Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 31.08.2012 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договори позики, згідно якого [PERSON] як позикодавець надав, а [PERSON] , що виступила позичальником, отримала грошові кошти в сумі 30 000 грн. з остаточним строком повернення до 30.08.2016 року. В установлений договором строк грошові кошти позичальником повернуто не було. У зв`язку з наведеним 15.09.2016 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. вчинено виконавчий напис про стягнення суми заборгованості. В подальшому рішеннями Богунського районного суду м.Житомира від 01.08.2017 року та від 31.05.2018 року з відповідача стягувались відсотки за використання коштами, інфляційні втрати, а також три відсотки річних внаслідок прострочення виконання зобов`язання. Позивач зауважує, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, та, вказуючи на терміни, відносно яких рішеннями суду вже вирішено питання про стягнення відсотків за договором позики, просить стягнути 11061,95 грн. як розрахованих на підставі облікової ставки НБУ України відсотків за період з 27.04.2018 року по 31.12.2020 року. Ухвалою суду від 20.01.2021 року по справі відкрите с прощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем та відповідачем [PERSON] 31.08.2012 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] як позикодавець надав, а [PERSON] - позичальник, отримала грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. з умовою повернення позики до 30.08.2016 року. З досліджених судом доказів, зокрема, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. 15.09.2016 року, змісту рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01.08.2017 року, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 31.05.2018 року, слідує, що взяте на себе зобов`язання позичальником в установлений строк не виконане. Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що нарахування відсотків, в тому числі на підставі визначеної Національним банком України облікової ставки, можливе в межах терміну дії договору, який охоплює весь фактичний період використання коштів. В подальшому, захист порушеного права позикодавця відбувається шляхом пред`явлення вимог в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України внаслідок прострочення виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового. Як зауважувалось вище, строк, протягом якого отримані у позику грошові кошти підлягали поверненню, настав, а тому нарахування відсотків в порядку ст. 1048 ЦК України не грунтується на вимогах закону. Вимоги про стягнення суми інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлено. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed