Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Прокуратури Волинської області, Прокуратури Рівненської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позов обґрунтовує тим, що постановою слідчого СУ УМВС України в Рівненській області Троцюка А.О. від 31 жовтня 2012 року його притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Цього ж дня, 31 жовтня 2012 року, постановою слідчого [PERSON] йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Крім того, постановою слідчого Троцюка А.О. про накладення арешту на майно від 31 жовтня 2012 року з метою забезпечення можливого в майбутньому цивільного позову накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого [PERSON] . З листопада 2012 року по березень 2013 року кримінальна справа відносно нього перебувала в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області (0308/18536/2012). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2013 року, яка за результатами апеляційного перегляду була залишена без змін, кримінальна справа направлена прокурору Рівненської області для організації проведення подальшого розслідування. Запобіжний захід [PERSON] залишено попередній підписку про невиїзд. У зв`язку із прийняттям у 2012 році нового кримінально-процесуального кодексу відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру кримінальних проваджень за №12013190020000213 від 19 червня 2013 року. Листом від 05 квітня 2019 року СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області повідомив, що у кримінальному провадженні №12013190020000213 05 лютого 2019 року прийняте кінцеве процесуальне рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто кримінальне провадження закрите у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Позивач вказує, що строк перебування його під слідством і судом, строк застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та строк незаконного накладення арешту на його майно склав 75 місяців та 5 днів (з 31 жовтня 2012 року по 05 лютого 2019 року). Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій, рішень органів досудового розслідування та прокуратури він зазнав моральних страждань та втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Зрозумівши, що його притягують до відповідальності за вчинення злочину, якого він не скоював, він переживав емоційний стрес, почуття розгубленості, образи, приниження, тривоги страху за своє майбутнє. Наслідки моральних страждань, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду призвели до появи в нього негативних змін, зокрема, порушення сну, зниження настрою, пригніченості, нервозності, фіксуванні на негативних переживаннях, невпевненості в собі та ін. З 31 жовтня 2012 року він постійно витрачав час та зусилля на доведеності своєї невинуватості, збирав необхідні документи, зустрічався з адвокатами. Враховуючи глибину власних моральних страждань, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 1\~065\~204 грн, що становить три розміри мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом (4\~723,00 грн х 75 міс. + 4\~723 грн : 28 днів х 5 днів) х 3). Крім того, позивач заявляє, що йому була завдана моральна шкода внаслідок: -незаконного притягнення, як обвинуваченого; розмір моральної шкоди позивач оцінює в 150\~000 гривень; -незаконним застосуванням\~запобіжного заходу\~у вигляді\~підписки про\~невиїзд; розмір моральної шкоди позивач оцінює в 150 000 гривень; -незаконним накладенням арешту на майно; розмір моральної шкоди позивач оцінює в 100 000 гривень; З врахуванням вищенаведеного та на підставі ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 150\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням [PERSON] як обвинуваченого 31 жовтня 2012 року у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України; 150\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, що спричинило обмеження конституційних прав права на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України; 100\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним накладенням арешту на майно, що спричинило незаконне обмеження конституційних прав права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; та 1\~065\~204,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої за час перебування під слідством і судом. Ухвалою від 09 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ГУНП у Волинській області Забожчук О.В. Відповідач ГУНП у Волинській області, висловлюючи свою позицію, зазначає про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не подав суду доказів, які б свідчили про зміст заподіяних йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних, фізичних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а також про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і заподіяною йому моральною шкодою. Заявлена сума немайнової шкоди є завищеною та необґрунтованою. На підставі наведеного представник відповідача ГУНП у Волинській області Забожчук О.В. просить в задоволенні позову відмовити. 03 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачів ГУНП в Рівненській області та УМВС України в Рівненській області Тумак О.І. У відзиві значиться, що ГУНП в Рівненській області позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Зокрема, відповідач не погоджується з визначеним позивачем строком його перебування під слідством і судом. Відповідно до КПК України притягнення до кримінальної відповідальності починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Доказів того, що після повернення справи на додаткове розслідування і внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР позивачу було повідомлено про підозру не надано. А тому позивач мав статус обвинуваченого з 31 жовтня 2012 року по 19 червня 2013 року, тобто 230 днів. Крім того, позивач не надав доказів про завдання йому моральної шкоди. З огляду на наведене представник відповідачів ГУНП в Рівненській області та УМВС України в Рівненській області Тумак О.І. просить в задоволенні позову відмовити повністю. 07 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Прокуратури Волинської області. У вказаному відзиві прокурор області Безрукий Т.