Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2018 року він дав у борг грошові кошти у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США відповідачу - [PERSON] . Наведене підтверджується розпискою, яка була оформлена боржником у момент позики, складена у присутності свідків. Згідно розписки відповідач позичає зазначені гроші і зобов`язується повернути їх позивачу у термін до 11.07.2019 року. При цьому відповідач зобов`язався віддавати позивачу кожного місяця по 2000 (дві тисячі) доларів США від суми боргу. Як зазначено у розписці, [PERSON] написав дану розписку при світлій пам`яті, без стороннього втручання і без фізичного тиску на нього. Однак, відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання, порушив умови договору. Разом з тим, позивач зазначає, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США. Законом передбачено можливість стягнення 3% річних, оскільки інший розмір відсотків не передбачений договором. За розрахунком позивача, розмір відсотків у доларовому еквіваленті, за весь період користування коштами до моменту звернення до суду становить 1013 доларів США. З огляду на наведене, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] в свою користь заборгованість за договором позики від 11 жовтня 2018 року в розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, а також стягнути з [PERSON] у свою користь 3% річних за користування коштами у розмірі 1013,00 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із розписки від 11 жовтня 2018 року [PERSON] взяв в борг 20000 доларів США в [PERSON] на термін до 11 липня 2019 року, які зобов`язався повернути вчасно при цьому зобов`язався віддавати позивачу кожного місяця по 2000 доларів США. Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що суму позики, що складає 20000 доларів США [PERSON] йому не повернув, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Суд встановив, що оригінал боргової розписки знаходиться в позивача. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, коштів не повернув. У сво. чергу, статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідачем не надано доказів повернення позики в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 20000 доларів США слід задовольнити. Щодо вимог про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Визначаючи конкретний розмір 3-ох процентів річних, суд погоджується із здійсненим позивачем розрахунком, який виконаний за період з 11 жовтня по 17 червня 2020 року включно. Цей період містить 616 календарних днів, а отже три відсотки річних у даному випадку становить 1013 доларів США (( 20000х 616 х 3) / 100 / 365), які суд стягує з відповідача та також задовольняє вимоги в цій частині. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики підлягає до задоволення, а саме: з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 20000 доларів США основного боргу та 1013 доларів США, як 3% річних від простроченої суми. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи , а тому, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Для визначення суми судового збору, при ухваленні рішення у даній справі, враховуючи пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, судом прийнято до уваги необхідність наведення розрахунку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України. Так, згідно відомостей НБУ щодо офіційного курсу гривні до іноземних валют, вбачається, що станом на 04 лютого 2021 року один долар США за офіційним курсом НБУ становить 27, 995 грн Отже, судовий збір, який підлягав би сплаті при зверненні до суду з даним позовом, складає 5882,59 грн. (виходячи з розрахунку: 1 % від ціни позову 21013 дол. США, що в еквіваленті станом на день розгляду справи згідно курсу НБУ становить 588258,94\~грн). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, обов`язок по сплаті судового збору в розмірі 5882,59 грн., у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved