Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказує, що 05 червня 2017 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким він зобов'язався передати відповідачу кошти в позику в розмірі 18000,00 гривень, а остання зобов'язалася повернути ці кошти до 11 червня 2017 року. Своє зобов'язання за цим договором він виконав та передав [PERSON] кошти в сумі 18000,00 гривень. Укладення договору позики та передача ним коштів стверджується письмовою розпискою, складеною [PERSON] при отриманні від нього коштів. Покликаючись на те, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, на даний час кошти йому не повернула, чим порушила взяті на себе зобов'язання тому, просить стягнути з [PERSON] в його користь грошові кошти в сумі 551 158,00 грн., з яких: 18000,00 грн. основний борг, 531000,00 грн. пеня, 1722,51 грн. індекс інфляції, 436,00 грн. 3% річних та судові витрати по справі в сумі 5512,00 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнив, так як відповідачем станом на день розгляду справи в суді, сума основного боргу, а саме: 18000,00 грн. повернута. Тому просить стягнути з [PERSON] в його користь грошові кошти в сумі 533 158,00 грн., з яких: 531 000,00 грн. пеня, 1722,51 грн. індекс інфляції, 436,00 грн. 3% річних та судові витрати по справі в сумі 5512,00 грн.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, суду надана заява про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Разом з тим, з її письмових пояснень вбачається, що остання дійсно позичила в [PERSON] 18000,00 грн., які зобовязалася повернути до 11.06.2017 року. Однак кошти вчасно не повернула. Основну суму боргу в розмірі 18000,00 грн. повернула частинами, а саме: 16.05.2018 року повернула [PERSON] 12000,00 грн. та 26.06.2018 року повернула ще 6000,00 грн. (а.с.35-36, 37, 57, 58, 59). Заслухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. У відповідності до положень ч.4\~статті 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем предявленого позову суперечить закону та порушує її права і свободи, оскільки сума нарахованої позивачем пені в розмірі 531000,00 грн. значно перевищує розмір завданих йому збитків.\~\~\~\~ Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З пояснень позивача, матеріалів справи судом встановлено, що 05 червня 2017 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 18000,00 грн. та зобовязавалася повернути їх до 11 червня 2017 року (а.с.4-6). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження вищевказаної домовленості між сторонами, та укладення договору позики, відповідачем [PERSON] була написана та власноручно підписана розписка позивачу [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, згідно вимоги про повернення боргу відповідач зобов'язалася повернути позивачу отриману позику до 11 червня 2017 року. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні\~\~встановлений\~\~строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо\~\~строк\~\~(термін)\~\~виконання\~\~боржником обов'язку\~\~не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від\~\~дня\~\~пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що незважаючи на вищенаведене, відповідач кошти за договором позики не повернула, таким чином, умови договору не виконала. Статтею 625 ЦК України розміщена у розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання, слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи із системного аналізу ст.ст.526, 599 ЦК України, враховуючи те що зобовязання по поверненню боргу боржником не виконано, тому не припиняє правовідносин сторін грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої ст.625 ЦК України. У даній справі спір виник у зв'язку з невиконанням зобов'язання про повернення грошових коштів. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 436,44 грн. та 1721,95 грн. інфляційних витрат, виходячи з наступного розрахунку: За період з 12 червня 2017 року по 04 квітня 2017 року сума боргу становить 18000,00 грн., тому підлягає стягненню 436,44 грн.\~ (3% х 18\~000(прострочена сума) х 295 (кількість днів прострочення)/365/100). Сума інфляційних втрат за період з 12 червня 2017 року по 04 квітня 2017 року становить 1721,95 грн. (18000,00 грн. (сума боргу) х 171,52 % (сукупний індекс інфляції за прострочений період) - 100%). Отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат, слід задовольнити, а саме: стягненню з відповідача в користь позивача підлягає три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання в сумі\~\~436,44 грн. та 1721,95 грн. інфляційних витрат. В силу ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема, сплата неустойки. У п.3.1 Договору позики сторони визначили, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, позичальник зобовязується сплатити штраф в розмірі 10,5% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Проте, вирішуючи питання про стягнення пені в розмірі 531 000,00 грн. суд застосовує положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи те, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір боргу, а тому суд прийшов до висновку, що розмір пені повинен бути зменшений до 20000,00 грн. та стягнутий із відповідача в користь [PERSON]. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки задоволено 4,02 % позову (22158,39 грн. х 100 % : 551158,00 грн.), а сплачено 5512,00 грн. судового збору, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 221,58 грн. судових витрат (4,02 % х 5512,00 грн. : 100 %). На підставі ст.ст.526, 530, 625, 1046,1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial