Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, зазначивши в обгрунтування позовних вимог, що 24.07.2006 року між ним та відповідачем було укладено заяву №NH4KS66520636 на отримання споживчого кредиту у розмірі 10 000 грн. 00 коп. строком на 42 місяці зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 25,8% відсотків річних стандартної форми «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт). Відповідно до п.2.1 договору Банк зобов'язувався надати Позичальникові кредитні кошти з 24.07.2006 року з терміном погашення до 22.01.2010 року включно в розмірі 12 400 грн., а Позичальник, відповідно до п.3.2.3 Договору зобов'язувався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі, що встановлені в заяві Позичальника, а саме 25,08% річних, та щомісяця, в термін до 28-го числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту рівними платежами, розмір яких становить 448, грн. 88 коп. Позивач вважає, що підписання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком численного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ КБ «ПриватБанк», і, зокрема, порушення п.п.2, 4 ст.11, ст.18, п.2 ч.2 ст.19 ст. Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач зазначив, що представник Банку ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, не повідомивши йому реальну суму отриманого кредиту в розмірі 12 400 грн. 00 коп., в той час як він розраховував на кредит в розмірі 10 000 грн. 00 коп., що в силу положень п.1 ст.230 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Більш того, позивач вважає, що окремі пункти Умов надання споживчого кредиту, зокрема, п.3.3.9, п.п.5.1, 5.3, 6.1 не відповідають вимогам законодавства, зокрема, п.3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що персональні дані, одержані від споживача або іншої особу у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором, п.1 ст.62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.21, 61 Конституції України, які визначають, що права та свободи є невідчужуваними, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, в той час як стягнення пені та штрафу призведе до притягнення позивача до подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того є самого виду, а одне й те ж саме правопорушення; було порушено принцип нарахування процентів.Позивач також зазначив, що в силу положень ст.1054 ЦК України кредитний договір обов'язково має укладатися в письмовій формі, в той час як не можуть вважатися кредитним договором Умови без номера та дати, оскільки зазначений документ не містить найменування сторін, що його уклали, дату та місце його укладання, підписи сторін, що свідчили б про ознайомлення із викладеними умовами та згоду на їх прийняття та в подальшому виконання. З огляду на зазначене та з посиланням на ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати недійсною заяву про надання споживчого кредиту №DNH4KS66520636, що була укладена 24.07.2006 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача під час судового розгляду справи позов підтримав з підстав, зазначених в ньому, просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, вважаючи його необгрунтованим, просила відмовити позивачу в його задоволенні. В обгрунтування заперечень надала письмові заперечення, які приєднані судом до матеріалів цивільної справи. Заслухавши представника позивача, заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Заяви позичальника №DNH4KS66520636 від 24 липня 2006 року позичальник [PERSON] просив надати йому строковий кредит в сумі 12 400 грн. 00 коп. строком на 42 місяці з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 2,09% в місяць. Мета кредитування: купівля ТНС та сплата комісії Банку та Компанії. Технологія кредитування: стандартна. Факт підписання Заяви позивачем не оспорюється. Крім того, в Заяві також зазначено, що Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 12 400 грн. 00 коп. на строк 42 місяці по 22 січня 2010 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування в розмірі 2,09% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлених в Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 448 грн. 77 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Із змісту заяви, судом також встановлено, що 24 липня 2006 року сторони уклали кредитно-заставний договір №DNH4KS66520636, який складається із Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, запропонованими ПриватБанком, та Тарифів Банку, за яким позивач отримав кредит в розмірі 12 400 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 2,09% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту із терміном повернення 22 січня 2010 року. У підписаній позивачем [PERSON] Заяві позичальника також зазначено, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому в письмовій формі. Крім того, своїм підписом позичальник підтвердив факт про надану йому інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, підписаною позивачем Заявою, останній також підтвердив, що він отримав оригінал кредитного договору та виразив свою згоду на те, що Заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір. Відповідно до Розділу 2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам Банк зобов'язується надати Позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період сплати платежів визначені в Заяві Позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені в Заяві строки. Як на підставу позовних вимог позивач посилався на те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту представник банку не повідомив його як споживача про кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування,крім того, представник Банку, який здійснював оформлення кредиту, вписав в заяву більшу суму ніж ту, на яку він розраховував, збільшивши її тим самим з 10 000 грн. 00 коп. до 12 400 грн. 00 коп. Крім того, позивач зазначив, що не відповідають вимогам законодавства п.п.3.3.9, Умов, який передбачає право Банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника, та п.5.1, 5.3 Умов, якимипередбачено відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді неустойки, а саме: пеня та штраф, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, крім того, банком було порушено принцип нарахування відсотків. Більш того, як вбачається з умов кредитного договору, Банк наділений правом змінювати умови договору в сторону обтяження зобов'язання позичальника, в той час як позичальнику такого права не надано. Позивач також зазначив, що кредитний договір має обов'язково укладатися в письмовій формі, на підставі чого не можуть вважатися кредитним договором Умови без номера та дати, які не містять підписів сторін, дату та місце їх укладення. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом абоякщовін не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підстави недійсності правочину визначені в ст.215 ЦК України до яких відносяться недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Підстави позову визначаються нормами закону, який підлягає застосуванню. Разом з тим, позивач в обгрунтування позову про визнання заяви про надання споживчого кредиту №NH4KS66520636від 24.07.2006 року недійсною, не зазначив підстав, визначених в ст.215 ЦПК України, за наявності яких укладений між сторонами кредитно-заставний договір, який складається з Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів Банку, може бути визнаний недійсним. При цьому, судом з наданих позивачем доказів не встановлено, що правочин було вчинено під впливом помилки, обману, насильства чи зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, та, крім того, із аналізу змісту заяви позичальника, судом встановлено, і даний факт не спростовано представником позивача під час судового розгляду справи, що позивач просив надати йому кредит в розмірі саме 12 400 грн. 00 коп., а не 10 000 грн. 00 коп., як зазначено в позові, і позивачу достеменно було відомо, що надання йому кредиту саме в розмірі 12 400 грн. 00 коп., з якого 10 000 грн. 00 коп. - загальна вартість товару, та 2 400 грн. 00 коп. - комісія. Більш того, судом відзначається, що позивач, шляхом підписання Заяви підтвердив, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому в письмовій формі. Крім того, своїм підписом позичальник підтвердив факт про надану йому інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, відповідно до ст.ст.526, 527, 530, 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, при цьому сторони досягли згоди та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. Умовами, які є невід'ємною складовою кредитногодоговору, передбачено також стягнення штрафу та пені за невиконання зобов'язань. Судом також відзначається, що укладення між сторонами зазначеного кредитно-заставного Договору здійснювалося за принципом укладення між Банком та Клієнтом договору приєднання (ст.634 ЦК України), умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладено лише шляхом приєднання другою стороною до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору, тобто, моментом укладення договору визначено факт приєднання до Умов - підписання Заяви Позичальником, що разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам складає між Позичальником та Банком кредитно-заставний договір, тим самим, підписавши заяву, Позичальник приєднується до запропонованих Банком Умов, в положеннях яких, зокрема, зазначено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків закористування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, відповідно до положень ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена Законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, які використали своє право на вільне визначення умов договору та право щодо збільшення строку позовної давності. Більш того, суд вважає, що позивачем та під час судового розгляду справи представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що при укладанні позивачем 24.07.2006 року кредитно-заставного договору волевиявлення останнього не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 58 та 59 ЦПК України визначені вимоги щодо належності та допустимості доказів, а сааме: нормами вказаних статей передбачено, що сторонни мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання судом доказів по справі та розгляд обставин, які виходять за межі позовних вимог буде порушенням ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства. Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги до суду, при цьому судом відзначається, що укладений 24.07.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», кредитно-заставний договір №NH4KS66520636 від 24.07.2006 року, який складається з Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, запропонованими ПриватБанком, та Тарифів Банку, вчинено з дотриманням вимог, передбачених п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, погодження між сторонами умов договору відповідають вимогам ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що відповідає вимогам ст.638 ЦПК України, крім того, зазначений договір відповідає внутрішній волі сторін і спрямований на настання відповідних правових наслідків, а відтак правових підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання його не дійсним судом не встановлено і позивачем на обґрунтування позовних вимог в цій частині підстав не зазначено, на підставі чого, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову за його необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. Відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 204, 207, 215, 53, 634 ЦК України,

Outcome: dismissed