Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що 13.08.1994 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки не підтримують з вересня 2019 року через несхожість характерів, різні погляди на сімейне життя, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам. В судове засідання позивач не з`явився, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у його відсутність, на позові наполягає (а.с.15). Відповідач, належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.16). Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що з 13.08.1994 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №306 (а.с.4). Від шлюбу подружжя має сина [PERSON] , [INFO] (а.с.6), дитина проживає з відповідачкою. Взаємини між позивачем та відповідачем не склались, з вересня 2019 року вони перестали проживати як подружжя та вести спільне господарство, подальше сумісне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим, примиритися не бажає. Відповідачем викладені обставини не спростовані та визнані. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, за винятком якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно роз`яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд вважає, що позов в частині, визнаній відповідачем, підлягає задоволенню. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, про що подала відповідну заяву, то згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved