Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Волинської області, [PERSON] про визнання недійсним розпорядження № 446 від 28.12.2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1,3654 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 552235 від 11.01.2007 року. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 010560, виданого 20.04.2001 року на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 14 від 24.01.2001 року йому належить земельна ділянка загальною площею 0,85 га, яка розташована в с. Жидичин Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. У 2017 році з метою поділу належних йому земельних ділянок, зокрема земельної ділянки площею 0,31 га, позивач звернувся до ПП «Волиньземсервіс» щодо виготовлення технічної документації із землеустрою, де йому повідомили, що вищевказана земельна ділянка передана у власність [PERSON] на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 466 від 28.12.2005 року. Посилаючись на те, що вказаним розпорядженням порушено його право власності на спірну земельну ділянку, позивач просить визнати незаконним розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 446 від 28.12.2005 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1,3654 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 552235 від 11.01.2007 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представником позивача [PERSON] до суду подана заява про підтримання позову та розгляд справи у їх відсутності. Щодо постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Волинської області, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 010560, виданого 20.04.2001 року на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 14 від 24.01.2001 року [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 0,85 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Жидичин Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (а.с.4-5). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 552235, виданого 11.01.2007 року на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 446 від 28.12.2005 року [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 1,9629 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, до складу якої входять земельна ділянка площею 0,5975 га та земельна ділянка площею 1,3654 га (а.с.14). Як вбачається з наявної в матеріалах справи схеми розміщення земельних ділянок, виготовленої 12.12.2016 року ПП «Волиньземсервіс» земельна ділянка площею 1.5634 га, що перебуває у власності [PERSON] накладається на земельну ділянку [PERSON] площею 0,2667 га. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. В силу ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції станом на 1996 рік) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. А згідно із ч. 1 ст. 23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма міститься в ст. 321 ЦК України. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Положеннями статей 116, 118 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року). Як вбачається з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Таким чином, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження № 446 від 28.12.2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1,3654 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, [PERSON] районною державною адміністрацією не перевірено наявний правовий статус цієї земельної ділянки та не взято до уваги, що частина вищевказаної земельної ділянки, а саме площею 0,2766 га перебуває у власності [PERSON], а тому позов підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов підлягає до задоволення, тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн. слід стягнути з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved