Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати розписку від 29 квітня 2017 року від її імені про отримання грошових коштів від [PERSON] за договором позики від 19 червня 2013 року недійсною, та встановити факт, що грошові кошти в сумі 52000,00 доларів США за договором позики від 19 червня 2013 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON], не поверталися. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 19 червня 2013 року між нею і [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач отримала позику в розмірі 52000,00 доларів США та які повинна була повернути 19 червня 2015 року. Поручителем за цим договором виступила ТОВ «Актінія». Сума позики була стягнута з ТОВ «Актінія» на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 10 серпня 2015 року, на виконання якого було видано виконавчого листа. На підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року в справі № 922/1978/16 було порушено провадження про банкрутство ТОВ «Актінія», та в цьому провадженні вимоги позивача [PERSON] в сумі 1123720,00 грн. визнані безспірними та включені до реєстру вимог кредиторів. Але її представник, зловживаючи довірою, отримав від неї розписку, датовану 29 квітня 2017 року, про, начебто, отримання від [PERSON] всієї суми боргу за договором позики від 19 червня 2013 року. Насправді, ніякого повернення боргу не відбувалось. За наявності такої розписки може бути оспорено її, [PERSON], право на отримання від ТОВ «Актінія» грошових коштів як конкурентного кредитора в справі про банкрутство. В судових засіданнях, які відбулись 30 листопада 2017 року і 14 грудня 2017 року за участі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], судом були роз'яснені для сторін їх процесуальні обов'язки представлення належних і допустимих письмових доказів на підтвердження чи спростування обставин, викладених в позові. Однак, в судове засідання для розгляду справи по суті позивач [PERSON] не з'явилась, але направила до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання для розгляду справи по суті також не з'явилась, але подала заяву розгляд справи за її відсутності. В заяві відповідач також вказала, що позов [PERSON] визнає в повному обсязі, оскільки грошові кошти в розмірі 52000,00 доларів США за договором позики не повертала. Відповідач ТОВ «Актінія» в особі ліквідатора Немашкалова В.М. в судове засідання також не з'явився, але направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав наступне. Постановою господарського суду Харківської області в справі № 922/1978/16 від 27 жовтня 2016 року ТОВ «Актінія» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. Але на адресу ліквідатора надійшла копія ухвали Третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 31 квітня 2017 року, якою було скасовано рішення, ухвалене цим же судом ще 10 серпня 2015 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] і ТОВ «Актінія» про стягнення боргу, в зв'язку з його погашенням згідно з розпискою позивача від 29 квітня 2017 року. Тому встановлення факту за заявою [PERSON] може мати суттєве значення для подальшого оскарження ухвали третейського суду та проведення ліквідаційної процедури. Суд, дослідивши наявні в справі матеріали, встановив наступне. 19 червня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за яким [PERSON], як позикодавець, передала [PERSON], як позичальнику, у позику грошову суму в розмірі 52000,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повернути позику у строк не пізніше 19 червня 2015 року. Сторони домовились, що повернення позики підтверджується розпискою позикодавця. Додатково до основних умов договору сторони визначили, що спори, які виникають з цього договору, вирішуються шляхом перемовин або в суді чи третейському суді відповідно до чинного законодавства. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Маючи намір отримати грошові кошти за договором позики, [PERSON] звернулась до Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі з позовом про стягнення з ТОВ «Актінія», як з поручителя за виконання [PERSON] обов'язків за договором позики. Рішенням третейського суду від 10 серпня 2015 року в справі № 10/07-15-ц позовні вимоги [PERSON] були задоволені, стягнуто з ТОВ «Актінія» на користь позикодавця 1123720,00 грн. На підставі ухвали Баришівського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року на примусове виконання вищевказаного рішення третейського суду було виданого виконавчого листа про стягнення з ТОВ «Актінія» на користь [PERSON] 1123720,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 29 квітня 2017 року видала розписку на підтвердження того, що нею отриманою від [PERSON] 52000,00 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики від 19 червня 2013 року; претензії до позичальника [PERSON] та майнового поручителя ТОВ «Актінія» вона не має, зобов'язання за договором позики від 19 червня 2013 року припинені виконанням. Позивач [PERSON] стверджувала, що таку розписку вона підписала на прохання її представника ще у 2016 році, який діяв, зловживаючи її довірою. Тому таку розписку вона вважає недійсною. Але підстав для цього суд не вбачає. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях, викладених у п 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, вказує на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Необхідно проаналізувати використання терміна «недійсність» у цивільному законодавстві. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (ст.ст. 197, 519); недійсності зобов'язання (ст.ст. 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття «недійсність», підстави його застосування та правові наслідки. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Отже, розписку як документ, який підтверджує виконання зобов'язання, не можна за своєю природою вважати правочином, а відповідно і визнавати її недійсною. З іншого боку, позивач взагалі не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що розписку про отримання боргу вона підписали під впливом обману внаслідок умислу з боку її представника. Навпаки, на дійсність і достовірність розписки від 29 квітня 2017 року може вказувати ще й така обставина. Ухвалою Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 31 квітня 2017 року за результатами розгляду за нововиявленими обставинами справи № 10/07-15-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Актінія» про стягнення боргу рішення цього ж третейського суду від 10 серпня 2015 року про стягнення 1123720,00 грн. було скасовано і припинено третейський розгляд позовних вимог [PERSON] до [PERSON] і ТОВ «Акітінія» про стягнення боргу у зв'язку з його погашенням. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що третейський суд дійшов висновку про припинення розгляду позовних вимог не лише на підставі розписки [PERSON] від 29 квітня 2017 року про отримання боргу від [PERSON], якій надав відповідну оцінку як належному доказу, а і на тій підставі, що позивач [PERSON] відмовилась від заявленого нею позову. Таку відмову позивача від позову було прийнято третейським судом за відсутності підстав, які б вказували на неможливість прийняття такої відмови. Крім того, позивач [PERSON] наполягала на встановлені факту, що грошові кошти за договором позики в сумі 52000,00 доларів США їй не повернуті. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Хоча наведена вище норма містить в собі обмеження у видах і засобах доказування для позичальника в судовому процесі обставин отримання грошей в борг, але її слід застосовувати в даній справі з огляду на припис, який обмежує суд у прийнятті доказів на підтвердження наявності чи відсутності грошей при виконання сторонами умов договору позики не інакше як у письмовій чи іншій документальній формі. Отже, належними і допустимими доказами в даній справі на підтвердження вимоги позивача про встановлення факту, що грошові кошти не були нею одержані від відповідача, можуть бути виключно письмові докази. Однак, не зважаючи на роз'яснення, надані судом щодо необхідності своєчасного подання доказів, жодного письмового доказу ані позивачем, ані відповідачем в ході розгляду справи не надано. Відсутність належних і допустимих доказів не може бути замінено лише визнанням з боку відповідача позовних вимог, заявлених позивачем. Суд не вправі ухвалювати рішення про задоволення позовних вимог лише у разі визнання відповідачем позову, але за відсутності для того законних підстав. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає визнання відповідачем [PERSON] позовної заяви, а тому відмовляє в задоволені позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed