Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON]І про розділ земельної ділянки кадастровий номер 5310700000:03:017:0017, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнання право власності на 17/50 частин цієї земельної ділянки. У позові вказав, що з 1999 року по 2010 рік він з [PERSON] перебував в шлюбі. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 03.04.2012 року 17/25 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та розділено майно шляхом визнання за позивачем права власності на 17/50 частин домоволодіння. Вказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, яку у 2004 році приватизували відповідачі. Позивач вважає, що після поділу домоволодіння до нього перейшло право власності також і на відповідну частину земельної ділянки, на якій воно розташоване. Посилаючись на п. 18-2 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, позивач просить визнати за ним право власності на 17/50 частин цієї земельної ділянки. Представник позивача подалвзаяву про уточнення позовних вимог, прохає визнати спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], поділити земельну ділянку наступним чином: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 17/50 частини земельної ділянки за кожним. На задоволенні позову наполягають. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, заслухавши учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 24.12.1999 року по 30.05.2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 03.04.2012 року 17/25 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та розділено це майно шляхом визнання за позивачем права власності на 17/50 частин домоволодіння. Також судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Лубенської міськради від 28.04.2004 року № 105 [PERSON] набула право власності на 17/25 частин земельної ділянки площею 0,096 га [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Інші 8/25 частин цієї земельної ділянки набула [PERSON]. Право власності цих осіб підтверджується державним актом серії ПЛ 064206 від 13.09.2004 року. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, яка кореспондується з ст.377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України. Таким чином, частина земельної ділянки, одержана одним із подружжя у порядку приватизації, відходить у власність іншого із подружжя разом із частиною житлового будинку, який поділений між подружжям. Така правова позиція викладена в ухвалах ВССУ від 11.12.2013 року, від 25.02.2015 № 6-47408св14 року, від 08.07.2015 року № 6-14279св15. Суд також зазначає, що ст. 377 ЦК України передбачає, що земля є приналежністю обєктів нерухомості і повинна «слідувати» за ними як головною річчю (обєктом) нерухомості, а право власності на земельну ділянку при цьому стає похідним (вторинним) від права власності на нерухомість. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд відхиляє заперечення відповідача. Так, відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. При цьому вважає, що строк позовної давності слід рахувати з 2003 року, коли відповідач приватизувала земельну ділянку. Відповідач вказує, що позивач повинен був ставити питання про скасування розпорядження про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На думку суду, такі посилання є безпідставними. Так, позивач не оспорює законність приватизації відповідачем земельної ділянки, проте вважає, що в звязку з визнанням будинку спільною частковою власністю подружжя та поділу його між сторонами до нього також перейшло право власності на частину земельної ділянки, приватизованої відповідачем. Така позиція узгоджується з приписами Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7. Оскільки право власності на частину будинку було зареєстровано в 2013 році, позивач не допустив пропуску строку позовної давності. Також суд відхиляє доводи відповідача відносно того, що визнанню права власності на земельну ділянку передує не лише визначення частки у будинку, але і виділу її в натурі. Відповідно до ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Згідно з ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Системний аналіз цих статей з урахуванням вказаного висновку ВС України дає підстави для висновку, що поділ будинку з визначенням конкретної частки позивача 17/50, є достатньою підставою виникнення у нього права на виділення ідеальної частки земельної ділянки - 17/50. Суд не знаходить обставин, які перешкоджають визначенню ідеальних часток земельної ділянки до виділу частини будинку в натурі. Крім того, така позиція відповідача не узгоджується з судовою практикою ВССУ, викладеною в рішеннях вказаних вище. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Представник позивача також прохає стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 4 500 грн 00 коп., які складаються з витрат, понесених під час судового засідання та поза межами судового засідання. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що правова допомога, визначена цією нормою, надавалася позивачу в судовому засіданні. Загальна тривалість судових засідань, в яких приймав участь представник позивача [PERSON] складає 1 год 18 хв. 28 с. Мінімальна заробітна плата в цей період становила 1218 грн 00 коп. Відтак, витрати на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідача складають: 1 218 грн 00 коп. х 0,4 х 78 хв.26 с / 60 хв. = 637 грн. 15 коп. Разом із тим, суд не знаходить підстав для стягнення судових витрат за вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням. Так, відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представник позивача надав лише свій власний розрахунок понесених витрат, при цьому жодних документів в підтвердження вчинення цих дій не надав. Суд погоджується з доводами представника позивача відносно того, що ним витрачений час на складання позовної заяви, консультування клієнта, проте з огляду на диспозитивність цивільного процесу кожна сторона повинна довести свої вимоги. Представник позивача допустимих доказів на підтвердження таких витрат не надав. При цьому суд піддає сумніву обєктивність розрахунків представника позивача, зокрема витрати часу 1 година на підготовку заяви про внесення змін до позову, обємом в пів-аркуша. Витрати на виклик відповідача шляхом розміщення оголошення в пресі підлягають стягнення з відповідача. При цьому суд виходить з того, що оскільки поділ майна стосувався лише майна, яке належить [PERSON], судові витрати підлягають стягненню саме з неї.

Outcome: approved