Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на праві приватної власності йому належала однокімнатна ізольована квартира загальною площею 26,2 кв.м. під №129, що знаходиться у будинку №318 по Московському проспекту у м. Харкові. Після смерті дружини [PERSON] в 1999 році позивач залишився одиноким і в наслідок похилого віку та ряду тяжких захворювань виникла гостра необхідність у сторонній фізичній та матеріальній підтримці. Позивач надав згоду [PERSON] В В. на укладання договору довічного утримання, і при цьому була домовленість , що [PERSON] буде довічно надавати допомогу в приготуванні їжі, прибиранні квартири, придбанні ліків, сплаті комунальних послуг. Відповідний договір був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Московського нотаріального округу [PERSON] 19 квітня 2012 року. Позивач посилається на те, що у зміст договору не вникав, оскільки повністю довірився стороні договору [PERSON]Після укладання договору позивач став вимагати від [PERSON] виконання умов правочину, але вона повністю відмовилась від його виконання. У лютому 2015 року позивач отримав копію укладеного договору і ознаймившись з його змістом, довідався, що договір укладено під впливом обману, оскільки в розділі 2 договору вказано, що позивач продав квартиру за 133900, 00 гривень, зі змісту оспорюваного договору позивач довідався також, що він не містить будь-яких даних про те, що [PERSON] зобовязується пожиттєво його утримувати та надавати відповідну фізичну та матеріальну допомогу. Позивач посилається на те, що форма і зміст договору не відповідають нормам глави 57 ЦК України, договір було вчинено з застосування обману з боку [PERSON], яка брала на себе зобовязання укласти договір довічного утримання, а в дійсності вчинила договір купівлі-продажу без сплати грошових коштів в якості вартості придбаного майна.У звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить суд визнати недійсним договір , укладений 19 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1384. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в повному обсязі. 3-тя \~ особа\~ ПНХМНО\~\~ [PERSON] в судове засідання не зявилась , просила слухати справу у її відсутність , надавши письмові заперечення за справою, відповідно до яких пояснила, що при укладанні оспорюваного договору сторонам розяснювалась правова природа даного правочину, наслідки його укладання та наслідки порушення зобовязань, прийнятих за даним договором. Жодних заперечень чи запитань сторони не озвучували , своїми власноручними підписами на вищевказаному договорі підтвердили своє бажання ,наміри та волю на укладання вищевказаного договору. \~ Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] та встановлено сервітут квартири [ADDRESS] , вказаний договір посвідчений ПНХМНО [PERSON] ,реєстровий № 1384. Позивач посилається на те, що вказаний договір був укладений під впливом обману, так як квартиру він не продавав та грошові кошти не отримував , зі змісту оспорюваного договору позивач довідався також, що він не містить будь-яких даних про те, що [PERSON] зобовязується пожиттєво його утримувати та надавати відповідну фізичну та матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно до 4.1.ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Стаття 60 ЦПК України регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Договір від 19 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу [PERSON] містить всі істотні умови притаманні договору купівлі - продажу та договору про встановлення сервітуту. Як встановлено, спірний договір купівлі-продажу та встановлення сервітуту не укладався одномоментно. Цьому передувало зібрання ряду документів саме для укладення договору купівлі-продажу. Позивачем було надано нотаріусу всі необхідні документи для посвідчення саме договору купівлі-продажу майна, які підтверджують бажання позивача відчужити належне йому майно, і спростовують його доводи про відсутність такого волевиявлення. Заперечуючи щодо дійсності укладеного договору купівлі-продажу, позивач зазначає, що нотаріус йому повідомила, що згідно договору за ним довічно зберігається квартира, в якій він проживатиме та має право користуватися приміщеннями, що також спростовує його доводи про помилкове укладення договору купівлі-продажу. ПН ХМНО [PERSON] під час укладання вищевизначеного договору, зясовувався факт передачі відповідних коштів вказаних в п. 2.1. розділу 2 Договору [PERSON] у розмірі 133 900 (сто тридцять три тисячі девятсот) гривень 00 копійок, до укладання відповідного правочину. Доводи позивача про те, що на момент укладення спірних договорів грошового розрахунку між сторонами здійснено не було, належними доказами не підтверджено, і спростовуються п.1.1 договору купівлі-продажу з елементами сервітуту, згідно з яким продавець своїм підписом під договором підтвердив повний розрахунок за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Відповідно до п.7.6 розділу «Прикінцеві положення» Договору від 19 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу [PERSON] (зареєстрованого в реєстрі за № 1384), сторони стверджують, що договір цей не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Позивач відчужив майно, яке належало йому на праві власності, за власною волею, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи. Посилання в позовній заяві на те, що у позивача не було наміру продавати належне йому майно та наявність наміру на укладення договору довічного утримання, оформленого як договір купівлі-продажу, є безпідставними. Крім того, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги так і не довів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману в розумінні п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, посилання позивача на те, що вказаний договір було укладено під впливом помилки не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року <Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» іередбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про изнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а акож що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою ля визнання правочину недійсним (п. 19). Судом втсанволено, що спірний договір купівлі-продажу не укладався одномоментно,йому передувало зібрання ряду документів саме для укладення договору купівлі- продажу, позивачем було надано нотаріусу всі необхідні документи для посвідчення саме договору купівлі-продажу майна, які підтверджують бажання позивача відчужити належне йому майно, і спростовують його доводи про відсутність такого волевиявлення. Доводи позивача про те, що на момент укладення спірних договорів грошового розрахунку між сторонами здійснено не було, належними доказами не підтверджено, і спростовуються п.7.7 договору купівлі-продажу з елементами сервітуту, згідно з яким продавець своїм підписом під договором підтвердив повний розрахунок за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Таким чином з огляду на викладене, суд вважає , що позивач відчужив майно, яке належало йому на праві власності, за власною волею, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, посилання в позовній заяві на відсутність наміру продавати належне йому майно та наявність наміру на укладення договору довічного утримання, оформленого як договір купівлі-продажу, є безпідставними. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги так і не довів обставини, щодо яких він помилявся на момент вчинення правочину в розумінні п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, є необґрунтованими, недоведеними, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed