Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що він (позивач) є власником будинку по [ADDRESS] , та за вказаною адресою зареєстроване місце проживання відповідача, при цьому він (позивач) самостійно оплачує всі спожиті комунальні послуги з утримання будинку. Вказав, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням знятися з реєстрації в будинку, на що отримував відмову. Зазначив, що реєстрація відповідача в належному йому на праві приватної власності будинку створює йому як власнику будинку перешкоди в розпорядженні майном. З огляду на те, що наданий час з відповідачем він (позивач) не підтримує жодних стосунків та не перебуває з відповідачем у шлюбі, відповідач не є членом його сім`ї та не має ніякого відношення до ведення ним домашнього господарства, підтримання будинку у придатному для проживання стані, до оплати всіх комунальних послуг, вважав за необхідне визнати [PERSON] такою, що втралила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом в судове засідання учасників справи. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, зареєстрований судом 05 лютого 2021 року за вх.№2927, за яким відповідач позов не визнала, просила відмовити позивачу в його адоволенні, зазначивши на обгрунтування заперечень, що за час спільного проживання з позивачем було набуте майно, а саме: позивач прийняв спадщину, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , який належав спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , та нею (відповідачем), починаючи з 2003 року було вкладено в будинок всі свої заощадження та заробітки. Вказала, що спільне життя з позивачем не склалося, шлюб між ними було розірвано за рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 грудня 2018 року, однак вона після розірвання шлюбу продовжує проживати в зазначеному будинку, незважаючи на постійні знущання та образи зі сторони позивача, так як іншого житла вона не має. Зазначила, що з позивачем не досягла спільної мови про порядок її проживання в будинку. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, зареєстровану судом 05 березня 2021 року за вх.№5793, за змістом якої зазначені відповідачем у відзиві на позов відомості не відповідають дійсності, а наведені факти є навмисно викривленими відповідачем з метою введення суду в оману шляхом тиску надуманими доказами. Також зазначив, що він (позивач) та відповідач є колишнім подружжям, шлюб між якими було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21.12.2018 року по справі №405/6544/18, при цьому, відповідач вселилася в його (позивача) житло позивача внаслідок укладення з ним шлюбу, а тому на цій підставі набула особистий сервітут - право користування його житлом, однак розірвання між ними шлюбу є підставою для припинення такого сервітуту, який виник у зв`язку з реєстрацією шлюбу, тим самим, після розлучення відповідач втратила право проживати в його (позивача) житлі, на підставі чого вона (відповідач) підлягає виселенню у зв`язку з припиненням сервітуту. Враховуючи, що на даний час він (позивач) не підтримує жодних стосунків та не перебуває у шлюбі з відповідачем, остання не є членом його сім`ї та не має ніякого відношення до ведення ним домашнього господарства, підтримання будинку у придатному для проживання стані, до оплати всіх комунальних та наданих послуг, вважав за необхідне визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та в його інтересах представник - адвокат Швець Р.Ю. (діє на підставі ордера серії КВ №813495 від 27.05.2021 року)в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити позивачу в його задоволенні, підтримавши при цьому доводи, викладені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та в його інтересах представника - адвоката Швеця Р.Ю., заперечення щодо позову відповідача [PERSON] , оцінивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 листопада 2017 року, посвідчених державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1 СибірцевоюО.В., зареєстрованих в реєстрі за №№4-633, 4-634 відповідно, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , а також земельна ділянка, кадастровим номером 3510100000:42:360:0046, площею 0, 0302 гектарів, в межах згідно з планом, розташована у [ADDRESS] . Судом також встановлено, що сторони з 14 червня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 грудня 2018 року та після розірвання шлюбу відповідачу було відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (справа №405/6544/18). Згідно з довідкою квартального комітету №14 Подільського району м.Кропивницького №10 від 14.01.2021 року, виданою на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] разом з ним проживають та зареєстровані: син [PERSON] , 2004 року народження; [PERSON] , 1998 року народження; [PERSON] , 2017 року народження та колишня дружина [PERSON] , 1979 року народження. Крім того, згідно з довідкою №001621/1 про реєстрацію місця проживання особи від 29 січня 2021 року, зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , з 29.11.2017 року і по теперішній час зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З огляду на зазначене, суд зауважує, що відповідач [PERSON] вселилася у спірний будинок [ADDRESS] зі згоди його власника - позивача по справі [PERSON] та проживала в ньому як член його (позивача) сім`ї, - дружина, крім того, після розірвання шлюбу з позивачем, - відповідач залишилася проживати в зазначеному будинку, разом з нею проживає їх спільний з позивачем неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , іншого житла для проживання відповідач не має, що не спростовано позивачем. В свою чергу, позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як на підстави позовних вимог зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] , правовою підставою для проживання [PERSON] у спірному будинку були шлюбні відносини з ним (позивачем), з припиненням яких припинилася й підстава для проживання відповідача у належному йому (позивачу) будинку, крім того, після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] він не підтримує з останньою жодних стосунків, вона не є членом його сім`ї, не має ніякого відношення до ведення ним домашнього господарства, підтримання будинку у придатному для проживання стані та до оплати всіх комунальних послуг, однак проживання останньої за вказаною вище адресою порушує його (позивача) права власника будинку, так як не надає йому можливості в повній мірі розпоряджатися належним йому майном, відтак сервітут у вигляді права відповідача [PERSON] користуватися будинком [ADDRESS] , - припинився. З огляду на зазначене, суд зазначає, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - позивачу [PERSON] житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - відповідач [PERSON] вселилася до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує проживати в будинку та користуватися ним і після розірвання шлюбу з позивачем та припинення сімейних відносин. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. The United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення ( рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. І навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Отже, в даній справі необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 провадження №14-64цс20). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке позбавлення особи права користування житлом або виселення допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону, тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто чоловік і дружина вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин, тому і їх права, у тому числі, і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, на що звернуто увагу в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 провадження №14-64цс20). Таким чином, у даній справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, та захистом права відповідача як колишнього члена його (позивача) сім`ї на користування будинком, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати їх спільний з позивачем неповнолітній син. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). З огляду на викладене вище, при розгляді судом зазначеного спору, враховано вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, належним позивачу на праві власності на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та при цьому суд вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] , за яким постійно проживає, та крім спірного житлового будинку іншого житла відповідач не має, що не спростовано під час судового розгляду позивачем. Крім того, суд зауважує, що позивачем не доведено шляхом подання суду належних доказів факт оплати ним всіх спожитих послуг з утримання будинку та прибудинкової території, самостійного утримання майна, а так само наявність зі сторони відповідача перешкод йому (позивачу) у володінні, користуванні та розпорядженні належним на праві власності житловим будинком. Відповідно до вимог ст.ст.16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, підстав позову та наданих учасниками справи доказів, що відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що в даній справі інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, не перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, на підставі чого в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , - слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються - у разі відмови в позові, - на позивача, на підставі чого понесені позивачем судові витрати у справі, які складаються з судового збору, - залишити по фактично понесеним останнім.

Outcome: dismissed