Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» недоотриману за час з 01.01.2014 року по 28.02.2015 року заробітну плату, невиплачену заробітну плату за березень, квітень, травень 2015 року, компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на наступне. 11.10.2013 року, наказом №182/13-к від 11.10.2013 року він був призначений на посаду заступника генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К». 01.12.2014 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» №197/14к від 01.12.2014 року був переведений на посаду головний юрист. З 01.06.2015 року звільнений із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) - наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» №094/15к від 29.05.2015 року. Вказує, що під час його роботи та звільнення Відповідачем були допущені декілька порушень, а саме: -при прийнятті на роботу йому була встановлена заробітна плата в розмірі 9 805,20 гривень в місяць, але виплачувалась йому вона в повному обсязі лише в жовтні, листопаді та грудні 2013 року, а в період з 01.01.2014 року по 28.02.2015 року роботодавець, в порушення ст. 32, 97, 103 КЗпП України, без всяких наказів та попереджень почав виплачувати йому заробітну плату в розмірі, меншому від встановленого. Загальна сума недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 28.02.2015 року складає 50 847,01 гривень. - відповідач в порушення ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 116 КЗпП України не виплатив йому заробітну плату за березень 2015 року - 9 805,20 гривень, за квітень 2015 року - 9 805,20 гривень, за травень 2015 року - 9 805,20 гривень, що разом складає 29 415,60 гривень. -відповідач при звільненні не виплатив компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів, що складає 5 883,12 гривень, чим порушив ст. 83, 116 КЗпП України. Враховуючи вищенаведені порушення, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення, який станом на 31.08.2016 р. складає 149 365,88 грн. Крім того, вважає, що йому було завдано моральну шкоду в зв»язку з невиплатою всіх належних коштів, що завдало по бюджету та відносинам у родині великого удару, яку просить стягнути в розмірі 100000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, відповідно до ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень щодо позову не надходило, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено судом, позивач [PERSON] наказом №182/13-к від 11.10.2013 року був призначений на посаду заступника генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» за сумісництвом.( а.с.6). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» №197/14к від 01.12.2014 року був переведений на посаду головний юрист з 01.12.2014 року.( а.с.7). З 01.06.2015 року звільнений із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), згідно наказу ТОВ «Русава-К» №094/15к від 29.05.2015 року.( а.с.8). Розрахунок з ним повинен був бути проведений 01.06.2015 року, чого зроблено не було. Встановлено, при прийнятті на роботу позивачу була встановлена заробітна плата в розмірі 9 805,20 гривень, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» від 30.09.2015 року.( а.с.12). Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України - «Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці… - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці». Згідно ст. 103 КЗпП України - «Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.». Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України - «Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.» В період з 01.01.2014 року до 01.12.2014 року про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці відповідач позивача не повідомляв, а здійснював виплату йому заробітної плати в розмірі, меншому від встановленого, що підтверджується відомостями про застраховану особу, наданими Пенсійним фондом України.( а.с.9). Враховуючи ту обставину, що позивача 01.12.2014 р. переведено на іншу посаду, суду не надано належних доказів на підтвердження встановленої заробітної плати з цього періоду саме в розмірі 9805 грн.20 коп., суд знаходить, що позовні вимоги в частині стягнення суми невиплаченої відповідачем та недоотриманої позивачем заробітної плати підлягають частковому задоволенню за період з 01.01.2014 року до 01.12.2014 року. Загальна сума недоотриманої позивачем заробітної плати складає 40275 грн.82 коп. Як встановлено, відповідач порушив вимоги ч. 1 ст. 115 КЗпП України, - «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні ….. не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.». Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Так, при звільненні позивачу не виплачено заробітної плати за період з березня 2015 року по травень 2015 року, а також не проведено розрахунок при звільненні, чим відповідачем порушені вимоги статті 47 Кодексу законів про працю України. З довідки про доходи [PERSON] від 30.09.2015 року (а.с. 12) слідує, що за період з березня 2015 року по травень 2015 року( березень-6366,62 грн., квітень- 6488,01 грн., травень- 6295,25 грн.) сума заборгованості товариства по виплаті заробітної плати станом на 30.09.2015 року складає 19149,88 грн., тому твердження позивача, що заборгованість становить 29 415 грн.60 коп. не знайшло свого підтвердження. Також встановлено, що при звільненні позивача з роботи відповідач в порушення ст. 116 КЗпП України не провів з ним повного розрахунку та не виплатив компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів (кількість днів невикористаної відпустки зазначена в наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» №094/15к від 29.05.2015 року про звільнення)( а.с.8), тим самим порушивши ст. 83 КЗпП України, де визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно довідки від 30.05.2016 року( а.с.12), заробітна плата позивача на день звільнення складала 6 295,25 грн. Тому, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, розмір компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів, відповідно до якого вона складає 3 777,15 грн. ( 6 295,25 гривень(заробітна плата)?30(календарних днів в місяці)?18= 3 777,15грн.). Статтею 117 КЗпП України передбачено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається, затримка розрахунку заробітної плати станом на день розгляду справи судом - 31.08.2016 року, за період з 01.06.2015 року, становить 315 робочих дні. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, середньоденна заробітна плата складає 327 грн.78 коп.(6 488,01 грн.( зарплата за квітень 2015 р.) + 6295,25 грн.( за травень 2015 р.) ? 39( робочих дні за квітень та травень) =327,78 грн.) Отже, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, який підлягає відшкодуванню за період з 01.06.2015 року по 31.08.2016 року, тобто 315 робочих дні, становить 103 250,70 грн.( 327,78 грн.х315 р.д.=103250,70 грн.). Крім того, 14.08.2015 року позивач направив на адресу ТОВ «Русава-К» заяву від 14.08.2015 року з вимогою виплатити недоплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів, однак вона залишилася без задоволення. Згідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів… у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи» Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В роз»ясненнях, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, таку моральну шкоду позивачу повинен відшкодувати власник або уповноважений ним орган, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України Враховуючи те, що відповідачем порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на своєчасне отримання винагороди за працю, в результаті чого останній був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, які пов»язані переживаннями через неможливість забезпечення себе та сім»ю достатнім рівнем життя, тривалість фізичних та душевних страждань, суд вважає, що позивачу завдано моральну шкоду. З урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, періоду та розміру заборгованості, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд знаходить, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 10 000 грн. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 1764 грн.54 коп., відповідно до ст. 88 ЦПК України, - слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати при поданні зазначеного позову. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд зобов'язаний допустити негайне виконання рішення про присудження працівникові заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 2 ст. 367 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті. На підставі викладеного,

Outcome: partial