Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовна заява мотивована тим, що 05.02.2010 між сторонами було укладено шлюб, який надалі рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року було розірвано. 22.12.2016 позивачем на підставі договору купівлі - продажу була придбана квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана за ціною 712 800,00 грн. Вказані кошти належні позивачу на праві приватної власності, а саме 540 000, 00 грн. були отримані позивачем від продажу 22.12.2016 квартири [ADDRESS] , належної позивачу на праві особистої приватної власності; 172 800, 00 грн. - частина повернутої позивачу в 2016 році суми позики (загальна сума позики склала еквівалент 8 000 дол. США), яку в 2006 році позивач надав [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово заявляла про те, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю, тим самим оспорюючи право позивача особистої приватної власності. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про визнання квартири [ADDRESS] , особистою приватною власністю. Ухвалою судді від 02.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням справи в підготовчому засіданні. Через канцелярію суду 03.09.2019 від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, однак ознайомившись із поданими матеріалами судом було встановлено, що до зустрічного позову не долучено квитанції про оплату судового збору. В підготовчому засіданні на підставі ухвали від 23.10.2019 зустрічну позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення вказаних в ухвалі недоліків. Станом на 16.12.2019 вказані в ухвалі суду від 23.10.2019 року недоліки зустрічної позовної заяви не виправлені. У зв`язку з чим в судовому засіданні було поставлено на обговорення питання, щодо повернення зустрічної позовної заяви відповідачу. Ухвалою судді від 16.12.2019 року було вирішено зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя повернути відповідачу. Відповідно до ухвали судді постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 16.12.2019 було вирішено закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] вимоги позовної заяви підтримав, просивши про їх задоволення, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідачка та її представник в судове засідання 25.11.2020 не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. В попередніх засіданнях, щодо змісту позовних вимог заперечували, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві, зі змісту якого вбачається, що під час шлюбу 22.12.2016 позивачем та відповідачкою була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] . Вказана квартира була придбана частково за особисті кошти позивача та кошти набуті подружжям під час шлюбу. 22.12.2016 року [PERSON] продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 540 000,00 гривень. Однак слід зазначити, у вказаній квартирі в період спільного проживання подружжя за спільні кошти був здійснений ремонт загальна вартість якого становила 42 500,00 гривень; автомобіль Чері Tiro за 4000,00 доларів США, що еквівалентно на той час 105 720,00 гривень. Решта частина майна в розмірі 66 280,00 гривень, була взята відповідачкою у борг у батьків відповідачки. Таким чином, позивачем по справі при купівлі квартири було витрачено 497 500,00 гривень, а відповідачкою 66 280,00 гривень, спільних - 148 220,00 гривень. Отже, якщо виходити із засади рівності часток у спільному майні подружжя, то кожному належало по 74 110,00 гривень із 148 220, 00 гривень витрачених на купівлю квартири. Зважаючи на це, можна вирахувати, що [PERSON] витратив 571 610,00 гривень, а [PERSON] - 140 390,00 гривень. Що стосується поданої як доказ розписки складеної [PERSON] від липня 2006 року сторона відповідача вважає цей доказ недостовірним та неналежним, оскільки, по-перше, як зазначалося вище кошти на придбання квартири бралися з інших джерел, по-друге, додана копія розписки не завірена нотаріально, а отже неможливо підтвердити зазначені у розписці правовідносини, а також те що така складалася в 2006 році, що такий борг був повернутий та був використаний саме для придбання спірної квартири. Вислухавши пояснення представників сторін по справі, заслухавши показання допитаного в судовому засіданні свідка, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 05.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який надалі рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2018 було розірвано. Відповідно до Договору купівлі - продажу квартири від 22.12.2016 року, що зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу належну продавцю на праві власності квартири [ADDRESS] . Квартира, що продавалась належала продавцю: Ѕ частка на підставі Договору купівлі -продажу, зареєстрованого Українською біржею Десятинна 14 листопада 1995 року за реєстраційним № 1/8092-5427 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 лютого 1996 року записано у реєстрову книгу за № 3187; Ѕ частка на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04 червня 2016 року Ковальчуком С.П. , за реєстровим № 4451 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 червня 2016 року. Продаж вчинено за 540 000 грн., що еквівалентно 20 000, 00 доларів США. Згідно Договору купівлі - продажу квартири від 22.12.2016 року, що зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу на належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 71 280, 00 грн. Відповідно до копії розписки в липні 2006 між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, у відповідності до якої позичальник взяв в борг 8 000, 00 доларів США. Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч.2 ст. 60 СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Так, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Одним з мотивів позовної заяви було те, що спірна квартира була частково придбана за кошти у розмірі 172 800, 00 грн. (загальна сума позики склала еквівалент 8 000, 000 дол. США), що були повернуті позивачу у 2016 році [PERSON] , який в 2006 році отримав від позивача у борг 8 000, 000 дол. США. При цьому оригінал розписки для огляду в ході розгляду справи стороною позивача суду надано не було. Допитаний в залі судового засідання свідок [PERSON] показав, що знає позивача з 2000 року, разом працювали. У 2006 році свідок запозичив у позивача 8 000, 00 дол. США та сказав, що поверне коли настане необхідність. Віддав по мірі можливості, а в 2016 році віддав 6400 дол. США. так як [PERSON] купляв квартиру, а тому йому були необхідні кошти. Разом з тим, суд не приймає в якості доказу покази свідка [PERSON] , з тих підстав, що відповідно до інформації, викладеної в борговій розписці, позичальник зобов`язався повернути борг позикодавцю протягом трьох років. Будь-яких відміток щодо досягнення згоди і повернення позики на першу вимогу, розписка не містить, в тому числі, як і не міститься відмітки про повернення суми позики загалом, а відтак суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено той факт, що вказані запозичені грошові кошти були повернуті [PERSON] саме у 2016 році та використані позивачем на купівлю спірної квартири. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, а саме те, що спірна квартира була частково придбана за кошти у розмірі 172 800, 00 грн., що були повернуті позивачу у 2016 році [PERSON] , а відтак в повному обсязі квартира була придбана за його власні кошти, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, оскільки належних та допустимих доказів останнього матеріали справи не містять, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за недоведеністю останніх. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed