Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду 14.03.2017 року з вищезгаданим позовом про відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат » ( далі - ПрАТ «Північний ГЗК») та Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у відшкодування моральної шкоди на його користь по 67200,00 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб з кожного відповідача. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що пропрацював 33 років 9 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Актом розслідування причини виникнення професійного захворювання від 06.08.2012 року підтверджена вини відповідача. Довідкою МСЕК встановлена третя група інвалідності та 35% втрати працездатності. У зв'язку з захворюванням порушено нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, відчуває загальну слабкість, втому, постійні болі; змушений проходити курси лікування, що призводить до фізичних та моральних страждань. Ухвалою суду від 05.09.2017 року позовні вимоги [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України залишено без розгляду за заявою представника позивача. Позивач у судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 10.03.2017 року) /а.с.16/ підтримала заявлені позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві та просила їх задовольнити. Зазначила, що в зв'язку професійними захворюваннями, втратою працездатності в розмірі 35%, позивач зазнає фізичного болю та моральних страждань, які мають бути відшкодовані відповідачем. Представник відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» Доценко Т.Ю. (довіреність №83/12 від 15.15.2017 року, дійсна до 10.05.2018 року) позов не визнала. Зазначала, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинен був знати про шкідливі фактори та умови праці. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань, не доведено сам факт спричинення моральної шкоди та її розмір. Висновок МСЕК свідчить про втрату професійної працездатності і підставою для призначення Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України щомісячних страхових виплат, але не є доказом спричинення моральної шкоди він не є. У задоволенні позову просила відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом, із трудової книжки встановлено, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці [PERSON] з 03.11.1978 року по 08.08.1988 р. працював помічником машиніста екскаватора в кар'єрі Першотравневого кар'єру ПівнГЗК, ВАТ «ПівнГЗК» та ПАТ «ПівнГЗК» , з 08.08.1988 року машиністом екскаватора, 20.09.2012 року звільнено за власним бажанням за ст..38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.67-71). Позивач 33 років 9 місяців працював в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №23 (форма П-4) від 06.08.2012 року, складений комісією в складі представників підприємства відповідача, страхового експерту Фонду соціального страхування, завідувача поліклініки №2 ТОВ «Медиком» та інш. В пункті 16 Акту зазначено обставини, при яких [PERSON] отримав професійне захворювання, працюючи з з 03.11.1978 року по 08.08.1988 р. працював помічником машиніста екскаватора в кар'єрі Першотравневого кар'єру ПівнГЗК, ВАТ «ПівнГЗК» та ПАТ «ПівнГЗК», з 08.08.1988 р. , управляючи екскаватором по розробці вибоїв та навантаженні в залізничні транспортні засоби гірничої маси на відкритих гірничих роботах в кар'єрі; проводив ремонт, замащування, технічне обслуговування механізмів та вузлів електрообладнання у кузові екскаватора; контролювання стану електрообладнання під час його зупинки. В процесі роботи з причин недосконалості робочого місця підпадав під дію на організм загальної вібрації, рівень якої перевищував допустимий. Крім цього підпадав під дію пилу, концентрація якого на робочих місцях перевищувала ГДК внаслідок недосконалості технологічного процесу екскавації та транспортування гірничої маси (а.с.7). В пункті 19 Акту винним і виникненні професійного захворювання зазначено керівництво підприємства Північний ГЗК з 1978 року по 1996 рік, з 1996 року роботодавець ВАТ «Півн.ГЗК» та ПАТ «Півн.ГЗК» - ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» (а.с.7 зворот). До акту додано окремі думки членів комісії, відповідно до яких встановити осіб, винних у виникненні професійного захворювання не представляється можливим, тому що комбінат було спроектовано за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають небезпечні фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, пройшов державну експертизу на відповідність діючим нормативним актам охорони праці (а.с.8,9). Відповідно до висновку МСЕК 21.09.2012р. позивачу первинно встановлено 35% втрати працездатності ( 25% вібраційна хвороба, 10% ХОЗЛ) -безстроково з 10 вересня 2012 року, інвалідність не встановлено. Рекомендовано медикаментозне лікування, ВМП (а.с.5). Позивач [PERSON] в зв'язку з погіршенням стану здоров'я неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, що підтверджується виписними епікризами (а.с.10,11,14,15). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність(відсутність) професійного характеру захворювання від 17.07.2012 року №1339 встановлено вібраційну хворобу І-ІІ стадії, остеоартроз ліктьових та колінних суглобів, двобічний плечо-лопатковий пері артроз, хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт перша ст., емфізема легень першої ст.) ЛН першого ступеня, захворювання професійне (17.07.2012 р.) (а.с.12). Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності, в зв'язку отриманим професійним захворюванням , яке виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.237-1КЗпП Україниможе бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача [PERSON] до «Північний ГЗК » є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку вплив дії вібрації та пилу, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, як одного із шкідливих факторів, що став причиною отримання двох професійних захворювань позивача, а причиною цього було саме недосконалість робочих місць, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання №23 від 06.08.2012 р. не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПрАТ «Північний ГЗК», який є правонаступником Північний ГЗК , ВАТ «ПівнГЗК» та ПАТ «ПівнГЗК», - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Що стосується доводів представника ПрАТ «Північний ГЗК » про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Відповідно до вимогст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом форми П-4 №23 від 06.08.2012 р., що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу - [PERSON] була заподіяна шкода здоров'ю, він отримав професійне захворювання, втратив працездатність в розмірі 35 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки, оскільки має вібраційну хворобу І-ІІ стадії, остеоартроз ліктьових та колінних суглобів, двобічний плечо-лопатковий пері артроз, хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт перша ст., емфізема легень першої ст.), змушений постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для нього роботу, в результаті прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем ПрАТ «Північний ГЗК » позивачу шкоди здоров'ю, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв'язок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням адміністрацією ПрАТ «Північний ГЗК » вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 35 відсотків, перенесення фізичного болю, проходження постійного лікування, а звідси перенесення моральних переживань. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність позивач пропрацював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 30000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial