Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя про зобов'язання видати трудову книжку, змінити дату звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вимог позивач вказує, що він працював у Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя на посаді двірника відділу господарської та експлуатаційно-технічної роботи на 0,5 окладу. 31.08.2013 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору, на підставі вимог п.2 ст.36 КЗпП України. Однак, при звільнені відповідачем йому не було видано трудову книжку, а на його неодноразові звернення, вимагали повернув 400 грн., як зайво виплачені. Через затримку у видачі трудової книжки він не мав змоги стати на облік як безробітний, працевлаштуватися, а також оформити пенсію. Строк звернення до суду він пропустив з поважних причин, оскільки намагався даний спір вирішити в позасудовому порядку. Посилаючись на наведене, просить поновити строк звернення до суду, зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з 31.08.2013 року на фактичний день видачі трудової книжки, видати йому трудову книжку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу - три місяці 2013 року в розмірі 1500 грн. Присутній в судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому, просила задовольнити. Представник відповідача - Стоцька Н.Я. проти позову заперечила. Суду пояснила, що позивач не одержав трудової книжки не з вини університету. Так, в день звільнення він не перебував на роботі, і йому, як це передбачено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України та Міністерства соціального захисту України №58 від 29.07.1993 року, 30.08.2013 року та 04.02.2015 року, університет надсилав повідомлення з проханням одержати трудову книжку. У період з серпня 2013 року по даний час відповідач жодного разу не звертався у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Просить упозові відмовити. Судом встановлено, що позивач працював у Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя на посаді двірника відділу господарської та експлуатаційно-технічної роботи на 0,5 окладу. Як вбачається із витягу з наказу відповідача за № 436-03 від 21.08.2012 року, [PERSON] у зв'язку із закінченням 31 серпня 2012 року строку трудового договору, продовжено з 01 вересня 2012 року термін роботи на посаді двірника цього ж відділу на умовах строкового трудового договору терміном до 31 серпня 2013 року. Наказом Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя від 15.07.2013 року позивачу надана відпустка 29 календарних днів з 01 серпня по 30 серпня 2013 року. Наказом Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя за №4 /2-467 від 29.08.2013 року, [PERSON]В звільнено із займаної посади з 31 серпня 2013 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається з табелю обліку робочого часу за серпень 2013 року, в день звільнення та 31 серпня 2012 року [PERSON] не працював. З журналу реєстрації вихідної кореспонденції Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя встановлено, що 30.08.2013 року за вих. № 2/282114 на адресу [PERSON] - [ADDRESS] було надіслано повідомлення з проханням з'явитися в відділ кадрів Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя для отримання трудової книжки, у зв'язку з звільненням з 31 серпня 2013 року. Повторне повідомлення аналогічного змісту відповідач надсилав позивачу 04.02.2015 року, на яке [PERSON] відповів листом від 26.02.2015 року, яким повідомив, що справа розглядається судом, трудову книжку він одержить після рішення суду. 20 жовтня 2014 року позивач звернувся прокурату Тернопільської області із скаргою на дії керівництва Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя, вказав на те, що йому не віддають трудової книжки. Вказана заява була надіслана за належністю до державної інспекції з питань праці в Тернопільській області. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних причин. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок їх ведення визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами). В силу вимог ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно із вимогами п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в день звільнення 29-31 серпня 2012 року був відсутній за місцем роботи. 30 серпня 2013 року за вих. № 2/282114 відповідач надіслав позивачу повідомлення з проханням з'явитися в відділ кадрів для отримання трудової книжки, у зв'язку з звільненням з 31 серпня 2013 року. [PERSON] згоди на пересилання трудової книжки не надавав. Судом не здобуто, а позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що він у період з серпня 2013 року по даний час звертався до відповідача про видачу трудової книжки. Встановлено, що по даний час трудова книжка знаходиться у відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не виконано обов'язку, передбаченого ч.1 ст.47 КЗпП України щодо видачі позивачу у день звільнення належно оформленої трудової книжки, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання видати належним чином оформлену трудову книжку підлягають до задоволення. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання змінити дату звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч.4 ст. 235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Такі ж положення закріплені в п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом N 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція). Судом встановлено, що відповідачем було вжито заходів, передбачених п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, щодо повідомлення працівника про необхідність отримання ним трудової книжки. Так, судом встановлено та підтверджено журналом реєстрації вихідної кореспонденції Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя, що 30.08.2013 року за вих. № 2/282114 відповідач надіслав позивачу повідомлення з проханням з'явитися в відділ кадрів для отримання трудової книжки, у зв'язку з звільненням з 31 серпня 2013 року. Згода працівника на пересилання поштою трудової книжки була відсутня. Судом не встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про видачу трудової книжки та останній відмовив. Таким чином, суд приходить до переконання, що вини відповідача у затримці видачі трудової книжки [PERSON] не має. В судового засіданні позивачем не наведено доказів того, що відсутність трудової книжки стала перешкодою для його подальшого працевлаштування, намагання працевлаштуватись, стати на облік як безробітний та призвели до його вимушеного прогулу. Із змісту позову вбачається, що підставою подання позову стало те, що 11 березня 2015 року позивачу виповнитися 60 років і йому необхідно буде трудову книжку для подачі у пенсійний фонд для оформлення пенсії. Судом не встановлено, що позивач з дня звільнення 31 серпня 2013 року по час звернення до суду із позовом (24.12.2014 року) та із скаргою до прокурату Тернопільської області ( 20.10.0214) звертався до відповідача щодо видачі йому трудової книжки та в інші установи щодо захисту порушених прав. Також, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] щодо необхідності зобов'язання відповідача змінити дату звільнення, оскільки відповідачем звільнено позивача у зв'язку із закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк. З урахування наведеного вище, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов'язання змінити дату звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки слід відмовити. Крім того, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки у відповідності до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про захист прав без обмеження будь-яким строком. Так, відповідно до вимог ч.1,2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому немає необхідності в його поновленні.

Outcome: partial