Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року та правильності нарахування і виплати заробітної плати в період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року, який в процесі судового розгляду неодноразово уточняв, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 13.01.2011 року позивач був обраний по кункурсу вченою радою ВТЕІ КНТЕУ на посаду доцента кафедри психології, соціології і права. 14.10.2011 року у позивача закінчився строк дії трудового договору №606 від 01.09.2011 року, укладеного на підставі рішення суду про поновлення на посаді доцента на 0,5 ставки, а відповідно до довідки ВТЕІ КНТЕУ з 15.10.2011 року [PERSON] було призначено навчальне навантаження на 1,0 ставки. Проте, позивач стверджує на наявність факту різної суми виплати заробітної плати за період роботи у 2011 2012 навчальному році згідно довідки ВТЕІ КНТЕУ та згідно норм законодавства (Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ. закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери»). Також, стверджує про не нарахування зарплати за різну кількість робочих днів та днів непрацездатності у жовтні-грудні 2011 року, не оплати працездатності у грудні 2011 року та січні 2012 року, незаконний перерахунок заробітної плати у грудні 2011 року, не оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у листопаді 2011 року, наявність підстав для індексації та компенсації невиплаченої заробітної плати, існування підстав відшкодування середнього заробітку за невиплату зарплати, моральної шкоди та юридичних витрат. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 379\~810,74 грн., з них: заборгованість із невиплаченої заробітної плати 4\~512,33 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати 266\~802,14 грн., індексація 1\~290,02 грн., компенсація 3\~031,10 грн., моральна шкода 100\~000 грн. (а.с.146-149 т.2). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка [PERSON] в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] наказом директора інституту №305К від 01.09.2011 року був поновлений на посаді доцента кафедри психології, соціології та права Вінницького торговельно-економічного інституту КНТЕУ на 0,5 ставки відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.06.2011 року у цивільній справі №2-472/11 на умовах укладання строкового трудового договору №606 від 01.09.2011 року до проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників по 14.10.2011 року (а.с.224 т.1), що стало підставою для укладення між сторонами трудового договору з науково-педагогічним працівником №606 від 01.09.2011 року (а.с.226 т.1). Пізніше [PERSON] особисто була написана заява від 14.10.2011 року, в якій висловлено прохання про призначення його на посаду доцента кафедри психології, соціології та права на ставку за строковим договором з 15.10.2011 року по 14.10.2012 року, що, в свою чергу, стало підставою для укладення строкового трудового договору №760 від 15.10.2011 року і оформлення наказу від 14.10.2011 року №404-к (а.с.129, 130, 131 т.1). Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ Як визначено ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці»). Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених ч.2 ст.97 КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не оспорюється штатний розпис інституту в силу вимог ст.97 КЗпП України погоджений із профспілковим органом та затверджений у Міністерстві освіти та науки України, де визначені посадові оклади працівників, в тому числі і доцента посади, яку обіймав позивач [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи по закінченню строкового трудового договору наказом від 15.10.2012 року №340-к [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.132 т.1) і проведено повний розрахунок у розмірі 3\~242,38 грн. в день звільнення, що підтверджується платіжним дорученням №1442 від 15.10.2012 року (а.с.135 т.1) і списком №251 від 15.10.2012 року на зарахування зарплати працівників ВТЕІ КНТЕУ за жовтень перерахованої на карткові рахунки у філію Вінницьке Центральне відділення Кредитпромбанку згідно платіжного доручення №1442 від 15.10.2012 року (а.с.136 т.1). Згідно довідки Вінницького торговельно-економічного інституту від 27.02.2015 року №01.01-44/197 вбачається, що станом на 27.02.2015 року в облікових даних заборгованості по виплаті заробітної плати перед [PERSON] не рахується. Окрім того, за період з 15.10.2012 року по даний час [PERSON] жодного разу не звертався до інституту із заявою про наявність заборгованості перед ним із виплати заробітної плати (а.с.121 т.1). Вищезазначені обставини також підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює на посаді головного бухгалтера Вінницького торговельно-економічного інституту. Окрім того, свідок пояснила, що згідно акту ревізії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 16.07.2012 року №03-13-15 будь-яких порушень, в тому числі щодо нарахування та виплати праці позивачу, не було виявлено. В той час, як питання оплати непрацездатності позивача з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року уже було предметом судового розгляду, в результаті якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2016 року (а.с.88-90 т.2), яке рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17.03.2017 року змінено (виключено з мотивувальної частини рішення посилання на сплив позовної давності як на підставу відмови в задоволенні позову) (а.с.131-133 т.2), встановлено, що, оскільки, позивач не здав листок непрацездатності №312538, яким підтверджено, що з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року він був звільнений від роботи через хворобу, за цей період йому було нараховано та виплачено заробітну плату, а при звільненні з роботи йому були виплачені всі належні до сплати суми, про неоплату вказаного лікарняного листа [PERSON] не заявляв. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, при звільненні позивача відповідачем дотримано вимоги ч.1 ст.116 КЗпП України щодо проведення виплат усіх сум, що належать працівнику в день звільнення. Суд звертає увагу, що на протязі усього часу розгляду справи позивач неодноразово доповнював та збільшував позовні вимоги, надаючи відповідні розрахунки невідповідності та різниці у виплатах заробітної плати, проте позивачем не було наведено суду обґрунтованих доводів вірності здійснених нарахувань та проведених виплат і, як результат, не доведено суду у відповідності до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України належними доказами наявності заборгованості із заробітної плати чи інших виплат. Так, позивач не спростував у належний спосіб письмові докази, які свідчать про розмір нарахувань та виплат, а його особисті підрахунки суд не бере до уваги як належним та допустимий доказ, оскільки останні не містять чіткої інформації, що входить у предмет доказування, а позивач не є експертом в галузі цих знань. А тому, у звязку з безпідставністю вимог позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав і для стягнення з відповідача індексації, компенсації та середньої заробітної плати за час затримки її виплати, а відтак відсутні матеріально-правові підстави для задоволення позову в частині стягнення недоплаченої заробітної плати. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, зважаючи на те, що позивачу заробітна плата була виплачена у повному обсязі, його права відповідачем не порушені, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн. задоволенню не підлягають. Що ж стосується посилань представника відповідача на ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, ч.1 ст.233 КЗпП України щодо пропуску позивачем строку позовної давності в три місяці та в три роки як на підставу про відмову в задоволенні позову (а.с.29-31 т.2), то суд вважає за можливе зазначити наступне. Поняття позовної давності визначене в статті 256 ЦК України, а в статті 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується. До того ж, на відміну від частини третьої статті 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавствам питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень глави 19 розділу V ЦК України та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП України, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року. Більше того, згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, положення ч.2 ст.233 КЗпП України знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. А тому, думки та міркування представника відповідача з приводу пропуску строку позовної давності позивачем для звернення до суду з даним позовом як на підставу про відмову в задоволенні позову є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, проте не спростовують висновку суду щодо відмови в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed