Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Танюшівську сільську раду Новопсковського району Луганської області зняти з реєстрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та внести відповідні зміни до реєстраційних документів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному йому будинку зареєстровані відповідачі, які з 2015 року не проживають за місцем реєстрації, чим перешкоджають йому в користуванні будинком. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 19.03.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 18 квітня 2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не надали. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.04.2003 Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Таким чином, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області за вих №95, № 96 від 04.02.2019 та актів, складених депутатом Танюшівської сільської ради Заруба Л.В., [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідачі не проживають в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , та були відсутні за даною адресою понад шість місяців без поважних причин, то суд приходить до висновку, що вони втратили право користування зазначеним житловим будинком. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що відповідачі заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надали, суд, вважає, що позовні вимоги в частині визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим будинком підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Танюшівську сільську раду Новопсковського району Луганської області зняття відповідачів з реєстрації, з наступних підстав. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно із ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. За вимогами ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи (так само й зняття з реєстрації) здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На теперішній час реєстрація місця проживання здійснюється органами місцевого самоврядування. Задовольняючи позовну вимогу про визнання відповідачів таким, що втратили право користуватися житловим приміщенням, суд не вправі вирішувати питання щодо зняття відповідачів з реєстрації, оскільки реєстрація осіб за певним місцем проживання або зняття з реєстрації не входить до компетенції суду. Зняття осіб з реєстрації проводиться відповідним органом на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за одну позовну вимогу, понесений ним при зверненні до суду, у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial