Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 04.04.2019 року, в якій просив суд: визнати нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 57,80 кв.м, житлова 38,40 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири загальною площею 57,80 кв.м, житлова 38,40 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.12.2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №905. Від шлюбу є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира загальною площею 57,80 кв.м, житлова 38,40 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оскільки майно було придбано в період шлюбу, воно належить їм як подружжю. На теперішній час відповідач відмовляється добровільно розподілити спільне майно, тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 10.05.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] з призначення до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача [PERSON] , надала заяву в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалась, згідно заяви просила справу розглянути за її відсутності, проти поділ спільного майна не заперечувала, визнавши пред`явлені [PERSON] позовні вимоги. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши матеріали справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за таких підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 грудня 2005 року сторони зареєстрували шлюб у Саксаганському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №905 (а.с. 10). Від шлюбу мають дитину, сина [PERSON] , [INFO] . З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та сторонами визнано, в період перебування сторін в шлюбу було придбано нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 16.09.2009 року, запис №238 в книзі 7додП-310 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу серії ВМК №278740 від 29.08.2009 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що оскільки квартира придбана в період перебування в шлюбі зі [PERSON] , тому є спільною сумісною власністю подружжя із рівністю їх часток, а тому відповідно просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного майна. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача із наданням оцінки доводам в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1,3 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. Крім того, відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, заяву відповідача про визнання позову, тому суд приходить до висновку, що частки кожного є рівними та становлять по 1/2 за кожним. Підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири, яка визначена за ним судом та належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2009 року, суд не вбачає, оскільки таке його право ніким не оспорюється. Суд зауважує, що визначення часток у праві спільної сумісної власності на майно визначає режим спільної часткової власності майна та є підставою для внесення відповідних змін за заявами співвласників до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, встановленому законом. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання права власності за [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд звертає увагу, на те, що оскільки відповідачем не було подано відповідного зустрічного позову про визнання права власності за відповідачем на її частку в квартирі, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не вирішує дане питання, однак остання не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. За даних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору в розмірі 1550,00 грн. (а.с.1). Право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Outcome: partial