Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Садова, 7, с. Щекичин, Корецького району, Рівненської області укладений 10 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 41 недійсним. 30 березня 2017 року позивачем подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України про збільшення позовних вимог, зокрема крім визнання недійним договору дарування житлового будинку просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 5623088800:02:001:0167, що розташована за адресою: вул. Садова, 7, с. Щекичин Корецького району Рівненської області укладений 10 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 42 . Позовні вимоги мотивує тим, що в лютому 2014 року його забрала [PERSON] та її чоловік [PERSON] та повезли в місто Рівне. Як виявилось згодом до нотаріуса на підписання договору дарування будинку. Не читаючи тексту, позивач підписав документ, вважаючи, що підписує спадковий договір. Після укладання договору позивач з дружиною продовжували проживати в будинку, користувалися земельною ділянкою, вели своє домашнє господарство та сплачували за комунальні послуги по рахункам, які були на імя позивача, оформляли житлову субсидію. Тобто фактично житловий будинок і земельну ділянку у власність відповідачки позивач не передавав. Однак згодом ставлення відповідачки погіршилося: вона перестала піклуватися і цікавитися життям батьків, не допомагала по господарству. В зв'язку з цим позивач просить визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними. Позивач в судовому засіданні просив задоволити позов та визнати договір дарування недійсним, оскільки він був укладений ввівши його в оману, вказує, що наміру дарувати житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] не мав. Додатково пояснив, що дочка [PERSON] 10 лютого 2014 року забрала його на машині в м. Рівне до якогось нотаріуса, де він нічого не чув і не розумів про що йде мова, так як людина похилого віку і має проблеми зі слухом, щось підписав, вважаючи, що підписує спадковий договір. Просить повернути в його власність вказаний житловий будинок та земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги і наполягав на тому, що [PERSON] ввели в оману, підписуючи договір він не знав який саме то був договір. Стверджував, що позивач після підписання договору і надалі проживав у подарованому будинку, сплачував за комунальні послуги та податок на земельну ділянку. Тому просив задоволити позов повністю і визнати договори дарування недійсними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що є дочкою [PERSON] та сестрою відповідача [PERSON] З приводу того, що їй відомо вказала, що мати вже давно не ходяча, а батько інвалід ІІ групи, зі слів батька знає, що договір дарування ним був підписаний, хоч він і не знав що саме підписує. [PERSON] поїхав в БТІ і дізнався про те, що хата не належить вже йому, а до того навіть про це і не здогадувався. Крім того, перебуваючи в будинку чоловік сестри [PERSON] побив її та батька в житловому будинку в с. Щекичин, вул. Садова, 7. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що в 2013 році хотіла купити житловий будинок в с. Щекичин. Батько запропонував купити хату, в якій живуть вони, але потрібно все погодити з [PERSON] Порадившись, батьки вирішили, що подарують хату [PERSON], але вона повинна сплатити сестрам частку, оскільки хата батьківська. Оцінили будинок в 60 тисяч гривень. Стверджувала, що гроші були виплачені меншій сестрі, в сумі 20 тисяч гривень, про що свідчить розписка [PERSON], [PERSON] отримала також гроші в сумі 20 тисяч гривень, однак розписку не писала. Оформивши все, [PERSON] почала проводити ремонтні роботи в житловому будинку. 10 лютого 2014 року поїхали в м. Рівне до нотаріуса оформляти договір дарування. [PERSON] наголошує, що мати була присутня при укладанні вказаного договору і вважає його оформленим правильно, тому просить відмовити в задоволенні позову. В порядку ст. 184 ЦПК України допитаний в якості свідка позивач [PERSON] дав суду покази, що він з дружиною є особами похилого віку, хворіють, проживають у [INFO]. Мають трьох дочок, одна з яких [PERSON] її чоловік [PERSON] та їх зять [PERSON], 10 лютого 2014 року відвезли його у м. Рівне до нотаріуса, де він підписав невідомий йому документ, з яким він не ознайомлювався та який прочитаний йому нотаріусом не був. Після цього стверджує, що ставлення дочки [PERSON] до нього різко змінилося, вона не надавала допомогу, не піклувалася про здоровя його та матері, а були і випадки завдання йому чоловіком [PERSON] тілесних ушкоджень. Вважає, що його ввели в оману щодо дійсних наслідків договору, оскільки вважав, що підписує спадковий договір. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача та його представників, покази допитаного в якості свідка позивача, пояснення відповідача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Щодо позовних вимог відносно визнання недійсним договору дарування житлового будинку № 7 по вул.Садова в с. Щекичин, Корецького району, Рівненської області, укладеного 10 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 15.11.2016 року у справі №563/927/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування договір дарування житлового будинку №41 був визнаний недійсним. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15.11.2016 року апеляційну скаргу було відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином з 02.02.2017 року вказаний договір дарування житлового будинку визнаний недійсним з тих підстав, що позивач помилялася під час укладення договору щодо природи правочину і такий договір не відповідав її внутрішній волі. Рішення суду набрало законної сили. Таким чином позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом в обгрунтуванні якого послався на ті ж обставини. За вказаних умов суд не вважає за можливим визнати недійсним договір дарування, який вже визнаний судом з тих самих підстав недійсним і рішення суду набрало законної сили. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, суд зазначає наступне. Встановлено, що згідно до договору дарування від 10.02.2014 року [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 5623088800:02:001:0167, що розташована за адресою: вул. Садова, 7, с. Щекичин, Корецького району, Рівненської області. Згідно п. 1 наданого третьої особою і дослідженого в судовому засіданні договору дарування від 10.02.2014 року за цим договором дарувальник зобовязується передати, а обдаровувана зобовязується прийняти в дар земельну ділянку площею 0,25 га. Кадастровий номер земельної ділянки 5623088800:02:001:0167. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Місце розташування земельної ділянки: с. Щекичин, Корецького району, Рівненської області, вул.. Садова, 7. Земельна ділянка на момент укладення договору дарування належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності №14054406, зареєстрованого та виданого 05.12.2013 реєстраційною службою Корецького районного управління юстиції. В судовому засіданні досліджені повідомлення про надання субсидії для відшкодування витрат на придбання скрапленого газу та твердого палива №510451 від 22.08.2016 року видані на імя [PERSON], як власнику домоволодіння. Також досліджено рахунки на оплату електроенергії по особовому рахунку №000256157000 за вересень 2015 року, липень 2015 року та листопад 2016 року видані на імя [PERSON]. Вказані документи підтверджують дані позивачем пояснення та покази, як свідка щодо того, що усі житлово-комунальні послуги оплачує саме він, а відповідачем протягом трьох років після укладення договору дарування дані рахунки не переоформлялися. Як встановлено колегією суддів судової палати із розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в ухвалі від 02.02.2017 року : «…пред'являючи позов, [PERSON] посилалася й на те, що її чоловік, підписуючи договір дарування, мав намір укласти із дочкою [PERSON] спадковий договір, оскільки остання разом із своїм чоловіком дбайливо ставилися до них, надавали всю необхідну допомогу, а тому вони бажали щоб будинок після їх смерті перейшов для дочки, відповідачки у справі. Після підписання договору [PERSON] змінила своє ставлення до них, відмовляється надавати будь-яку допомогу, опікуватись ними та не цікавиться станом здоровя. Їх зять у червні 2016 року побив [PERSON] та їх дочку [PERSON], за фактом чого відкрито кримінальне провадження. Вказані обставини підтвердив у судах першої та апеляційної інстанцій і [PERSON]Я.». Також судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом договору дарування є житловий будинок, який є єдиним житлом [PERSON] та [PERSON]; останні є особами похилого віку і безпомічними (1928року та 1930 року відповідно); не можуть самостійно забезпечувати та обслуговувати себе й потребують стороннього догляду; мають тяжкі захворювання ( у [PERSON]А- мікроінсульт, а [PERSON] - являється інвалідом 2 групи та має онкологічне захворювання). Тому вказані обставини спонукали позивачку надати згоду на укладення договору дарування під впливом помилки, такий договір не відповідав її внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд).\~\~ Позивачкою доведено той факт, що на момент укладення оспорюваного договору дарування свого будинку по\~вул. Садова, 7 в с. Щекичин, Корецького району\~10 лютого 2014 року вона помилялась, вважала, що із дочкою буде укладений спадковий договір. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі\~ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним\~\~і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу\~(ч.1\~ст.215 ЦК України). За змістом частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною першою\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~статті 229 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Пленум Верховного Суду України в п. 19\~постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9\~роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Виходячи із правової позиції Верховного Суду України щодо застосування норми матеріального права\~ст. 229 ЦК України, висловленої в постанові ВСУ від 16.03.2016 р. по справі №6-93цс16 наявність чи відсутність помилки\~неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Наданий відповідачем документ без жодних підписів під назвою «Виконана робота та використані матеріали», а також медичні довідки видані на імя [PERSON] суд на підставі ст. 58 ЦПК України визнає неналежними доказами і не бере до уваги, оскільки такі не стосуються предмету доказування в даній справі. Суд також критично ставиться до наданої відповідачем копії розписки даної громадянкою [PERSON] щодо отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 20 000 (двадцяти тисяч) грн. 00 коп. оскільки її достовірність та допустимість не була предметом дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що спірний договір дарування земельної ділянки був укладений між сторонами одночасно із договором дарування житлового будинку від 10.02.2014 року, який в подальшому визнаний недійсним в судовому порядку, а номери договорів дарування в реєстрі є послідовними (41, 42). Тобто помиляючись стосовно договору дарування житлового будинку позивач також помилявся стосовно договору дарування земельної ділянки площею 0,25 га, яка є невідємною частиною житлового будинку, яка використовується позивачем для вирощування сільськогоподарських культур. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази прийняття [PERSON] земельної ділянки в дарунок, а також доказів того, що відповідач обробляла чи користувалась спірною земельною ділянкою. При цьому відповідачем не спростовано доводи позивача, що останній на даний час користується вищезазначеною земельною ділянкою. За таких обставин, встановивши похилий вік позивача [PERSON] потребу у догляді й сторонній допомозі; наявність спірної земельної ділянки площею 0,25 га., як єдиного засобу для існування та продовження позивачем користуватися земельною ділянкою, після укладення договору дарування, суд приходить до висновку, про задоволення позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 335 грн. 70 коп.

Outcome: approved