Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача КП «Автокомплекс» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Подану позову заяву обґрунтовано тим, що позивач працював в КП «Автокомплекс» на посаді директора. 19.06.2020 року позивача не було допущено до приміщення КП «Автокомплекс», повідомивши, що останнього було звільнено з посади та призначено іншого директора, відмовлено у ознайомлені із наказом про звільнення, не видано трудову книжку та не здійснено повного розрахунку при звільненні. З метою врегулювання викладених обставин, позивач неодноразово звертався до відповідача в усній формі, проте безрезультатно. На підставі викладеного, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість невиплаченої заробітної плати у розмірі 7993,25 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2020 року по 01.02.2021 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Представником відповідача подано пояснення-заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки позовні вимоги безпідставні, необґрунтовані та такі, що суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем ніколи не існували. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року залучено Громадську організацію Київська міська організація «Військовий автоаматор» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Громадська організація Київська міська організація «Військовий автоаматор» в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши вступне слово сторони позивача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 05.05.2020 року прийнято рішення Колективного підприємства «Автокомплекс», яке зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелиця О.О. в реєстрі за № 141. Відповідно до вказаного рішення, єдиним власником підприємства: Громадська організація Київська міська організація «Військовий автоаматор» в особі Голови Правління Ільчука Р.М. прийнято рішення про звільнення з посади директора Підприємства [PERSON] та призначено на посаду директора Підприємства [PERSON] з 06.05.2020 року. Відповідно до копії Наказу № 1/ОС від 06.05.2020 року про вступ на посаду, [PERSON] розпочинає виконання повноважень директора Колективного підприємства «Аквтокомплекс» з 06.05.2020 року з оплатою відповідно до штатного розпису. Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 07.05.2020 року, керівником Колективного підприємства «Автокомплекс» вказано - [PERSON] . Представник відповідача, заперечуючи доводи позовної заяви, посилався на те, що позивач не є директором Колективного підприємства «Автокомплекс». Проте, наведені доводи суд приймає критично оскільки суперечать письмовим матеріалам справи - рішенню Колективного підприємства «Автокомплекс» від 05.05.2020 року зареєстроване приватним нотаріусом в реєстрі № 141 та виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Суд звертає увагу на те, що згідно п. 7.1 Статуту Колективного підприємства «Автокомплекс» управління підприємством здійснює власник через призначеного ним директора. Пунктом 7.3. статуту Колективного підприємства «Автокомплекс» передбачено, що виконавчим органом підприємства є директор, призначений власником та строк, обумовлений трудовою угодою між власником і директором. Представник відповідача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України в судовому засіданні не спростував та не надав докази визнання рішення від 05.05.2020 року незаконним, а відомості в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо керівника Колективного підприємства «Автокомплекс» такими, що внесені безпідставно. Надану представником відповідача копію довідку від 18.05.2021 року (а.с.71) суд до уваги не приймає, оскільки наявність членства ГО КМО «Військовий автоаматор» не є обов`язковою умовою призначення на посаду директора КП «Автокомплекс». Щодо позовної вимоги позивача про стягнення заборгованості несплаченого розміру заробітної плати у сумі 7993,25 грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що є членами громадської організації КМО «Військовий автоаматор» тривалий час, проте позивача бачили один раз на зборах, на яких останнього представлено як директора. Свідок [PERSON] показав, що працює на посаді електрика в КП «Автокомплекс», проте не бачив позивача на робочому місці на відміну від попередніх директорів. Відповідно до табелів обліку робочого часу за період з квітня 2020 року по червень 2020 року Колективного підприємства «Автокомплекс», позивач не був табельований. Свідок [PERSON] показала, що працює на посаді бухгалтера КП «Автокомплекс», позивач не обліковується, документи по акту прийому - передачі не приймав, картки електронного підпису не затверджені, звітність підприємства не здавалась. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не було надано належних, допустимих та достовірних доказів виконання позивачем своїх трудових обов`язків. Враховуючи те, що позивач не надав доказів виконання ним трудових обов`язків, а також наявності заборгованості заробітної плати, суд приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно положення ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи те, що вина відповідача в судовому засіданні не доведена, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed