Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі виконавча дирекція Фонду) про скасування наказу виконавчої дирекції Фонду від 25 лютого 2014 року за №101-к та поновлення його на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності(далі виконавча дирекція Тернопільського обласного відділення Фонду) . В обґрунтування вимог вказує, що з травня 2009 року працював на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду .Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за №101-к від 25.02.2014 року його було звільнено з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 лютого 2014 року з підстав, передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України та виплачено грошову компенсацію за невикористанні 25 календарних днів щорічної відпуски . Підставою його звільнення з посади директора стала постанова правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року за №Пр.04-20. Посилаючись на те, що його звільнення з роботи є незаконним, просив скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду. У подальшому, за клопотання позивача до участі у справі було залучено співвідповідача Тернопільське обласне відділення Фонду . Крім того, позивач доповнив позовні вимоги та просив стягнути з Тернопільського обласного відділення Фонду в особі виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 25 лютого 2014 року. До початку судового розгляду справи по суті Тернопільське обласне відділення Фонду подало зустрічний позов про стягнення з позивача грошової компенсації за невикористанні 25 календарних днів щорічної відпустки за період з 25 травня 2013 року по 25 лютого 2014 року у розмірі 6 736,00 грн., які були виплачені при звільненні. В обґрунтування позову вказують, що на підставі наказу виконавчої дирекції Фонду за №101-к від 25 лютого 2014 року «Про звільнення [PERSON]« виконавча дирекція Тернопільського обласного відділення Фонду провела з [PERSON] повний розрахунок, у тому числі, виплатила грошову компенсацію за невикористанні дні відпустки у розмірі 6 736,00 грн. Посилаючись на те, що вказаний наказ скасований виконавчою дирекцією Фонду від 24.03.2014 року, просять стягнути з позивача дані кошти як такі, що одержані ним безпідставно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на мотиви, викладені в заяві. Зустрічний позов не визнав та просив відмовити за безпідставністю. Представник відповідачів Збриський В.М. первісний позов не визнав та суду пояснив, що при звільненні [PERSON] з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділенні Фонду було дотримано норм чинного законодавства та підставою його звільнення була постанова правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року за №Пр.04-20, яка позивачем не оскаржена. Крім того, на даний час оскаржуваний наказ «Про звільнення [PERSON]» скасований виконавчою дирекцією Фонду від 24.03.2014 року. Посилаючись на наведене, у задоволенні позову просив відмовити. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити, виходячи із доводів викладених у ньому Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду. 29 липня 2013 року директор виконавчої дирекції Фонду О.В. Погодін звернувся до голови правління Тернопільського обласного відділення Фонду із листом за № 07-35-2049 про ініціювання скликання позачергового засідання правління Тернопільського обласного відділення Фонду для розгляду листа Тернопільської обласної державної адміністрації від 04 липня 2013 року за № 01-3734/13-10 щодо звільнення [PERSON] із займаної посади та прийняття рішення. З Постанови Правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року за № ПР.04-20 встановлено, що правління Тернопільського обласного відділення Фонду розглянуло лист директора виконавчої дирекції Фонду Погодіна О.В. за №07-35-2050 від 29 липня 2013 року щодо діяльності [PERSON] та вирішило рекомендувати директорові виконавчої дирекції Фонду розглянути питання про подальше перебування на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду [PERSON], як такого, що не забезпечує належним чином виконання покладених на нього обов'язків. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2014 року за №101-к «Про звільнення [PERSON]», [PERSON] звільнено з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 лютого 2014 року, з підстав передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначено, що підставою для звільнення є постанова правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року за №Пр.04-20. З довідки виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду від 22.04.2014 року за № 01-21-551/03 встановлено, що із [PERSON] при звільненні проведено повний розрахунок, у тому числі, виплачено грошову компенсацію за невикористанні 25 календарних днів відпустки у розмірі 6 736 грн, що визнається сторонами спору. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 24 березня 2014 року за №161-к. відмінено наказ від 25.02.201 року за №101-к «Про звільнення [PERSON]». Наказом виконавчої дирекції Фонду за №162-к від 25.03.2014 року, [PERSON] відсторонено від роботи директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 березня 2014 року до розгляду правлінням Тернопільського обласного відділення Фонду питання щодо подальшого перебування його на посаді директора. Судом встановлено та визнається сторонами спору, що фактично поновлення [PERSON] на посаді директора, внаслідок відміни роботодавцем наказу про звільнення, не відбулось. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст.5-1 КЗпП України та ст. 43 Конституції України, держава гарантує працівнику правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.1991 року »Про практику розгляду судами трудових спорів», суд може визнати правильним припинення трудового договору за п. 2 ст. 40 КЗПП, в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я(стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи , організації у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Одним із способів виявлення невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі є проведення атестації. Висновки атестаційної комісії підлягають оцінці у сукупності із іншими доказами по справі. Аналізуючи вищенаведенні вимоги Закону, суд приходить до висновку, що для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП основним є виявлена, тобто невідома на час прийняття працівника на роботу, невідповідність займаній посаді чи виконуваній роботі. Ні неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків, ні порушення трудової дисципліни не можуть бути підставою для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП. За певних умов такий працівник може бути звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» керівників виконавчих дирекцій відділень Фонду призначає та звільняє директор виконавчої дирекції Фонду за погодженням з правлінням відділення Фонду. Аналогічні положення закріпленні у п. 4.4 розділу 4 Положення про виконавчі дирекції відділень Фонду, затредженного постановою Правління Фонду від 08.10.2013 року за №45 та в п. 5. 6 Положення про відділення Фонду, затвердженого постановою Правління Фонду за №13 від 26 червня 2001 року Згідно з вимогами п.п. 8.9 Порядку призначення та звільнення директорів, заступників директорів виконавчих дирекцій відділень Фонду, затвердженного наказом за №329 від 30.06.2011 року, у разі виникнення питань, пов'язаних із звільненням з посади директора або заступника директора виконавчої дирекції відділення Фонду, надсилається відповідне подання правління або директора виконавчої дирекції відділення Фонду на ім'я директора виконавчої дирекції Фонду. До подання додаються заява, в разі звільнення за власним бажанням, або пояснення та інші документи, якщо питання про звільнення вноситься з інших причин. На підставі поданих документів директор виконавчої дирекції Фонду приймає відповідне рішення. Судом встановлено та визнається сторонами спору, що підставою для звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП була постанова правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року за №Пр.04-20, якою вирішено рекомендувати директорові виконавчої дирекції Фонду розглянути питання про подальше перебування на посаді директора [PERSON], як такого, що не забезпечує належним чином виконання покладених на нього обов'язків. Із змісту постанови правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року вбачається, що у ній відсутні будь-які доводи чи обгрунтування виявленої невідповідності [PERSON] займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Встановлено, що атестація, результати якої б підтверджували факт невідповідності [PERSON] займаній посаді чи виконуваній роботі, не проводилась та пояснення від [PERSON] не відбирались. Судом не здобуто, а відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що позивач внаслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров'я не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на протокол засідання колегії обласної державної адміністрації від 28 травня 2013 року, де голова Тернопільської ОДА Хоптян В.А. визнав роботу директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду [PERSON] незадовільною та лист голови Тернопільської обласної державної адмінстрації від 04 липня 2013 року за № 01-3734/13-10 із пропозицією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звільнити [PERSON] із займаної посади, як на підстави прийняття постанови правління Тернопільського обласного відділення Фонду від 27 серпня 2013 року та звільнення позивача за п. 2 ст. 40 КЗпП, оскільки ні колегія ОДА, ні голова Тернопільської ОДА не вправі ініціювати питання про звільнення керівника виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду чи вирішувати питання про відповідність [PERSON] займаній посаді чи виконуваній роботі. Безпідставними є також посилання відповідача на положення п. 4 ч. 3 Указу Президента України « Про заходи щодо забезпечення здійснення місцевими державними адміністраціями виконавчої влади на відповідній території» за №307/13 від 24.05.2013 (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), оскільки положення даного Указу не поширюються на органи Фонду соціального страхування, які не є територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підприємства, установа та організаціями, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. Так, в силу вимог ч. 3 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» Фонд є некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам Фондом, стабільної діяльності Фонду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 даного Закону, управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців. Управління Фондом здійснюють правління та виконавча дирекція Фонду. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що законної підстави для прийняття оскаржуваного наказу виконавчої дирекції Фонду за №101-к від 25 лютого 2014 року «Про звільнення [PERSON]» з підстав передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП, не було. Тому, вважає, що наказ за №101-к від 25 лютого 2014 року «Про звільнення [PERSON]» є незаконним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, враховуючи, що позивача [PERSON] було незаконно звільнено з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та поновити [PERSON] на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду. При цьому, суд не приймає до уваги наказ виконавчої дирекції Фонду від 24 березня 2014 року за №161-к, яким відмінено наказ від 25.02.2013 року за №101-к «Про звільнення [PERSON]» та доводи представника відповідачів про те, що внаслідок відміни роботодавцем наказу про звільнення підстав для поновлення позивача на роботі не має, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підвтердження факт поновлення [PERSON] на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення фонду. Крім того, наказом виконавчої дирекції Фонду за №162-к від 25.03.2014 року, [PERSON] відсторонений від роботи директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 березня 2014 року до розгляду правлінням Тернопільського обласного відділення Фонду питання щодо подальшого перебування його на цій посаді. Обставин про відсторонення позивача від роботи, у суді не заперечував і представник відповідачів. На даний час, питання щодо подальшого перебування [PERSON] на посаді директора виконачої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду, правлінням Тернопільського обласного відділення Фонду не вирішено. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи, що звільнення [PERSON] згідно наказу відбулося з 25 лютого 2014 року, суд вважає, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме, за грудень 2013 року та січень 2014 року . Згідно наявних в матеріалах справи довідок виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду про заробітну плату [PERSON] встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 262 грн.59 коп. (середньомісячна зарплата за останні 2 повні місяці роботи, які передували звільненню-грудень 2013 року- 5093,63 грн.+ січень 2014 року - 2521,35 грн./2 становить 3807,49 /14,5 днів (середня кількість фактично відпрацьованих днів- у грудні 2013 -20 днів + у січні 2014 року-9 д. /2); 262грн.59 коп. (середньоденний заробіток на посаді директора) Х 49 днів (кількість робочих днів , які мають бути оплачені за період з 25 лютого 2014 року по 08 травня 2014 року включно) = 12 866.91 грн. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідачів про те, середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен обчислюватись за період з 25 лютого 2014 року по 24 березня 2014 року, оскільки 24 березня 2014 року відмінено наказ про звільнення [PERSON] та з 25 березня 2014 року по даний час [PERSON] відсторонений від роботи на підставі наказу від 24.03.2014 року. В судового засідання не встановлено факту поновлення позивача на роботі. Крім того, відповідачем не заперечується факт відсторонення позивача від роботи з 25 березня 2014 року по даний час, на підставі наказу виконавчої дирекції Фонду за №162-к від 25.03.2014 року. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до висновку, що діями відповідача було порушено права позивача, які підлягають поновленню шляхом поновлення [PERSON] на посаді директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду та стягнення з Тернопільського обласного відділення Фонду в особі виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 12 866 грн.91 коп. за період з 25 лютого 2014 року по 08 травня 2014 року включно. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. При цьому, ч. 1 ст. 3 вказаного закону визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Законодавством про працю України не передбачено повернення працівником грошової компенсації за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки у разі поновлення його на роботі, як і не передбачено зменшення суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму виплаченої грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Крім того, відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню навіть безпідставно набуті, зокрема, заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї та інші грошові суми, надані фізичній особі, як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, підстав для стягнення з [PERSON] грошової компенсації за невикористанні дні відпустки, виплаченої при звільненні не має, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем не представлено суду будь-яких доказів на спростування доводів позивача, підтвердження правомірності оскаржуваного наказу та звільнення позивача з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду за п. 2 ст. 40 КЗпП та доказів невідповідності [PERSON] займаній посаді чи виконуваній роботі. В силу вимог п.п.1,18 ст. 5 ЗУ « Про судовий збір» позивач та Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звільнені від сплати судового збору. Враховуючи вимоги п. 4 ст. 367 ЦПК України та ч. 3 ст. 235 КЗпП України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання. На підставі наведеного,

Outcome: approved