Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси із позовом до публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював в ПАТ «Азот» на посаді слюсаря-інструментальника механоскладальної дільниці ремонтно-механічного цеху, а 18.05.2017 наказом №\~521-вк від 17.05.2017 був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці № 27. Також вказує, що на час його звільнення у відповідача існувала заборгованість по виплаті йому заробітної плати за декілька місяців, які передували звільненню - близько 16\~000 грн. Точної суми вказати не може, оскільки відповідач на його неодноразові звернення відмовляється надати довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату. В день звільнення заборгованість по заробітній платі виплачена не була. Таким чином, просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16\~000 грн., судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 02.07.2018 у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадженні з повідомленням сторін, оскільки, згідно з положеннями процесуального закону, справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. 4 ст.\~19, п. 2 ч. 1 ст.\~274 ЦПК України. В судове засідання позивач [PERSON] не з?явився, проте, надав до суду заяву від 19.09.2018 про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги уточнив, підтримав та просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16 522\~грн. 38 коп. В судове засідання представник відповідача за довіреністю [PERSON] не зявився, хоча був належним чином повідомлений, про день і час, місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Крім того, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України представником відповідача за довіреністю [PERSON] 26.07.2018 надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот» в межах суми стягнення 611872475 грн. 30 коп. Вказаною постановою державного виконавця було арештовано всі грошові кошти на банківських рахунках ПАТ «Азот». При цьому, жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Оскільки, вина ПАТ «Азот» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є передчасними і не підлягають задоволенню. Суд, враховуючи думку позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до даних трудової книжки, [PERSON] з 29.10.2015 працював в ПАТ «Азот» на посаді слюсаря-інструментальника механоскладальної дільниці ремонтно-механічного цеху. Згідно з наказом № 521-вк від 17.05.2017, [PERSON] 18.05.2017 був звільнений з займаної посади слюсаря-інструментальника механоскладальної дільниці відділення з підготовки виробництва ремонтно-механічного цеху, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці [PERSON] В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Відповідно до довідки № 396 від 23.07.2018, станом на 17.07.2018, загальна сума заборгованості по заробітній платі ПАТ «Азот» перед позивачем становить 16 522 грн. 38 коп., а саме: за лютий 2017\~року 2 336 грн. 96 коп., за березень 2017 року 5 707 грн. 95 коп., за квітень 2017 року 7\~138\~грн. 14 коп., травень 2017 року 1 339 грн. 33 коп. На систематичні вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що не має коштів для проведення розрахунку. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] був звільнений з ПАТ «Азот» 18.05.2017 згідно із наказом від 17.05.2017 № 521-вк, а постанова про арешт майна боржника ПАТ\~«Азот» державним виконавцем винесена 29.05.2017, тобто вже після звільнення позивача. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення, суд не приймає. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 23.06.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 16 522\~грн. 38 коп. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 16 522\~грн. 38 коп. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення уточнених позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та,

Outcome: approved