Р., аналізуючи відповідні норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України, зазначає, що під час розгляду справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону. Якщо ж позивач заявляє вимоги про стягнення моральної шкоди у вищому розмірі, то він повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами, підтвердженими належними доказами. Щодо визначення строку перебування позивача під слідством і судом прокурор вказує, що впродовж досудового розслідування кримінального провадження останнє неодноразово закривалось, в зв`язку з чим досудове розслідування не здійснювалось. Зокрема, з 21 серпня 2014 року до 19 вересня 2014 року (28 днів), з 20 січня 2015 року до 23 лютого 2015 року (1 місяць 3 дні), з 22 травня 2015 року до 12 червня 2015 року (20 днів), з 03 січня 2017 року до 20 листопада 2018 року (22 місяці 17 днів). З врахуванням наведеного, в разі встановлення судом доказів завдання [PERSON] моральної шкоди з Державного бюджету підлягають відшкодуванню грошові кошти за 50 місяців і 3 дні перебування під слідством і судом. Прокурор просить в задоволенні позову відмовити. У своєму відзиві на позовну заяву Прокуратура Рівненської області в особі виконувача обов`язків прокурора області Р. Павленка зазначає про невизнання позову. Прокуратура Рівненської області також вказує на неправильне визначення позивачем строку перебування під слідством і судом прокурор, адже кримінальне провадження відносно нього неодноразово закривалось, та вважає, що в разі встановлення судом доказів завдання [PERSON] моральної шкоди з Державного бюджету підлягають відшкодуванню грошові кошти за 50 місяців і 3 дні перебування під слідством і судом. Просить в задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг його страждань. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. На вищеописані відзиви на позовну заяву представник позивача адвокат Коренга В.А. подав відповідь на відзив. Спростовуючи доводи відповідачів, представник позивача, зокрема, зазначає, що, кримінальне переслідування [PERSON] почалося з моменту винесення постанови про притягнення його як обвинуваченого, обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (31 жовтня 2012 року) і закінчується остаточною постановою прокурора про закриття кримінального провадження (05 лютого 2019 року). Разом з тим, жодна з постанов про закриття кримінального провадження, як і постанови (ухвали) про скасування цих постанов про закриття не направлялись [PERSON] , що виключає можливість його обізнаності про періоди відсутності кримінального переслідування. Збільшуючи позовні\~вимоги,\~представник позивача\~заявляє до\~стягнення 1\~127\~678,55\~грн у\~відшкодування [PERSON] \~моральної шкоди,\~завданої за\~час перебування\~під слідством\~і судом,\~виходячи з\~розрахунку трикратного\~розміру мінімальної\~заробітної плати,\~яка з\~01\~вересня 2020\~року становить\~5\~000\~гривень.\~Таким чином\~представник позивача\~збільшує суму\~моральної шкоди,\~завданої [PERSON] \~за час\~перебування під\~слідством і\~судом,\~з 1\~065\~204\~гривень на\~1\~127\~678,55\~гривень. Решту позовних вимог представник позивача залишає незмінними. Представник позивача [PERSON] адвокат Коренга В.А. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві, однак просить врахувати, що станом на 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6\~000 гривень, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів Прокуратури Волинської області, Прокуратури Рівненської області Бородчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечувала з підстав, які зазначені нею у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Представники відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, УМВС України у Волинській області, ГУНП у Волинській області, УМВС України у Рівненській області, ГУНП в Рівненській області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованої кореспонденції. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що постановою слідчого СУ УМВС України в Рівненській області Троцюка А.О. від 31 жовтня 2012 року [PERSON] притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (а.с. 11-12). Постановою слідчого СУ УМВС України в Рівненській області Троцюка А.О. від 31 жовтня 2012 року [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 13-14). Крім того, постановою слідчого СУ УМВС України в Рівненській області Троцюка А.О. від 31 жовтня 2012 року на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого [PERSON] накладено арешт (а.с.15-16). 05 листопада 2012 року обвинувальний висновок відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 191 КК України скеровано до Луцького міськрайонного суду Волинської області для розгляду по суті (а.с. 17-26). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2013 року кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 191 КК України направлено прокурору Рівненської області для організації проведення подальшого розслідування. Запобіжний захід [PERSON] залишено попередній підписку про невиїзд. (а.с. 30-31). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 травня 2013 року постанову Луцького міськрайонного суду від 27 березня 2013 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с. 32). Слідчим управлінням УМВС України в Рівненській області 19 червня 2013 року за №12013190020000213 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. В подальшому, 17 квітня 2014 року, з Прокуратури Рівненської області в порядку ст. 218 КПК України, до Прокуратури міста Луцька надійшли матеріали названого кримінального провадження, які були скеровані до СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області для проведення досудового розслідування. 21 серпня 2014 року слідчим СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області Щербяком Н.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013190020000213 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Однак 19 вересня 2014 року прокурором прокуратури м. Луцька вказану постанову скасовано як незаконну. Слідчим СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області Свиридюк Ю.Д. 20 січня 2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013190020000213 в зв`язку з відсутністю в діях службових осіб КСГ «Волинська каса взаємодопомоги» складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 23 лютого 2015 року вищевказана постанова про закриття кримінального провадження була скасована постановою Першого заступника прокурора міста Луцька. Слідчим СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області Бубало І.В. 22 травня 2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013190020000213 на підставі п. 2ч. 1 ст. 284 КПК України, яка була скасована ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2015 року. Слідчим СВ\~Луцького ВП\~ГУНП у\~Волинській області\~Андрієвичем Є.А.\~03\~січня 2017\~року винесено\~постанову про\~закриття кримінального\~провадження №12013190020000213 на підставі п. 2ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області постанову слідчого від 03 січня 2017 року про закриття кримінального провадження скасовано. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013190020000213 старшим слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Андрієвичем Є.А. 05 лютого 2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. Вищевстановлені обставини справи представниками сторін визнаються та не заперечуються. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі, й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Щодо визначення строку перебування позивача під слідством і судом суд зазначає таке. [PERSON] перебував під слідством і судом у період, починаючи з 31 жовтня 2012 року (з моменту винесення постанови про притягнення його як обвинуваченого, обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд) до 05 лютого 2019 року (дата остаточної постанови про закриття кримінального провадження, що становить повних 75 місяців та 5 днів. Разом з тим, дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження №12013190020000213 по обвинуваченню [PERSON] підтверджується, що впродовж досудового розслідування кримінальне провадження неодноразово закривалось, в зв`язку з чим досудове розслідування не здійснювалось. Зокрема, з 21 серпня 2014 року до 19 вересня 2014 року (28 днів), з 20 січня 2015 року до 23 лютого 2015 року (1 місяць 3 дні), з 22 травня 2015 року до 12 червня 2015 року (20 днів), з 03 січня 2017 року до 20 листопада 2018 року (22 місяці 17 днів). Наведене дає підстави для висновку, що формально строк перебування [PERSON] під слідством і судом становить 50 місяців і 3 дні. Однак, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що лише остаточне (не скасоване) рішення про закриття кримінального провадження припиняє кримінальне переслідування особи. Реалізація ж передбачених законом повноважень прокурора чи слідчого судді щодо скасування незаконної та необґрунтованої постанови про закриття кримінального провадження в період з моменту винесення цієї постанови і до її скасування продовжує існування негативних наслідків для особи щодо її кримінального переслідування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2020 року становить 6\~000 гривень. Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 6000 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу за час перебування під слідством і судом, суд враховує характер і обсяг страждань (душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд, виходячи з засад розумності і справедливості вважає, що позивачу [PERSON] належить відшкодувати 451\~000 гривень моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. На думку суду, такий розмір відшкодування є достатнім для задоволення потреб позивача та є співмірним із заподіяною йому шкодою. Розрахунок визначеної судом суми відшкодування позивачу моральної шкоди такий: 6\~000 гривень х 75 місяців + (6000 гривень / 30 днів) х 5 = 451 0000 гривень. Суд відхиляє здійснений стороною позивача розрахунок розміру моральної шкоди, завданої [PERSON] під час перебування під слідством і судом, виходячи з трикратного розміру мінімальної заробітної плати. Суд вважає, що збільшений розмір моральної шкоди (в порівнянні з гарантованим Законом мінімумом) не підтверджений позивачем відповідними обґрунтуваннями та доказами, які б вказували на конкретні негативні факти чи наслідки пережитих ним моральних страждань внаслідок перебування під слідством і судом. Оскільки незаконне перебування позивача під слідством допущено посадовими особами органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, то заподіяна такими діями шкода відшкодовується державою, зокрема, вказане стягнення провадиться за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави. Аналізуючи доводи сторін та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення, як обвинуваченого, незаконного застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та незаконного накладення арешту на майно. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач належним чином не обґрунтував та не довів належними доказами факту заподіяння йому моральної шкоди саме внаслідок такої процесуальної дії, як притягнення його як обвинуваченого в кримінальному провадженні, не довів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправністю діянь відповідачів. Також позивач не підтвердив доказами того, яких саме вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках він зазнав внаслідок вищевказаної процесуальної дії. Крім того, позивачем не надано доказів того, що в нього на момент накладення арешту на майно перебувало у власності будь-яке рухоме, нерухоме майно, грошові вклади у фінансових установах чи інші цінності. За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості встановити порушення прав позивача саме, як власника майна, адже висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Підписка про невиїзд полягає у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого. Матеріали справи не містять доказів, що застосований до позивача запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд якимось чином вплинув на реалізацію ним права на свободу пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України. Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 451 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial