-передачі майна у 2016 році. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] оскільки позов є необґрунтованим та не підтверджений належними і допустимим доказами. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або опорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 30 серпня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди обладнання, відповідно до умов якого орендодавець зобов’язуються надати в строкове користування орендарю, обладнання, перелік якого визначено в додатках № 1, 2 договору і є невід’ємною його частиною, а орендар зобов’язується прийняти обладнання та повернути його в належному стані по закінченню строку дії договору. 30 серпня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] було складено акт приймання-передачі до договору оренди обладнання від 30 серпня 2016 року, відповідно до якого орендодавець передав орендарю обладнання. 01.01.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди обладнання № 1Д відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне використання обладнання, що належить орендодавцю на праві приватної власності. Суд оцінює позові вимоги на засадах диспозитивності цивільного судочинства в межах пред’явлених позовних вимог, тому вважає недоведеним факт укладення між сторонами правочину, на умовах якого ґрунтуються позовні вимоги. Проте судом не встановлено фактичні обставини, покладені в основу позову, а саме сукупністю досліджених судом доказів не підтверджується факт належності позивачеві обладнання, яке було передано орендодавцем орендарю. Суд вважає, що матеріали справи не містять переконливих доказів укладення договору саме з відповідачем [PERSON], оскільки позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б містили відомості про таку обставину. При цьому суд також враховує, що позивач неналежно виконав свої процесуальні обов’язки щодо доведення позовних вимог, шляхом подання письмових доказів не зміг створити передумови від всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи щодо обставин укладення і умов цивільно-правової угоди між сторонами, на підставі якої пред’явлено позов, що унеможливлює обґрунтовану правову оцінку доводам про правомірність позовних вимог. В обґрунтування позову позивач посилається на договір оренди обладнання від 01.01.2017 року. Суд вважає відповідні доводи непереконливими, оскільки відповідачем заперечено як факт укладення договору від 01 січня 2017 року, так і розмір наявної заборгованості в розмірі 9 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Навіть якщо приймати до уваги доводи про наявність заборгованості за іншим правочином із іншою датою укладення, сукупність описаних вище обставин вказує на необґрунтованість поданого позивачем позову Таким чином, обставини, що покладені в основу позову не знайшли підтвердження під час судового розгляду. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов’язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення зобов’язання сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Крім того, позовна заява та додані до неї докази містять ряд розбіжностей, зокрема в частині ідентифікації особи відповідача [PERSON], що унеможливлює достовірне встановлення судом таких обставин, які могли бути покладені в основу судового рішення та які б свідчили про наявність достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов’язку сплати передбачених позовом коштів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довів позовні вимоги належними і допустимими доказами, заперечення відповідача узгоджуються із письмовими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, а відтак позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності.

Outcome: dismissed