Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. 31.10.2011 року позивач підписав розписку про отримання від відповідача 5000 дол. США. Через деякий час відповідач почав вимагати повернення грошей. Позивач частково повертав гроші, оскільки не мав можливості повернути всю суму одночасно. 28.03.2013 року через свою банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» на банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] двома платежами перерахував по 2000 грн. для часткового погашення боргу. Всього перерахував 4000 грн. Станом на 28.03.2013 року згідно курсу НБУ 1 дол. США в еквіваленті становив 7,993 грн. Таким чином, позивачем було перераховано відповідачу 500,43 дол. США. Як зазначає позивач, в січні 2014 року його колишня дружина [PERSON] за його проханням через термінал ПАТ КБ «Приватбанк», встановлений в будівельному гіпермаркеті «Епіцентр» неподалік ст.м. Теремки, в м. Києві, перерахувала 500 дол. США в гривні на банківську картку [PERSON] 04.06.2014 року та 11.07.2014 року позивач через свого брата [PERSON] повернув по 500 дол. США у присутності [PERSON] Всього готівкою [PERSON] отримав 1000 дол. США. Також повернення коштів [PERSON] відбулось у вересні 2014 року біля будинку позивача 150 дол. США та в жовтні 2014 року ще 150 дол. США. Кошти отримав [PERSON] В період 2013-2014 рр. [PERSON] через фірму, яка займалась передачею коштів з Ірану позивач повернув 2400 дол. США. Всього за період березень 2013 року по жовтень 2014 року позивач повернув [PERSON] 4700 дол. США. Дані кошти передавались позивачем в рахунок повернення коштів за договором позики від 31.10.2011 року. Позивач вказує на те, що [PERSON] приймав ці кошти, але не повідомляв йому, що ці кошти ним рахуються не в погашення зобов'язання за договором позики. Заочним рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року з позивача на користь відповідача стягнуто 64850 грн. боргу. Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10.01.2018 року заочне рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року змінено, зменшено суму боргу з 64480 грн. до 56480 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Вказаною постановою Апеляційного суду м. Києва встановлено, що розписки від 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та 11.07.2014 року в розмірі 500 дол. США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості [PERSON] саме за договором позики від 31.10.2014 року. З огляду на викладене, позивач вважає, що гроші, отримані через брата позивача [PERSON] 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та отримані через адвоката [PERSON] 11.07.2014 року в розмірі 500 дол. США, [PERSON] набув безпідставно, а тому звернувся до суду з даним позовом, відповідно до вимог якого просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 26230 грн., набуті без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) та судові витрати - судовий збір в розмірі 704,80 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги за викладених в позовній заяві обставин та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 31.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 5000 дол. США у позику (а.с. 5). Заочним рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 64850 грн. та здійснено розподіл судових витрат (а.с. 8). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10.01.2018 року заочне рішення ?янського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року змінено, зменшивши суму боргу з 64480 грн. до 56480 грн. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 10-12). Зазначеною постановою Апеляційного суду м. Києва встановлено, що між сторонами наявні декілька боргових зобов'язань на загальну суму 9000 дол. США. Також встановлено, що розписки від 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та 11.07.2014 року в розмірі 500 дол. США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості [PERSON] саме за договором позики від 31.10.2011 року. Копії вищезазначених розписок містяться в матеріалах справи (а.с. 6, 7 відповідно). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Даний договір є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, ооба, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з ч.1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Згідно з приписами ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи встановлені постановою Апеляційного суду м. Києва від 10.01.2018 року обставини щодо наявності декількох боргових зобов'язань між сторонами, суд критично оцінює доводи позивача про те, що грошові кошти, набуті відповідачем відповідно до розписок від 04.06.2014 року та 11.07.2014 року безпідставно. Таким чином, суд вважає те, що вищезазначені розписки за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості саме за договором позики від 31.10.2011 року не може бути оцінено як безпідставність набуття відповідачем [PERSON] грошових коштів за наявності між сторонами декількох боргових зобов'язань. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання про відмову у задоволенні позовної заяви повністю. За даних обставин судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. На підставі ст.ст.11, 526, 527, 1046, 1047, 1049, 1212, 1213 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed