Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, в якій посилається на те, що він - [PERSON] , [INFO] , станом на 25 серпня 2005 року працював на посаді коваля 4-го розряду Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський механічний завод». Того ж дня, згідно наряду, виданого начальником цеху [PERSON] , бригада ковалів, до складу якої входив і він, виконувала роботи по усуненню облою зі фланців Ду 50, Ду 100 на молот і Q=1,6т. При цьому, [PERSON] виконував вироби на пневмомолоті, який згідно вимог законодавства України підпадає під категорію джерела підвищеної небезпеки. Вказаний молот був розміщений на дільниці ручної ковки та внаслідок дії рухомих механізмів спричинив йому травму лівої кисті. В результаті нещасного випадку йому спричинено травми у вигляді: «травматична ампутація 1 пальця лівої кисті». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Даний факт підтверджується актом «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» (далі акт Форми Н-1), актом Форми Н-5 «Про розслідування нещасною випадку, який стався 25.08.2005р. о 20 год.. 55 хв.» та трудовою книжкою, виданою на його ім`я. Згідно п.6 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку, являється дія предметів, що рухаються. Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасною випадку є залучення до роботи працівників не за спеціальністю (професією), невиконання посадових обов`язків. Згідно п. 8 акту Форми Н-1 встановлено обладнання, експлуатація якого призвела до нещасного випадку, а саме молот ковочний пневматичний, M114-250 к, МД 4134,1988р Крім того, пунктом 10 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушений законодавства про охорону праці: [PERSON] , який допустив порушення п. п. 2.6, 2.8, 2.12, 4.5 «Посадової Інструкції начальника цеху». Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок невиконання вимог законодавства з охорони праці з боку працівників Роботодавця, обумовлений дією джерела підвищеної небезпеки, а також внаслідок неналежного виконання Роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. У зв`язку з вищевказаним нещасним випадком, 05.12.2005 року він вперше пройшов огляд медико-соціальної експертної комісії, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 20 % з 09.11.2005 року - безстроково, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні в травматолога, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданою на його ім`я. У зв`язку з вказаним нещасним випадком, починаючи з 23 річного віку, назавжди порушено звичний спосіб життя. Йому було надано первинну медичну допомогу, тривалий час він проходив курси медичного лікування, зокрема із скаргами на біль травмованої області, переніс операцію з формування культі. Проте лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми переслідують та завдають йому фізичні страждання і по нині. Він відчуває біль та зябкісгь культі 1 пальця лівої кисті, періодичні судоми, наявне обмеження рухомості та зниження сили в кисті лівої верхньої кінцівки, відчуття оніміння в ній. Вказане не може не завдавати істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується його сон, що не дозволяє йому нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування в напруженому стані, стані роздратованості. Наслідки травми призводять до постійного перенесення больових відчуттів, до необхідності проходження систематичних лікарських спостережень за придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, втрата працездатності призвела до відсутності можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права па працю, права на охорону здоров`я. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості його життя та зменшення благ, які він мав до моменту отриманого трудового каліцтва та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків, викликає у Позивача негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу за тривоги. Перелічені негативні явища в житті переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушеним законодавства про охорону праці зі сторони Роботодавця. Оскільки Позивач являвся на момент спричинення йому школи застрахованою особою, то відповідно до ст.ст.21,28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. У даній справі, цілком розумним є оцінка грошового відшкодування завданої позивачу моральної шкоди з огляду на ступінь втрати працездатності, а також розмір мінімальної заробітної плати визначений ЗУ «Про державний бюджет на 2021 рік», а саме в 20 місячних розмірів мінімальної заробітної плати: 20*6000 гри. (місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року встановлений ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік») = 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень, що відповідає завданій йому шкоді і є достатньою для її відшкодування. В позовній заяві просить: стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я - 120000 (сто двадцять тисяч) гривень без утримання податків, зборів та інших платежів. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Подали суду заяву, у якій просили справу розглянути без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, не погоджуючись з пред`явленими вимогами, подав відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] знаходиться на обліку в Кам`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 09.11.2005 року в зв`язку з нещасним випадком, який стався 25.08.2005 на ТОВ «Придніпровський механічний завод». Загальними зборами трудового колективу № 2 від 29.08.2005 року [PERSON] було встановлено ступень вини потерпілого в розмірі 10%. Згідно з випискою з акту огляду ЛТЕК від 05.12.2005 № 07052, потерпілому було встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково. Відповідно до довідки про середню заробітну плату дохід Позивача становив 590,06 грн. Постановою фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 16.12.2005 року № 78 «Про призначення страхової виплати» [PERSON] призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 145,09 грн. та одноразову страхову виплату в розмірі 13057,92 грн. За період з листопада 2005 року по серпень 2021 року Позивачу нараховано та виплачено страхових виплат на загальну суму 113575,77 грн., за іншими видами соціальної чи медичної допомоги Позивач до відділення Фонду не звертався. Позивач не втратив можливість реалізувати свої наміри в професійній сфері, а навпаки, продовжував працювати за фахом і навіть підвищив свій рівень майстерності. Зазначене спростовує посилання позивача на беззаперечне порушення його майнового права на працю та вводять в оману суд. Зазначає, що на органи МСЕК покладено обов`язок по встановленню факту моральної шкоди, як вбачається із виписок і акту огляду МСЕК, МСЕК визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, факт спричинення моральної шкоди [PERSON] не встановлений. Оскільки позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності, він повністю може виконувати роботу за своєю професією. Представник відповідача вважає, що позивачем не представлено доказів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки документи, на які він посилається як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме на довідку МСЕК та акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, є документами, що підтверджують обставини виникнення травми на виробництві, однак не можуть бути доказами заподіяння моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про будь-які зміни в його житті після отримання травми. Законодавством України остаточно припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим за будь-якими випадками незалежно від часу настання страхового випадку без зазначення будь-яких додаткових умов або обмежень. Також, Фонд не згоден з розміром відшкодування моральної шкоди. Підсумовуючи викладене, вважають, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в даних спірних правовідносинах є неналежним відповідачем, та у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження викладених обставин та законодавчих підстав відшкодування моральної шкоди з управління Фонду, необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] - адвокат Меланчук В.В. пояснив, що 25 серпня 2005 року [PERSON] при виконанні своїх безпосередніх трудових обов`язків, в результаті нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді «травматична ампутація І пальця лівої кисті». Внаслідок нещасного випадку позивач втратив працездатність, що безпосередньо має наслідком спричинення немайнової шкоди. Вказане відобразилося на повсякденному житті позивача, на його психологічному стані, стосунках із родиною, друзями, на його світосприйнятті та на соціальних стосунках. Право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з 05 грудня 2005 року, тому відшкодування моральної шкоди повинно проводитись за рахунок Фонду соціального страхування, а отже, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України є належним відповідачем у даній справі. Пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію представників сторін у справі, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із трудовою книжкою, виданою на ім`я [PERSON] , позивач з 01 серпня 2005 року працював на посаді коваля 4-го розряду Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський механічний завод» (а.с.22-24). Відповідно до п.6 акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 №1 від 29 серпня 2005 року (а.с.11-14), 25 серпня 2005 року о 15 год. 00 хв. згідно наряду, виданого начальником цеху [PERSON] , бригада ковалів, до складу якої входив [PERSON] , виконувала роботи по усуненню облою зі фланців Ду 50, Ду 100 на молот і Q=1,6т. При цьому, [PERSON] виконував роботу на пневмомолоті, який розміщений на дільниці ручної ковки, та внаслідок дії рухомих механізмів спричинив йому травму лівої кисті. За допомогою звернувся до пресовщика [PERSON] , який викликав машину швидкої допомоги, був госпіталізований до МЛШМД. Вид події - дія предметів, що рухаються. У п.9 акта зазначений діагноз згідно з листком непрацездатності або довідкою лікувально-профілактичного закладу - травматична ампутація 1 пальця лівої кісті (а.с.13). Як слідує з п.10 зазначеного акта, нещасний випадок стався через допущення порушення [PERSON] - вимоги п.п. 1.2, 3.8 «Інструкції з охорони праці № 01 для ковалів-штампощиків»; [PERSON] - вимоги п.п. 2.6, 2.8, 2.12, 4.5 «Посадової інструкції начальника цеха». Висновком МСЕК Серія ДНА-02 №07052 від 05 грудня 2005 року за результатами первинного огляду [PERSON] з 09 листопада 2005 року у зв`язку з трудовим каліцтвом визначена втрата працездатності 20% безстроково (а.с.9-10). Відповідно до постанови №78 від 16 грудня 2005 року про призначення страхової виплати потерпілому на виробництві [PERSON] , який ушкодив здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 25 серпня 2005 року за час роботи на ТОВ «ПМЗ», у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та встановленням стійкої втрати працездатності на 20% призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 13057 грн. 92 коп., щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 145 грн. 09 коп. з проведенням таких платежів з 09 листопада 2005 року безстроково (а.с.18-20). Вирішуючи позовні вимоги позивача, суд виходив з наступного. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34). З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з дня первинного встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності 20%, тобто 09 листопада 2005 року. Частинами 1,3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК від 09 листопада 2005 року [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) , від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) та від 05.12.2018 року №210/5258/16-ц (провадження №.14-463 цс 18). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком, що стався на виробництві, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем суд розцінює як неспроможні. Доводи представника відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності (09 листопада 2005 року). На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду. Також суд не приймає до уваги посилання предстаника відповідача стосовно того, що при вирішенні цієї справи не можна застосовувати норми права, викладені в постановах ВП ВС по справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) від 23 січня 2019, по справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) від 20 листопада 2019 року та по справі№210/5258/16-ц (провадження №.14-463 цс 18) від 05.12.2018 року, так як на думку представника відповідача позивач акцентує, що ушкодження його здоров`я сталося внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому фактично підстави позовів не можна вважати аналогічними з даними спірними правовідносинами. Разом з цим суд не погоджується з такою думкою представника відповідача, адже з позовних вимог цілком зрозуміло, що позивач в своєму позові просто зазначає, за яких обставин з ним трапився нещасний випадок, але всі свої позовні вимоги грунтує саме на підставі ст.21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Окрім цього в самому вищезазначеному Законі не має посилань на те, що він не розповсюджує свою дію на нещасні випадки, які трапились в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, що само по собі взагалі б протирічило принципу джержавного старухвання. За даних обставин, доведеність факту втрати професійної працездатності [PERSON] на 20% при первинному огляді МСЕК та встановлення стійкої втрати ним працездатності на 20% безстроково з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовує доводи відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди. При цьому суд зазначає, що у будь-якому випадку при встановленні безстрокової втрати працездатності, людина відчуває свою неповноцінність, ущербність. У даному ж випадку зовсім молода людина у 23-річному віці отримала каліцтво, яке спотворило його вигляд, позбавило можливості працювати за фахом, адже ампутація першого пальця на руці - це фактично втрата можливості працювати ковалем. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує характер та об`єм душевних та фізичних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача. Так, як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, на чому також акцентував увагу представник позивача в обґрунтування пред`явлених вимог, після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, зокрема в результаті травм, отриманих внаслідок нещасного випадку, больовий синдром в області 1 пальця лівої кисті носить стійкий характер, внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон, що призводить до постійного відчуття втоми. Позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, адже у нього спотворена рука, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, однак відновлення його стану здоров`я неможливе. Разом з цим, суд приймає до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що загальними зборами трудового колективу № 2 від 29.08.2005 року [PERSON] було встановлено ступень вини потерпілого в розмірі 10%, а отже у будь-якому випадку заявлена до відшкодування моральна шкода з урахуванням вини позивача підлягає зменшенню. Однак суд не приймає до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що після отримання трудового каліцтва позивач продовжив працювати, так як позивач на момент отримання травми працював ковалем четвертого розряду, а після отриманої травми вже у зв`язку з втратою основного пальця на руці, не міг продовжувати працювати на вказаній роботі та був переведений машиністом компресорної установки третього розряду Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, факт спотвореності його зовнішності, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 60 000,00 грн. Суд вважає, що визначення моральної шкоди саме в такому розмірі є об`єктивним, розумним та справедливим, а також таким, що відповідає загальній судовій практиці. Так, з врахуванням висновків Дніпровського апеляційного суду, по справі №212/2309/20 при 20 відсотках втрати професійної працездатності розмір моральної шкоди було визначено в сумі 85000,00грн.; по справі №211/7115/20 при 25 відсотках втрати професійної працездатності розмір моральної шкоди було визначено в сумі 70000,00грн.; по справі №211/7254/20 при 25 відсотках втрати професійної працездатності розмір моральної шкоди було визначено в сумі 70000,00грн. Наведені представником позивача у позові розрахунки розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2021 року та оцінки її в 20 місячних розмірів мінімальної заробітної плати з огляду на ступінь втрати працездатності, суд вважає помилковими, оскільки при вирішенні даного питання слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених в ч.3 ст.23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких в даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом йому до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків - [PERSON] внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 60 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Розподіл судових витрати. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Вищезазначені твердження узгоджуються з висновок який міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, врахувуючи те, що на час подачі позову, позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 1200,00грн. (виходячи з ціни позову 120000,00 х 1%=1200,00грн.), а також те, що суд прийшов до висновку про часткове задволення його позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 600,00 грн.

Outcome: partial