Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд, визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.10.2011року по 13.11.2013року. У шлюбі у них народився сина [PERSON] , [INFO] . Дитина фактично проживає з ним. Повним піклуванням, вихованням, фінансовим забезпеченням, освітою дитини займається він одноособово. Відповідач не приймає жодної участі у вихованні дитини, піклуванням про її стан або фінансовим забезпеченням. Він проживає в окремій квартирі, має високий заробіток. Син хоче жити з ним. Відповідач не може дати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення та взагалі не цікавиться дитиною. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2018року відкрито провадження по справі. Розпорядженням №01-08/464 від 07.10.2019 року призначено повторний автоматичний розподіл справ судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2019 року справу розподілено судді Довготько Т.М. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.10.2019року справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2020року, відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у ньому. Крім того [PERSON] зазначив, що дитина [PERSON] проживає разом з ним, він опікується сином, займається його вихованням та розвитком, забезпечує матеріально. 06.03.2018року він зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON] , 2018 року народження. Вони проживають разом та [PERSON] називає його дружину мамою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що вже мається рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке не виконане. До ухвалення вказаного рішення, батько забрав сина з дитячого садку і не повернув дитину матері. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подав клопотання, в якому просить справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування, рішення по справі прийняти з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, свідка [PERSON] в порядку ст. 240 ЦПК України, свідків [PERSON] , [PERSON] , дитину [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 11.10.2011року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13.11.2013року було розірвано. Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] , народився [INFO] , його батьками вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 11.11.2016року, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19.01.2017року, позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Додатковим рішенням Московського районного суду м.Харкова від 08.02.2017року, доповнено резолютивну частину рішення Московського районного суду м.Харкова від 11.11.2016року, наступним: передати на виховання малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , її матері [PERSON] . Відповідно до повідомлення Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків №4003/14.5-37 від 22.01.2019року, та №116122 від 15.09.2020року у відділі на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №53553089 з примусового виконання виконавчого листа №643/9486/15-ц, виданого 06.03.2017року Московським районним судом м.Харкова про передання на виховання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , її матері [PERSON] . За вказаним виконавчим провадження вживаються заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження /Том 1, а.с.44-46, 237-239/. Позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, на обліку в КНП «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, на час огляду в КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» Харківської міської ради психічних розладів не виявлено /Том 1, а.с.183-188/. Відповідно до довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) №70 Харківської міської ради», дитина [PERSON] [INFO] відвідував Дошкільний навчальний заклад №70 з 01.09.2016року по 24.05.2018року. Приводив до дитячого садка батько [PERSON] . Хлопчик [PERSON] : активний, веселий, уважний, спілкувався з однолітками дружньо. Мама [PERSON] в заклад дошкільної освіти №70 не приходила /Том 1, а.с.190/. Як вбачається з довідки та повідомлення Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №103 Харківської міської ради Харківської області від 11.02.2019року №83/1-32/19, [PERSON] навчається у 1-В класі закладу освіти з 03.09.2018року. Учень забезпечений зошитами, підручниками й усім навчальним обладнанням. Хлопчик охайно виглядає, неконфліктний, спокійний. Характер дитини врівноважений, працелюбний, старанний, товариський. У класі і в школі має друзів. Матеріальним забезпеченням малолітнього займається батько - [PERSON] . В освітньому процесі батько бере активну участь. Кожен день приводить [PERSON] до школи, після уроків забирає. Регулярно відвідує батьківські збори. На всі рекомендації щодо навчання та виховання дитини реагує оперативно. З сином займається, стежить за його успішністю, цікавиться життям хлопчика у школі, допомагає [PERSON] при підготовці навчальних занять. [PERSON] тактовний, терплячий, вміє знаходити компромісні рішення. Дотримується демократичного стилю в спілкуванні і вихованні [PERSON] . Завжди розуміє та швидко реагує на потреби малолітнього сина. Мати дитини, [PERSON] , у освітньому процесі сина участі не бере: батьківські збори не відвідувала, навчанням сина у класного керівника не цікавиться /Том 1, а.с.191-192/. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона знає позивача [PERSON] приблизно 10 років, також знає відповідача [PERSON] та їх дитину [PERSON] . Дитина з весни 2015 року проживає разом із батьком. [PERSON] займається вихованням дитини, його розвитком, приймає активну участь у житті дитини, матеріально забезпечує. Відповідач вихованням дитини не займається. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з позивачем [PERSON] перебуває у дружніх стосунках приблизно з 2013року, також знайома з відповідачем [PERSON] . [PERSON] почав жити з батьком приблизно 5 років тому. [PERSON] займається вихованням дитини, її навчанням та розвитком. Мати вихованням дитини не займається. [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] є його зятем, відповідач [PERSON] дочкою. Він спілкується лише із [PERSON] , із дочкою не спілкується. [PERSON] займається вихованням дитини, її розвитком, дитина відвідує різні секції. [PERSON] має гарні житлові умови для проживання дитини. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей №610 від 08.12.2020року, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] . Як вбачається з вказаного висновку, мати дитини, [PERSON] , надала письмові пояснення до органу опіки та піклування, про те, що заперечує проти визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком, оскільки вважає, що [PERSON] порушує її права та утримує хлопчика насильно, не виконує рішення суду, яким визнано місце проживання дитини з матір`ю, перешкоджає її спілкуванню з сином. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він постійно живе з батьком, та не пам`ятає коли останній раз бачився з мамою, та як вона виглядає, та як її звати. Йому відомо, що у нього є мама, та чи хотів би він з нею жити, не знає. Батько нічого та ніколи не говорить про маму. Він хоче жити з батьком, з мамою не дуже хоче жити. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Згідно з частинами першою та другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року). Частиною першою статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Так, відповідач вказує, на те, що рішення Московського районного суду м.Харкова від 11.11.2016року не виконане, оскільки батько протиправно утримує дитину у себе. Так, з постанови заступника начальника Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 10.03.2017року про відкриття виконавчого провадження №53553089, вбачається, що на примусовому виконанні у відділі знаходиться виконавчий лист №643/9486/15-ц виданий 06.03.2017року Московським районним судом м.Харкова про передання на виховання малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , її матері [PERSON] . Так, суд вважає, що зміна обставин відбулась не внаслідок правомірної поведінки батька дитини, а в силу тривалого невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, щодо передання дитини матері та визначення її місця проживання з матір`ю [PERSON] . Встановлено, що це судове рішення перебуває в процесі примусового виконання, воно не втратило законну силу і не скасоване, тому не може бути піддано під сумнів. Отже, доводи позивача про зміну обставин, які мають значення для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини не ґрунтується на доказах, які б свідчили, що відбулась така зміна обставин, що з`явились підстави для звернення іншого з батьків з новим позовом про нове визначення місця проживання дитини. Тому підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки [PERSON] , що полягає у невиконанні рішення суду, при цьому звернення із новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду. Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № справа № 725/3024/17. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Так, суд зазначає, що думки дитини щодо її бажання проживати разом з батьком, є непереконливими з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком та конфлікт між батьками щодо визначення місця її проживання. Крім того, відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, суд не погоджується з висновком Департаменту служб у справах дітей №610 від 08.12.2020року, щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , з огляду на його поверхневість та відсутність в ньому належного мотивування. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed