Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 жовтня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. за реєстровим № 2-2823. 05.11.2002 комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» зареєструвало за ним право власності за реєстровим № 2569 в реєстрову книгу 16. Відповідач у справі [PERSON] його онука, яку він зареєстрував за своєю адресою для отримання нею паспорту. Вона була прописана у вказаний вище житловий будинок з його згоди, але за умовою, що при першій вимозі вона добровільно буде знята з реєстрації. Однак, відповідач виїхала за межі України на заробітки і при цьому не знялась з реєстрації за місцем прописки. Відповідач в належному йому будинку не проживає з 2004 року, особистих речей її за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на її ім'я за вищевказаною адресою не надходить. Той факт, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Пересічанської селищної сади Дергачівського району Харківської області. Тобто, відповідач в належному йому на праві приватної власності будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей її в ньому не має, кореспонденція та листи на її ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак вона залишається бути прописаною в ньому. Оскільки, на протязі більш ніж шість місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно ст.ст.71,72 ЖК України він втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS]. Судовий збір у даній справі справляється на вимогу немайнового характеру в розмірі 704,80 гривень п.1.2., однак позивач сплатив 1000 гривень, тобто сплачено надміру - 295, 20 гривень, які позивач просить йому повернути . 28 вересня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 29 жовтня 2018 року на 08 годин 30 хвилин. 29 жовтня 2018 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено у судове засідання на 28 листопада 2018 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити та справу розглядати по суті без його участі з винесенням заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи по суті, про що є повідомлення, з заявами про відкладення справи в суд не зверталася, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України) та допустимими (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст.82 ЦПК України, підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 жовтня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. за реєстровим № 2-2823. 05.11.2002 комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» зареєструвало за позивачем право власності за реєстровим № 2569 в реєстрову книгу 16. Відповідач у справі [PERSON] його онука, яку позивач зареєстрував за своєю адресою для отримання нею паспорту. Відповідач була прописана у вказаний вище житловий будинок зі згоди позивача, але за умовою, що при першій вимозі вона добровільно буде знята з реєстрації. Однак, відповідач виїхала за межі України на заробітки і при цьому не знялась з реєстрації за місцем прописки. Відповідач в належному позивачу будинку не проживає з 2004 року, особистих речей її за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на її ім'я за вищевказаною адресою не надходить. Той факт, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Пересічанської селищної сади Дергачівського району Харківської області. Тобто, відповідач в належному позивачу на праві приватної власності будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей її в ньому не має, кореспонденція та листи на її ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак вона залишається бути прописаною в ньому. Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, протягом більш ніж шести місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, ст.72 ЖК України він втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в належному позивачу будинку не проживає, участі в його обслуговуванні та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей її в будинку не має, кореспонденція та листи на її ім'я по вказаній адресі не надходить, права власності на будинок вона не має, однак вона залишається бути зареєстрованим в належному позивачу будинку. Згідно ст.319 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 150 ЖК України і ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, ласувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Прописка відповідача в моїй квартирі не дає мені можливості здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном, позбавляє мене права на оформлення субсидії. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання пре право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідност.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку позивача більше шести місяців, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Судовий збір у даній справі справляється на вимогу немайнового характеру в розмірі 704,80 копійок п.1.2., однак позивач сплатив 1000 гривень, тобто сплачено надміру - 295,20 гривень, тому суд вважає за необхідне повернути позивачу надміру сплачені кошти. На підставі ст.ст. 16, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72,107,116,150, 156 ЖК України,

Outcome: approved