Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним заповіт від імені [PERSON], посвідчений Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 10.09.1997 року за реєстровим № 4-2062, вчинений на користь [PERSON]. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON]. Батько мав психічне захворювання з дитинства, яке впливало на його здатність усвідомлювати значення його дій та керувати ними. Після його смерті позивач вчасно подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом, однак, виявилося, що 10.09.1997 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт, зареєстрований за № 4-2062, складений [PERSON] на користь [PERSON], яким [PERSON] заповів належну йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] [PERSON]. Представник відповідача до початку розгляду справи по суті надала письмові заперечення і пояснила, що до складання заповіту, а саме - 12.06.2003 року [PERSON] уклав договір дарування квартири, за яким подарував належу йому частину квартири [ADDRESS] [PERSON]. Вказаний договір дарування посвідчений 16-ою Київською державною нотаріальною конторою12.06.2003 року, зареєстрований в реєстрі за №4-1148 . Позивач, з урахуванням наданих відповідачем заперечень подав до суду письмову заяву про зміну предмету позову, в якій просив визнати недійсним як заповіт, так і договір дарування з викладених ним у позовній заяві підстав - не здатність його батька в момент укладання договору дарування і складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснивши, що квартира [ADDRESS] належала їй та її чоловіку на праві спільної власності в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.08.1996 року, виданого Харківською районною державною адміністрацією. 10.09.1997 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було посвідчено два заповіти, відповідно до яких кожен з подружжя на випадок своєї смерті заповів іншому свою частину квартири [ADDRESS]. Через шість років [PERSON] вирішив подарувати їй свою частку квартири, що і було ним зроблено 12.06.2003 року . Відповідачка пояснила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] з 23.06.1972 року до дня смерті останнього, опікувалася ним і утримувала його. Згідно довідки лікарняно-трудової експертної комісії [PERSON] був інвалідом другої групи з дитинства, з серпня 1988 року інвалідність була встановлена йому безстроково. Не дивлячись на це, її чоловік був працездатним, постійно працював, що підтверджується наданими суду доказами, усвідомлював значення усіх своїх дій, а наявність легкого розстройства не впливало на його здатність приймати рішення та розуміти їх наслідки. З вищевикладених підстав, вважає позов [PERSON] необґрунтованим, просить відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи - Головного управління юстиції у м. Києві в судові засідання не з»явився, проте, направив до суду лист, в якому просив справу розглянути у його відсутність. З метою визначення психічного стану померлого [INFO] [PERSON] під час вчинення ним договору дарування частки квартири і складання заповіту, за клопотанням позивача ухвалою суду від 03.07.2014 р., відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України, у справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Після надходження з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи висновку судово-психіатричної експертизи №847 від 08.10.2014р. у судовому засіданні були допитані експерт, вислухані пояснення спеціаліста, залученого до участі в справі. Крім того, відповідач надав суду медичну картку амбулаторного хворого [PERSON] за місцем проживання, яка не була предметом дослідження експертів, і з урахуванням пояснень вказаних осіб заявив клопотання про призначення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи. Ухвалою суду від 16.03.2015р. у справі була призначена повторна судово-психіатрична (посмертна експертиза), проведення якої доручено експертам Одеського обласного медичного центру психічного здоров»я. Також ухвалою суду від 19.08.2015р. призначена додаткова судово-психіатрична (посмертна експертиза) для надання експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи висновку з урахуванням даних амбулаторної картки хворого [PERSON] за місцем його проживання. Після отримання висновків експертиз, встановлено, що експерти дійшли до різних висновків щодо здатності [PERSON] на момент вчинення ним договору дарування частки квартири і складання заповіту. Судом на виконання вимог статті 10 ЦПК України з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи у судовому засіданні було роз'яснено сторонам їх право заявити клопотання про призначення у справі ще однієї повторної судової психіатричної експертизи, оскільки між наявними у справі висновками експертів є суттєві протиріччя із можливістю доручити проведення експертизи провідній в Україні установі - Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, однак, сторони такого клопотання у судовому засідання не заявили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. [INFO] у віці 72 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 04.02.2014 року. Відповідно до ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений законом строк звернулися позивач, який є сином померлого, і відповідач, яка є його дружиною, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації від 31.08.1996 року [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної часткової власності гр. [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] - у рівних частках. Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.1997 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою посвідчено два заповіти, відповідно до яких подружжя [PERSON] заповідало один одному свої частини спірної квартири на випадок смерті. Згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 12.06.2003 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, кили фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 , частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В матеріалах справи міститься лист Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у м. Києві Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 629 від 09 квітня 2014 року, згідно якого [PERSON], 1941 року народження, який мешкав за адресою: [ADDRESS], перебував під наглядом психіатра з 1974 року по 2013 рік. В 1987 році був визнаний інвалідом ІІ групи з дитинства безстроково. В 1996-1997 роках за медичною допомогою звертався один раз - 19 листопада 1996 року зі скаргами на роздратованість, головні болі, в зв'язку з чим йому призначалося лікування. Також, матеріали цивільної справи містять медичні документи, які велися протягом життя спадкодавця (амбулаторні картки, висновки МСЕК), копія трудової книжки, в якій наявні записи про місця роботи [PERSON], копії особистих документів та посвідчень. Відповідно до висновків експертизи Київського міського центру судово-психіатричної від 08.10.2014 року № 847, та додаткової експертизи від 07.10.2015р. № 872, - [PERSON] на момент складання заповіту 10.09.1997 року страждав стійким хронічним психічним розладом: «Органічне ураження головного мозку нейроінфекційного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням»(МКХ-10:F02.8). [PERSON] на період складання договору дарування від 12.06.2003 року страждав стійким хронічним психічним розладом: «Органічне ураження головного мозку нейроінфекційного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням»(МКХ-10:F02.8). [PERSON] за своїм психічним станом на момент складання заповіту 10.09.1997 р. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. [PERSON] за своїм психічним станом на момент складання заповіту 12.06.2003 р. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до висновку експертів Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» за результатами повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи від 09.06.2015 року, - [PERSON] на момент складання заповіту від 10.09.1997 року страждав психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими порушеннями (F70.0 по МКБ-10). [PERSON] на момент складання договору дарування від 12.06.2003 року страждав психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими порушеннями (F70.0 по МКБ-10). [PERSON] в силу свого психічного стану на момент складання заповіту від 10.09.1997 року міг розуміти значення своїх дій та міг керувати ними. [PERSON] в силу свого психічного стану на момент складання договору дарування від 12.06.2003 року міг розуміти значення своїх дій та міг керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи зазначені висновки експертів у сукупності з наданими суду поясненнями сторін, письмовими доказами про місця роботи [PERSON], його характеристиками, даними його трудової книжки, медичною документацією, суд надає перевагу висновку експертів Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» за результатами повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи від 09.06.2015 року і не приймає до уваги, як належний і допустимий доказ, висновок експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 08.10.2014 року № 847 від 07.10.2015р. № 872, оскільки відповіді на поставлені перед експертами питання в цьому висновку не є науково обґрунтованими, допущені неповнота та певна вибірковість у дослідженні об'єктів експертизи, які не усунені при проведенні додаткової експертизи. Суд приймає до уваги те, що встановлений експертами діагноз не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-того перегляду, а експертне рішення про нездатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на моменти часу, що цікавлять суд, не випливає зі змісту дослідницької частини висновку, про що в судовому засіданні зазначив і позивач, крім того, у висновку так і не розкриті доводи і мотиви, з яких екскрети дійшли до висновку про те, що наявний у [PERSON] інтелектуальний дефект був виражений настільки глибоко, щоб позбавляти його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з вищенаведених підстав. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України судові витрати позивачеві не відшкодовуються, а від відповідача письмових заяв про їх відшкодування та доказів на підтвердження таких витрат не надходило. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed