Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, мотивуючи вимоги тим, що відповідачка [PERSON] є донькою позивача. У відповідачів народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з січня 2013 року прозиває з позивачкою, однак батьки покладених законом батьківських обов`язків не виконують, матеріальної та іншої допомоги не надають. Позивач самостійно вирішує всі питання щодо виховання дитини. Відповідачі жодним чином не піклується про доньку, не цікавляться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки. Крім того, відповідачі не забезпечують доньку необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Також відповідачі не надають матеріальної допомоги на утримання доньки. На підставі викладеного позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітньої доньки. Ухвалою Селидівського міського суду від 02 липня 2021 року позовну заяву відкрито провадження по даній справі та у порядку позовного (загального) провадження призначено підготовче засідання. Ухвалою Селидівського міського суду від 02 серпня 2021 року закрито підготовче провадження по зазначеній справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовну заяву та наполягала на її задоволенні. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, надав до суду заяву у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглядати без його участі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки у судове засідання не повідомила. Представник третьої особи, який не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову Орган опіки та піклування Селидівської міської ради у судовому засідані не заперечували проти задоволення позовних вимог та просили прийняти до уваги висновок про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно малолітньої доньки, складений ВК Селидівської міської ради 30 червня 2020 року за № 02-23/4-650. Дослідивши надані суду докази, заслухавши у судовому засіданні думку позивача та третьої особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Даний висновок суду ґрунтується на наступному. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 листопада 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народився [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до характеристик наданої ЗОШ І-ІІІ № 1 Селидівської міської ради Донецької області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , навчається у Селидівській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 Селидівської міської ради Донецької області, характеризуються позитивно. Батьки дитини не бере участь у вихованні доньки. Єлизавета проживає разом з бабусею [PERSON] за адресою [ADDRESS] , яка приділяє достатньо часу та увагу вихованню, розвитку та навчанню дівчинки. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , складеного 14 червня 2021 року Службою у справах дітей Селидівської міської ради, за вищезазначеною адресою проживають [PERSON] , умови проживання відсутні, відсутні окрема кімната для дитини та прилади для ігри та підготовки до школи. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , складеного 14 червня 2021 року Службою у справах дітей Селидівської міської ради, за вищезазначеною адресою проживають [PERSON] з онукою [PERSON] , [INFO] , умови проживання задовільні, є окремі обладнані дитячі кімнати, наявні дитячій одяг, побутова техніка, іграшки та книжки. Згідно висновку № 02-23/4-650 від 30 червня 2020 року, ВК Селидівської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З метою захисту найвищих інтересів дітей, для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, а також рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, суд вважає, що позов про позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджено доказами, що відповідачка протягом тривалого часу не займається вихованням дітей, не цікавиться їх життям та станом здоров`я, не спілкується з ними, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того необхідно зазначити, що суд враховує роз`яснення викладені в п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з приводу того, що одночасно з позбавленням батьківських прав, суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і після пологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання дитини. При вирішенні питання про розмір аліментів, який повинно бути стягнуто з відповідачів, суд враховує вимоги ч. 2 ст.182 СК України, якою визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до вимог ч.2, 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тому суд, з власної ініціативи з метою забезпеченні дитини права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, вважає за необхідне вирішити питання про стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим з відповідачів підлягають стягненню аліменти на утримання доньки у частковому співвідношенні доходу у розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позивач 14 червня 2021 року звернувся до суду з даним позовом, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідачки з 14 червня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до вимог п.п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до вимог п.п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позовна заява розглядається за двома вимогами, одна з яких майнового (стягнення аліментів), а друга немайнового (позбавлення батьківських прав) характеру. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволенні повністю, судові витрати покладаються на відповідачів. Оскільки, відповідно до вимог п. 3, п. 7, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивач у справах про стягнення аліментів та громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, тому виходячи з вимог ч 6 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судові витрати. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved