Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення способу участі батька у вихованні дитини, вказавши, що 17.06.2006 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] [INFO] року у них народився син, [PERSON]. У вересні 2016 року [PERSON] забрала дитину і пішла мешкати до своїх батьків. З вказаного часу шлюбні відносини припинені. В жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, провадження по якій триває. Також відповідачка звернулася до суду з позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання сина посилаючись на те, що позивач [PERSON] не виконує свої батьківські обов'язки, не утримує дитину, не турбується про здоров'я сина, що на думку позивача не відповідає дійсності, оскільки за період з вересня 2016 року по травень 2017 року він надіслав кошти на утримання сина в сумі 11 400 грн. Але, не дивлячись на це, весь час окремого проживання відповідачка зловживає своїми батьківськими правами та перешкоджає побаченням із сином. Наодинці позивач не бачився з сином більше 8 місяців, що суттєво порушує його батьківські права та інтереси дитини, що спричиняє психологічні страждання сину, оскільки раніше вони з сином надовго не розлучалися, постійно спілкувалися з батьками позивача, мандрували, тощо. У зв'язку з цим, в грудні 2016 року позивач був змушений звернутися до органу опіки та піклування для визначення порядку участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 80р від 03.02.2017р. такий порядок було встановлено: кожну першу та третю суботу тижня з 11.00 позивач має право забрати сина за місцем свого проживання з можливістю вільного пересування по місту та в неділю о 14.00 повинен повернути дитину за місцем проживання матері. Але, відповідачка [PERSON] жодного разу не виконала цього розпорядження, у зв'язку із чим позивач був змушений звернутися до суду. Позивач просить суд визначити спосіб участі [PERSON], [INFO], у спілкуванні та вихованні сина [PERSON], [INFO] наступним чином: кожну першу та третю суботу тижня з 11.00 [PERSON] може забирати сина за місцем свого проживання: [ADDRESS], з можливістю вільного пересування по місту та в неділю о 14.00 повинен повернути дитину за місцем проживання матері [PERSON] - [ADDRESS]. Дозволити [PERSON] один раз на рік з 15 червня по 30 червня спільний із сином відпочинок в межах Запорізької області. У судовому засіданні представник позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач та її представник відповідача позов не визнали, надали суду відзив на позовну заяву, в якій вказав, що з вересня 2016 року [PERSON] з сином проживає у своїх батьків так як спільне життя подружжя погіршилося, сторони не знаходили спільної мови. [PERSON] почав сплачувати аліменти з кінця вересня 2016 року оскільки було подано позовну заяву про стягнення з нього аліментів. Рішенням суду на користь [PERSON] було стягнуто аліменти з [PERSON] в розмірі 1300 грн. щомісячно, станом на сьогоднішній день існує заборгованість по сплаті аліментів. З вересня 2016 року [PERSON] жодним чином з сином не спілкувався. В березні 2018 року [PERSON] намагався поспілкуватися з сином у школі, але син відмовився від спілкування з батьком. Крім того, з 19.04.2018 року (дати винесенні рішення органом опіки та піклування) [PERSON] жодного разу не відвідував сина і навіть не привітав його з днем народження. Просить суд визначити спосіб участі [PERSON], [INFO] у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] р.н., встановивши наступний графік їх побачень: кожної середи з 18.00 до 20.00 в присутності [PERSON], [INFO] р.н. за їх місцем проживання та реєстрації (69096 [ADDRESS]). Представник третьої особи поклався на розсуд суду з урахуванням думки органу опіки та піклування. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що відповідача по справі вона знає ще зі школи. З позивачем вона познайомилася з моменту його шлюбу з відповідачем. Після розірвання шлюбу, між сторонами, позивач з дитиною не бачився. Вислухавши пояснення представників сторін, спеціаліста відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов пред'явлений обгрунтовано і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи сторони по справі перебувають у шлюбі та мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Вказані обставини були визнані всіма учасниками судового процесу в заявах по суті справи та не підлягали доказуванню згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Преамбулою, ст.ст. 5, 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держава поважає відповідальність, права і обов'язки батьків належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення прав дитини і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються, держава поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 1 ст.150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім'ї, родини. Згідно ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини (ст. 157 СК України). За частинами першою та другою ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї. Таким чином, законодавство України закріпило право одного з батьків, хто проживає окремо від дитини, на спілкування з нею та право брати участь у її вихованні. Законодавством також встановлений обов'язок батьків або інших осіб, з якими проживає дитина не чинити перешкоди у здійсненні батьком прав щодо виховання сина та правовий механізм захисту цього права у випадку його порушення у судовому порядку. Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.2 ст.15 цього ж Закону, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку про встановлення порядку участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні з малолітнім сином [PERSON], [INFO] р.н., зробленого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району № 05/01-27/0393 від 15.05.20418р. вбачається за доцільне встановити порядок участі у спілкуванні та вихованні [PERSON] з малолітнім сином [PERSON], [INFO] р.н., враховуючи бажання дитини, режим його дня, стан здоров'я: -щосереди з 18.00 до 20.00, за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS], протягом 6 місяців для налагодження стосунків з сином. У подальшому: -кожну першу та третю суботу місяця з 11.00 до 14.00, за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS], з можливістю вільного пересування по місту, без присутності матері, при умові, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; -один раз на рік з 15 червня по 30 червня спільний відпочинок з сином в межах Запорізької області. Судом на підставі вищенаведених письмових доказів та пояснень представників сторін встановлено, що позивач має бажання та належні житлово-побутові умови для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а дитина в свою чергу потребує спілкування із батьком. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов батька дитини [PERSON] від 22.03.2018 року вбачається, що позивач має належні житлово-побутові умови для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково та приходить до висновку, що найбільш оптимальним, і таким, що буде відповідатиме інтересам батьків і дитини, це надання позивачу можливості безперешкодних зустрічей з дитиною щосереди з 18.00 до 20.00, за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS], протягом 6 місяців для налагодження стосунків з сином. У подальшому: кожну першу та третю суботу місяця з 11.00 до 14.00, за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS], з можливістю вільного пересування по місту, без присутності матері, при умові, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; один раз на рік з 15 червня по 30 червня спільний відпочинок з сином в межах Запорізької області. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача (матері дитини) про неможливість спільного відпочинку батька та дитини. На думку суду, спільний відпочинок батька та сина протягом двох тижнів на рік позитивно вплине на виховання дитини, дозволить зміцнити сімейні відносини батька та сина, надасть батьку можливість зміцнити довіру сина до себе. Відповідачем не було надано доказів такого стану здоров'я дитини, внаслідок якого дитина потребувала би постійного догляду з боку матері або постійного медичного догляду. На думку суду, в разі виникнення необхідності надання дитині медичної допомоги батько, так само як і мати, буде здатний подбати про дитину та доставити дитину до медичного закладу, в тому числі під час спільного відпочинку. На підставі вищевикладеного, враховуючи висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору, виходячи з відсутності доказів негативного впливу батька на дитину, рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, інтересів дитини, її віку, наявності належних умов для спілкування батька з дитиною, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON], про визначення способу участі батька у вихованні дитини задовольнити частково.

Outcome: partial