Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідача Приватного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки їх виплат, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 28 лютого 2019 року по 04 березня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ». При його звільненні відповідачем було не вірно розраховано суми грошових коштів та не доплачено заробітну плату за останній робочий день, а саме за 04 березня 2020 року. В день звільнення позивача 04.03.2020 відповідач письмово не повідомив йому про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. У жовтні 2020 року позивач отримав лист від 18.09.2020 відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпровському регіоні № Н-1399-16/09 про розгляд звернення, в якому було зазначено, що факти у зверненні мають ознаку індивідуального трудового спору, ефективне вирішення якого можливе в судовому порядку. 11.11.2020 до відповідача направлено адвокатський запит щодо надання інформації, а саме завірених належним чином копії заяви [PERSON] про звільнення, наказу про звільнення [PERSON] з ПАТ «ИНТЕРПАЙП НТЗ», оформленого належним чином розрахунку заробітної плати за лютий 2020 року та березнь 2020 року із зазначенням робочих днів та часу, довідки про середню заробітну плату [PERSON] за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року, розрахунку вихідної допомоги при звільненні [PERSON] . Відповідь на запит було отримано засобами електронної пошти лише 07 грудня 2020 року та в ній відсутня інформація щодо розрахунку вихідної допомоги при звільнені, таким чином не зазначено із яких саме сум складалась сума розрахунку при звільненні. Згідно розрахункового листа за березень 2020 року видно, що заробітну плату та вихідну допомогу нараховано по 03 березня 2020 року без врахування останнього робочого дня, а саме 04 березня 2020 року. Відповідно довідки про доходи №354103003 від 25.11.2020, виданої на ім`я позивача, заробітна плата за шість місяців в період з жовтня 2019 року по березень 2020 рік складала 101 451 грн.73 коп. Сума нарахованої заробітної плати позивачу за січень та лютий 2020 року становить: 17209,93грн.+17034,48грн .=34244,41. Кількість робочих днів, відпрацьованих у січні та лютому 2020 року становить: 10 роб.дн. + 10 роб.дн.= 20 роб.дн. Таким чином, середня заробітна плата для розрахунку затримки виплати заробітної плати становить: 34244,41грн.: 20 роб.дн. = 1712,22грн. Період прострочення з виплати середнього заробітку за весь час затримки з 04.03.2020 по 04.01.2021 рік становить 306 днів. Тобто, загальний розмір виплати середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати станом на 04.01.2020 року складає 1712,22 грн. * 306 днів = 523939,32 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь суму по заробітній платі 1712,22 грн. та суму середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати 523 939,32 грн Відповідачем -Приватним акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Наказом №162 від 27.02.2019 року [PERSON] був прийнятий на ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» у Колесопрокатний цех на посаду налагоджувальника верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням 6 розряду дільниці повно профільної обробки коліс. Наказом №101 від 01.06.2019 року [PERSON] було переведено у Колесопрокатний цех на посаду налагоджувальника верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням 6 розряду лінії повно профільної обробки коліс 2 року. 19.02.2020 на ім`я начальника відділу кадрів ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» надійшла заява від [PERSON] , в якій він просить звільнити його з 04.03.2020 року за власним бажанням. Наказом ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» №98 від 04.03.2020 року [PERSON] було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Твердження позивача стосовно невиплати йому заробітної плати за ніби то останній його робочий день 04.03.2020 вважають безпідставними, тому що позивач по незрозумілим відповідачу причинам 04.03.2020 року не вийшов на роботу. Він не був присутній на змінно-зустрічних зборах та був відсутній на робочому місці, про що було складено Акт від 04.03.2020 року. В той же день, 04.03.2020 року, майстром кінцевої механічної обробки [PERSON] на ім`я начальника Колесопрокатного цеху була написана та подана доповідна записка про відсутність позивача на робочому місці та прийняття до позивача заходів. На підставі доповідної записки змінного майстра кінцевої механічної обробки кінцевої механічної обробки [PERSON] було видане Розпорядження №82-КД від 04.03.2020, в якому було вказане прийняте керівництвом ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» рішення про те, що у зв`язку з відсутністю позивача на роботі 04.03.2020 оплату робочого дня за 04.03.2020 йому не здійснювати, в табелі його робочого часу вказати прогул, та з урахуванням заяви позивача від 19.02.2020 на звільнення за власним бажанням не звільняти позивача за прогул, а звільнити його за власним бажанням відповідно до поданої ним заяви. В табелі обліку робочого часу [PERSON] за березень 2020 року вказані його робочі дні : 01.03.2020 року - 4,5 годин та 02.03.2020 року -7 годин. 04.03.2020 вказано як прогул. Наказом ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» №98 від 04.03.2020 [PERSON] було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. У цей же день, 04.03.2020, бухгалтерія підприємства на підставі Наказу №98 від 04.03.2020 провела кінцевий розрахунок та у цю ж дату та було оформлено відомість на виплату готівки за лютий та березень 2020 року з повним розрахунком перед позивачем. Оскільки 04.03.2020 [PERSON] не з`явився на роботу та не з`явився для отримання коштів готівкою, у зв`язку з чим було незрозуміло коли він прийде за остаточним розрахунком, керівництвом відповідача було прийнято рішення розрахунок виплат позивача за лютий 2020 року включити в загальний реєстр заробітної плати по підприємству з перерахунком на його картрахунок 06.03.2020 року, а розрахунок за відпрацьовані позивачем дні у березні перерахувати на його картрахунок 05.03.2020 року. Такий розподіл пов`язаний з тим, що премія по підприємству за лютий 2020 року була надана 05.03.2020 року і заробітна плата за лютий була перерахована з урахуванням цієї премії та включена до загального реєстру заводу, який було передано до банку до приходу [PERSON] у бухгалтерію підприємства для остаточного розрахунку і цей реєстр вже не міг бути відкликаний з банку. Розрахунок за лікарняним за рахунок Фонду соціального страхування було проведено в строки надходження коштів від ФСС, згідно поданої заявки. Кошти було виплачено 30.04.2020 (фінансування 29.04.2020 року). Кадрова процедура звільнення позивача оформлена документально 04.03.2020 року, при цьому, позивач з`явився до відділу кадрів для отримання трудової книжки 05.03.2020. В цей же день його під підпис було ознайомлено про нараховані йому остаточні суми розрахунку при звільненні Також, 05.03.2020 року, у відділі кадрів ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» позивачу було доведено до відома Розпорядження ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» №82-КД від 04.03.2020 року. Позивач від підпису про ознайомлення з Розпорядженням №82-КД від 04.03.2020 року відмовився, про що працівниками відділу кадрів, які були присутні при цьому, складено Акт від 05.03.2020 року. У зв`язку з викладеним просять у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Також зазначили, що в останній день роботи , а саме 04.03.2020, позивач був на робочому місці, але йому повідомили про звільнення, він отримав обхідний лист та майже весь день його оформлював. Від підпису про ознайомлення з розпорядженням №82-КД він не відмовлявся, оскільки про таке розпорядження його не повідомляли. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. Надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Також додала, що не згодна з розрахунком середньої заробітної плати позивача, при цьому іншого розрахунку середньої заробітної плати суду не надала. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснив суду, що він працює у відповідача на посаді наладчика. 04.03.2020 він зустрічався на території підприємства з позивачем [PERSON] після оперативних зборів приблизно о 07.30 -08.00 год. Близько 09.00 годин він дізнався, що [PERSON] звільнено. Останній раз у цей день він бачив [PERSON] близько 17.00 год. на території заводу . [PERSON] повідомив, що наразі оформлює обхідний лист. Свідок [PERSON] пояснив суду , що він працює у відповідача на посаді майстра цеху. 04.03.2020 він [PERSON] на робочому місці не бачив, тому ним був складений акт про відсутність позивача на зміні з 07.00 год. до 19.00 год. та складено доповідну записку на ім`я начальника КПЦ [PERSON] , а цей день позивачеві зарахований як прогул. Причину відсутності [PERSON] на робочому місці він не з`ясовував ні цього дня, ні наступного, хоча зазначив, що зазвичай у разі відсутності працівника на роботі він це з`ясовує, оскільки причини відсутності людини на робочому місці бувають різними. 04.03.2020 на робоче місце [PERSON] був поставлений інший працівник. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює у відповідача на посаді спеціаліста відділу кадрів. 05.03.2020 їй запропонували підписали Акт про те, що [PERSON] 05.03.2020 було доведено до відома про наявність розпорядження №82-КД від 04.03.2020 про порушення ним Правил внутрішнього трудового розпорядку, але останній від підпису про ознайомлення відмовився. [PERSON] при цьому вона не бачила, ким був складений цей акт вона не знає. Судом були встановлені наступні обставини. Згідно з Наказом №162 від 27.02.2019 [PERSON] був прийнятий на ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» у Колесопрокатний цех на посаду налагоджувальника верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням 6 розряду дільниці повно профільної обробки коліс. Наказом №101 від 01.06.2019 року [PERSON] було переведено у Колесопрокатний цех на посаду налагоджувальника верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням 6 розряду лінії повно профільної обробки коліс 2 року. Згідно із заявою [PERSON] на ім`я начальника відділу кадрів ПАТ «Інтерпайп НТЗ» від 19.02.2020 він просить звільнити його з 04.03.2020 року за власним бажанням. Наказом ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» №98 від 04.03.2020 [PERSON] звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно з відомостями про виплату готівки від 04.03.2020 позивачеві [PERSON] було нараховано до видачі за лютий 2020 року - 4113,10 грн., за березень 2020 року - 1535,50 грн., за квітень 2020 року- 1420,89 грн. Вказані суми позивачем не отримані. Згідно з викопіюваннями з реєстру отримувачів платні та відомостей на виплату готівки позивачеві [PERSON] було перераховано на поточний картковий рахунок у лютому 2020 року -4113,10 грн., у березні 2020 року - 1535,50 грн., у квітні 2020 року - 1420,89 грн. Відповідно до табелю обліку робочого часу ПАТ «ИНТЕРПАЙП НТЗ» колесопркатний цех за березень 2020 року [PERSON] відпрацьовано 1 зміну 1/2.03.2020 . День 04.03.2020 зазначений як прогул (ПР). На підтвердження відсутності позивача на робочому місці та його заміни іншим працівником представником відповідача була надана копія рапорту про виробіток за зміну лінії повнопрофільної обробки коліс 2 за 04.03.2020 , в якій за 04.03.2020 у графі напроти наладчика станів та маніпуляторів з шифром 975 відсутнє прізвище позивача [PERSON] . Але вказаний документ на підставі ст.78 ЦПК України суд вважає недопустимим доказом, оскільки при його співставленні з оригіналом в судовому засіданні було виявлено, що в оригіналі рапорту у вказаній вище графі значиться прізвище іншого працівника, в той час як на копії рапорту ця графа є незаповненої. Згідно з розпорядженням №82-КД від 04.03.2020 , виданого начальником відділу кадрів Демченко Т.В. , у зв`язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня 04.03.2020 наладчика станків та маніпуляторів колесопрокатного цеха [PERSON] оплату робочого дня 04.03.2020 не проводити, в табелі обліку робочого часу провести відмітку даного дня як прогул. Враховуючи заяву [PERSON] від 19.02.2020 на звільнення за власним бажанням не застосовувати до нього звільнення за прогул, а звільнити згідно з раніше поданою заявою ( за власним бажанням). Суд не може прийняти як доказ Акт від 05.03.2020 про відмову позивача від ознайомлення з розпорядженням №82-КД , складений начальником відділу кадрів Демченко Т.В., інспектором по кадрам Кудлай О.А. та спеціалістом [PERSON] , оскільки в судовому засіданні було встановлено , що спеціаліст [PERSON] при складання вказаного Акту не була присутня, [PERSON] в цей день вона взагалі не бачила. За клопотанням представника позивача судом викликалися для дачі пояснень по даному факту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , але їх явка у судове засідання представником відповідача не була забезпечена. Крім того, як вбачається з листа ПАТ «ИНТЕРПАЙП НТЗ» №08/553-123 від 09.09.2020, наданого на запит Управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровській області відносно скарги [PERSON] щодо несвоєчасності отримання розрахункових коштів та трудової книжки, відповідач повідомив, що згідно наказу №98 від 04.03.2020 [PERSON] був звільнений 04.03.2020, бухгалтерія підприємства провела кінцевий розрахунок у цю дату та було оформлено відомість на виплату готівки за лютий та березень 2020 з повним розрахунком перед працівником. Оскільки 04.03.2020 [PERSON] кошти готівкою не отримав і не зрозуміло коли він прийде за остаточним розрахунком, було прийнято рішення про включення виплат в загальний реєстр заробітної плати по підприємству з перерахунком на його картрахунок. Тобто, відповідачем зазначено, що останній робочий день [PERSON] був 04.03.2020 та в цей день був проведений розрахунок бухгалтерією. При цьому про відсутність [PERSON] на робочому місці 04.03.2020 відповідачем не зазначалося та документів, які це підтверджують, Управлінню праці не надавалося. Судом застосовані наступні норми права. Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Представником відповідача не спростовано належними та допустимими доказами твердження позивача [PERSON] про те, що 04.03.2020 він перебував на роботі в ПАТ «Інтерпайп» та в цей день оформлював обхідний лист у зв`язку зі звільненням. Останнім робочим днем позивача [PERSON] у трудовій книжці зазначено саме 04.03.2020 . Крім того, при виникнення спору щодо належного розрахунку при звільненні та зверненні позивача [PERSON] з цього приводу до Управління праці в Дніпропетровській області , відповідач не повідомляв Управління праці про те, що останній день роботи [PERSON] , а саме 04.03.2020, було визначено йому як прогул, а навпаки, зазначив, що цей день є його останнім робочим днем, по який проведено розрахунок. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах до 04.03.2020, при звільненні не отримав заробітну плату за останній робочий день, майнові вимоги позивача щодо отримання належних йому при звільненні виплат відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду, а тому позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Відповідно до розрахунку позивача його середньоденна заробітна плата за два повних місяці, що передували його звільненню, становить 1712,22 грн. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом визначено кількість робочих днів з 05.03.2020 (дата, наступна після звільнення позивача) до 08.01.2021 (день звернення до суду), що складає 306 робочих днів. Такими чином , сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 523939, 32 грн. (1712,22 грн х 306 днів), яка підлягає стягненню з відповідача. Іншого розрахунку заборгованості представником відповідача суду не надано. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку із задоволенням позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 5256, 52 грн. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. На підставі викладеного,

Outcome: approved