Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що [PERSON] є власником будинку№137 села с.ПавловоСвалявського району. Рішенням Свалявського районного суду по справі № 2-392/10 відповідача виселено з житлового будинку№ 137 в с.Павлово Свалявського району в літню кухню за адресою с.Павлово, 137, Свалявського району. Дане рішення було виконане. На даний час у позивача є інша сімя, в якій у нього є троє малолітніх дітей, які також проживають разом з ним в житловому будинку. Проживання разом з відповідачем в одному дворогосподарстві стало зовсім нестерпним. Відповідач часто зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, наносить матеріальні збитки своїми неправомірними діями. А тому позивач просить виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку та літньої кухні, що знаходиться за адресою : с.Павлово, 137, Свалявського району, Закарпатської обалсті без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач та його сімя провокують її на сварки, вона немає іншого житла для проживання. Просить в задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися нормами житлового кодексу України. Свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 18939493 стверджується, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою с.Павлово, 137, Свалявського району Закарпатської області(а.с.3,4). Відповідно до рішення Свалявського районного суду від 07.10.2017 року, [PERSON] виселено з житлового будинку, № 137, с,Павлово, Свалявського району в літню кухню за адресою с.Павлово, 137 Свалявського району. Дане рішення було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.11.2011 року (а.с.14). Відповідно до повідомленя Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області від 09.09.2010 року № 5523, від 17.02.2012 року № 1261, від 10.05.2012 року № 3399, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП (а.с.5-7). Згідно повідомлення Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області від 03.09.2012 року № 6773 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (а.с.8). Відповідно до повідомлень Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області від 25.08.2015 року № 41/10078, від 18.04.2017 року вих. № 2957/106/26/3-2017 , від 16.06.2017 року вих. № 4548/106/26/3-2017, від 19.06.2017 року вих. № 4620/106/26/3-2017, від 29.07.2017 року вих № 5821/106/26/3-2017 звернення [PERSON] розглянуті і подальший розгляд звернення припинено (а.с.9-13). Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням . Відповідно до ст. 160 ЖК України члени сімї наймача , які проживають разом з ним у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму . Статтею 162 ЖК України передбачено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї,які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до вимог ч.1 ст.116 (ст.157 ) ЖК України виселення членів сімї власника жилого приміщення без надання іншого приміщення допускається, якщо порушення правил співжиття є систематичним, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Постановою Пленуму Верховного Суду України „ Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 року № 2 розяснено, що під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазініх справ, адміністративними комісіями виконкомів ( п.17 постанови ). Тому сам факт, що відповідач зловживає спиртними напоями, що відбуваються конфлікти, без застосування відповідних заходів впливу, попереджень не є підставою для виселення без надання жилого приміщення. Адвокатом позивача не надано належних доказів та в судовому засіданні не доведено, що проживання відповідача в літній кухні за адресою с.Павлово, 137, Свалявського району порушує право власності позивача, оскільки він проживає в окремому будинку. Крім того, в судовому засіданні не здобуто доказів, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, в якому проживає або використовує не за призначенням. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та не доведеність позовних вимог позивача про виселення без надання іншого житла.

Outcome: dismissed