Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зняття арешту з майна та припинення дії записів в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, в обґрунтування якої зазначив, що згідно договору куплі-продажу квартири від 13.01.2003 року йому на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При зверненні в березні 2019 року до нотаріуса, для оформлення договору дарування зазначеної квартири, йому стало відома, що на підставі ухвали Селидівського міського суду Донецької області на зазначену квартиру накладено арешт та власником квартири зазначено [PERSON] . Так як зазначена квартира ніколи не перебувала у власності відповідача, вважає, що арешт його квартири є безпідставним та таким, що порушує його майнові права щодо розпорядження власністю. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] та припинити дію запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна внесену 16.09.2005 року за № 2396310. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.05.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.06.2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити та не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 83, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , у продавців [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки № 450 від 06.04.2019 року виданої головою ОСББ «К.Маркса,3», зазначено, що власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , в зазначеній квартирі проживає та зареєстрований [PERSON] . Відповідно до ухвали Селидівського міського суду Донецької області від. 15.09.2003 року, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , який було накладено на підставі заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 2-37-2004 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна. Крім того, суд у судовому засіданні дослідив матеріали цивільної справи № 2-37-2004 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного майна, а саме квартири [ADDRESS] , та встановив, що будь-які документи, щодо права власності [PERSON] на зазначену квартиру, відсутні. Однак в матеріалах зазначеної цивільної справи, знаходяться правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 162205226 від 04.04.2019 р., встановлено, що на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , накладено арешт. Крім того в відомостях Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, зазначено тип обтяження арешт (архівний запис), реєстраційний номер 2396310, зареєстровано 16.09.2005 року 11:43:06 за № 2396310 реєстратором Перша Селидівська державна нотаріальна контора на підставі повідомлення, б/н, 01.12.2003, Селидівський міський суд та зазначено власника [PERSON] . Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Слід також зауважити, що в своїй постанові Верховний суд від 07.02.2018 року в справі № 522/11850/15-ц, звернув увагу на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що арешт квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] наразі є безпідставним та порушує цивільні права позивача, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved