Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В позові вказав, що 04.10.1999 року вони з [PERSON] на Українській універсальній біржі уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими побудовами по [ADDRESS]. Право власності на вказаний будинок було зареєстроване в КП «Лубенське МБТІ» 19.10.1999 року за реєстровим номером №1496. Згідно законодавства чинного на час укладення договору, він не підлягав нотаріальному посвідченню. Наведені обставини перешкоджають позивачу в розпорядженні майном. Позивач прохає: визнати дійсним договір купівлі-продажу [NUMBER] від 04.10.1999 року, зареєстрований Українською універсальною біржою; визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS], придбаний згідно договору купівлі-продажу [NUMBER] від 04.10.1999 року. При відкритті провадження судом вирішено розглядати справу в спрощеному провадженні. Відповідачу надано строк для подачі відзиву, однак останній своїм правом не скористався, відзив до суду не надав. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між [PERSON] та [PERSON] був укладений 04.10.1999 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають. Встановлено, що позивач, 20 лютого 2001 року, за результатами біржових торгів уклав договір купівлі-продажу [NUMBER], згідно якого придбав у відповідача, жилий будинок з господарчими побудовами по [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений та зареєстрований на Українській універсальній біржі. Згідно виконаної на договорі відмітки КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», [PERSON] записана власником вказаної нерухомості. Оскільки договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально, це перешкоджає позивачу у вільній реалізації ним прав власника. Відповідно до ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає на теперішній час. В той же час при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та ЗУ «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд доходить висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири слід було керуватися передусім нормами ЗУ «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. За таких обставин, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача, заявлені позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved