Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до ПП «Влад» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів, витрачених на придбання форми та грошового відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову зазначив про те, що з 01 липня 2013 року по 11 березня 2015 року він працював у ПП «Влад» охоронцем. Звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за угодою сторін. Вважає звільнення незаконним, оскільки директор ПП «Влад» [PERSON] заставила його написати заяву про звільнення ще у день прийняття на роботу без зазначення дати. Через конфлікт з дирекцією ПП «Влад» позивача було звільнено відповідно до ст.38 КЗпП України, хоча він не планував звільнятись, тобто його звільнили примусово, підклавши заяву про звільнення, яку він написав при прийнятті на роботу. Також, працюючи охоронцем, позивач купив форму за власний рахунок, яка коштує 200 грн., дирекція ПП «Влад» не компенсувала йому потрачені кошти на купівлю форми. Крім цього, працюючи охоронцем, позивач взяв лікарняні, які йому були оплачені не у повному обсязі, а саме недоплатили 90 грн. На день його звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року у сумі 462 грн. Такими діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 3000 грн., оскільки звільнення з роботи принесло фінансові труднощі йому та його сімї. Він був вимушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно позивач гроші у знайомих. За вказаних обставин, [PERSON] просить суд стягнути із ПП «Влад» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року у сумі 462 грн., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, компенсацію за потрачені кошти на купівлю форми в розмірі 200 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., а також судовий збір по справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги заперечила та просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у звязку з безпідставністю позову, оскільки при звільненні позивачу були виплачені всі кошти. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. 01 серпня 2013 року між ПП «Влад» (Роботодавець) в особі директора [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] [PERSON] (Працівник), з іншої сторони, укладено трудовий контракт №4, згідно п.1.1. якого Працівник зобовязується виконувати обовязки охоронника. Місцем виконання роботи за цим контрактом є територія обєкту (п.1.2.). Серед обовязків роботодавця є також обовязок забезпечити працівника форменим одягом (з подальшим викупом за згодою сторін) на час виконання ним своїх посадових обовязків (п.2.3). Згідно п.5.1 контракту, він є строковим трудовим договором та укладений на термін з 01 серпня 2013 року по 11 березня 2015 року з випробувальним терміном 3 місяці і набуває чинності з моменту фактичного заступлення на пост (зміну). Як слідує із записів у платіжній відомості №3 ПП «Влад» на видачу відпускних за листопад 2014 року, [PERSON] отримав 400,00 грн., про що особисто розписався у відомості. 11 березня 2015 року директор ПП «Влад» [PERSON] надіслала [PERSON] листа про необхідність отримати трудову книжку за вих. №6, у якому вона нагадує, що наказом від 11 березня 2015 року №41 з [PERSON] розірвано трудовий договір за невідповідність ліцензійним умовам та за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. [PERSON] необхідно отримати трудову книжку УКР №1306255 та розрахункові, які не були видані йому через відмову прибути на роботу. У випадку неможливості отримати особисто трудову книжку та розрахункові, просить письмової згоди [PERSON] на її пересилку поштою. Згідно розписки [PERSON], датованої 19 березня 2015 року, останній отримав в ПП «Влад» трудову книжку та розрахункові. Як вбачається із платіжної відомості №6 ПП «Влад» за розрахункові, [PERSON] отримав розрахункові в сумі 466,77 грн., про що особисто розписався на відомості. У листі директора ПП «Влад» [PERSON] №11 від 08 вересня 2015 року, наданого на вимогу суду, ПП «Влад» повідомляє, що за [PERSON] за період з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року невиплаченої зарплати не рахується. 19 березня 2015 року по письмовій вимозі ПП «Влад» [PERSON] отримав трудову книжку та розрахункові в усім 466,67 грн., з яких 272,22 грн. компенсація за невикористану відпустку за 13 днів (за період з вересня 2014 року по 11 березня 2015 року). За період роботи з серпня 2013 року по серпень 2014 року [PERSON] використав щорічну відпустку в листопаді 2014 року і отримав відпускні згідно платіжної відомості №3 від 07 листопада 2014 року в сумі 400,00 грн. Згідно трудового контракту №4 від 01 серпня 2013 року п.2.3. роботодавець зобовязаний забезпечити працівника форменим одягом (з подальшим викупом за згодою сторін) на час виконання ним своїх посадових обовязків. [PERSON] самостійно, за власною ініціативою, придбав формений одяг та після звільнення не звертався до підприємства з пропозицією викупити в нього цей одяг, а залишив його собі в користуванні. Тому ні про яку компенсацію [PERSON] за формений одяг мова не ведеться. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу розяснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП «Влад» з серпня 2013 року до дня звільнення 11 березня 2015 року. При звільненні позивачу було виплачено всі суми, що належали йому від підприємства, що вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період часу з 2 березня 2015 року по 10 березня 2015 року у сумі 462 грн. та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення у звязку з їх безпідставністю. Судом не беруться до уваги усні заяви [PERSON] про те, що у платіжній відомості №3 ПП «Влад» на видачу відпускних за листопад 2014 року стоїть не його підпис, оскільки дійсність цього документа позивачем не спростована. Головуючим неодноразово розяснювалося, що [PERSON] вправі заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи свого підпису, однак останній не скористався своїм процесуальним правом. Стосовно стягнення з відповідача в користь позивача компенсації, які ним потрачені кошти на купівлю форми в розмірі 200 грн., суд відмовляє, оскільки дана форма, як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами, була придбана не ПП «Влад», а позивачем. Після звільнення [PERSON] не звертався до підприємства з пропозицією викупити в нього формений одяг, а залишив його собі в користування, а тому в цій частині заявленого позову його право не є порушеним. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., оскільки судом не встановлено порушення законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, як це передбачено ст.237-1 КЗпП України. У відповідності до положень ст.ст.16, 23 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абзац пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року). Суд вважає, що позивачем не підтверджено факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань, як і не подано доказів на підтвердження того, що внаслідок моральних чи фізичних страждань, спричинених з вини відповідача, [PERSON] заподіяно витрати немайнового характеру. В силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~\~ В силу принципу безпосередності судового розгляду (ст.160 ЦПК України) рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до ПП «Влад» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів, витрачених на придбання форми та грошового відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed