Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання розписки недійсною, посилаючись на те, що 18 жовтня 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до позивача про стягнення заборгованості по розписці на суму 16 000 гривень, який було задоволено Тернопільським міськрайонним судом та в подальшому відкрито виконавче провадження. Зазначив, що розписку, яка слугувала підставою для винесення судом рішення про стягнення із нього боргу в користь відповідача за договором позики на суму 20 000 гривень він складав на вимогу [PERSON], проте суму коштів від останнього не одержував. Причиною написання розписки позивачем слугувало те, що він працював у відповідача без укладення трудового договору водієм таксі, і в забезпечення ввіреного автомобіля, [PERSON] зажадав від позивача написання спірної розписки. Вважає, що спірну розписку слід визнати недійсною з підстав передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, тобто недодержання в момент вчинення правочину стороною, вимог встановлених ст.203 ЦК України, оскільки якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним. Просить визнати розписку від 20.08.2009 року в отриманні [PERSON] у [PERSON] позики в сумі 20 000 гривень не дійсною. Позивач в судовому засіданні та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив Як вбачається із представленої позивачем в судовому засіданні розписки датованої 20 серпня 2009 року, [PERSON] взяв у позику у [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000 гривень, та зобов»язується їх повернути за першою вимогою останнього. Згідно вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу вимог ст.1051 ЦК України, позивальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позивальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно із ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки не дійсною не підлягає до задоволення. При цьому, суд не бере до уваги при вирішенні спору, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки зазначеними свідками не підтверджено пояснення позивача про те, що [PERSON] не одержував від відповідача обумовлену суму коштів, оскільки вони при складанні спірної розписки присутніми не були. Крім цього, суд не бере до уваги твердження зазначених свідків в силу вимог ч.1 ст.1047 ЦК України. Також суд вважає за необхідне вказати, що розписка, яку просить визнати недійсною позивач може слугувати лише підтвердженням укладення договору позики. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed