Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 60,6 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області в порядку спадкування за законом, який належав його батьку - [PERSON] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 08 березня 1987 року помер його батько - [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 60,6 кв.м. [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на майно, яке залишилось після смерті спадкодавця, але йому було відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на право власності на вказане майно. Зазначає, що спадщину він прийняв, оскільки проживав зі спадкодавцем на час його смерті, а тому вважає, що він являється спадкоємцем за законом першої черги. Також зазначає, що крім нього інших спадкоємців за законом першої черги немає. 24 червня 2015 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про заміну первісного відповідача належним, в якій просив замінити первісного відповідача Монастириську державну нотаріальну контору на належного відповідача Вістрянську сільську раду Монастириського району Тернопільської області, яку судом було задоволено. Позивач в судове засідання не зявився, однак до суду надійшла заява, в якій позивач просить суд розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Представник Вістрянської сільської ради в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю. Відповідно до ч. 2\~ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України\~( далі -\~ЦПК України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що 08 березня 1987 року, у віці 81 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД № 183718 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області від 05 травня 2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 7). Родинні відносини між позивачем [PERSON] та померлим 08 березня 1987 року [PERSON], підтверджуються свідоцтвом про народження серії ЯЭ №689851 виданого 27 вересня 1956 року, згідно якого [PERSON] є батьком позивача - [PERSON] За життя [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області №342 від 09 червня 2015 року (а.с. 9), яка сформована на основі записів з погосподарської книги №7 Вістрянської сільської ради за 1980-1983 роки. Після смерті [PERSON], у володіння спадковим майном фактично вступив [PERSON], оскільки проживав з ним на час його смерті, що підтверджується довідкою від 09 червня 2015 року за №341, виданою виконавчим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області (а.с. 13). Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З довідки виданої виконачим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області №340 від 09 червня 2015 року, вбачається, що позивач [PERSON] проживав та був приписаний в одному домогосподарстві спільно із батьком [PERSON], де зареєстрований та проживає на даний час. Як слідує із листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори від 12 червня 2015 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на зазначене спадкове майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, [PERSON], в с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, на основі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Прогрес» № 14 від 14 травня 1964 року, було виділено земельну ділянку площею 0,06 га. для забудови. Як вбачається з довідки виданої виконавчим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області №342 від 09 червня 2015 року (а.с. 9), [PERSON] за життя належав житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області. Згідно п.9 постанови пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул. Шевченка, 42 с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, був побудований в 1973 році. Як вбачається з довідки виданої комунальним підприємством «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» № 126 від 12 травня 2015 року, інвентаризаційна вартість житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою вул. Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області становить 72\~206 (сімдесят дві тисячі двісті шість) грн. За вказаною адресою розташовано: одноповерховий житловий будинок загальною площею 69,1 кв. м житловою площею 60,6 кв.м., стіни цегла під літерою «А», Літня кухня «Б» стіни - цегла, Комора «В» стіни дошка, Гараж «Г» стіни цегла, Стодола «Д» стіни дошка, Стодола «Е» з підвалом, стіни гіпсоблоки/дошка, Стодола «Ж» стіни гіпсоблоки/дошка, Курник «З» стіни цегла, Гараж «М» стіни цегла, Ворота, хв. № 1 металеві, Огорожа №2 металева, Криниця «К» - кільця бетонні. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. З листа Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а [PERSON] фактично прийняв спадщину, тому є підстави визнати за ним право власності на зазначене майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями. На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою вул.Шевченка, 42, с. Вістря Монастириського району Тернопільської області. Крім того, суд враховує те, що відповідач позов визнає повністю. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved