Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ «Максус Лізинг» в особі директора Лиховид А.І. про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу №02010 від 29 травня 2018 року недійсним і стягнення по ньому коштів. В позовній заяві позивач вказав, що 29 травня 2018 року між ним та ТОВ «Максус лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 02010. Позивач вказує, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України. Так позивач, шляхом укладення договору мав на меті купити міні-трактор Jinma JM404 (кабіна з підігрівом), вагою 2000 кг, повний привід 4*4, трьох циліндровий, потужністю 40 кінських сил, вантажопідйомністю до 670 кг за акційною ціною компанії - 89740,00 гривень. Консультант товариства йому пояснив, що міні - трактор буде доставлений по місцю проживання позивача після внесення авансового платежу в розмірі 17 000 гривень. [PERSON], отримавши реквізити для оплати за товар, того ж дня сплатив 17 000 гривень та 85 гривень комісії за переказ коштів. Наступного дня [PERSON] з'ясував, що відповідач уклав з ним не договір купівлі - продажу, а договір фінансового лізингу та, крім того, на зовсім іншу модель трактора, а саме Jinma 264ER, тип КПП-МТ, повний привід 4*4, ціна якого становила 6399,94 доларів США 94 центи, що еквівалентно в гривнях 167660 гривень, тобто вартість якого значно перевищує попередньо погоджену. На численні телефонні дзвінки представник лізингової компанії відповідав, що на даний час такого міні - трактора немає, однак, в найкоротші терміни міні - трактор буде доставлений [PERSON] по місцю проживання. Крім того, сплачені 17000 гривень, виявилися адміністративним платежем, які при жодних обставинах не підлягають поверненню, а не частиною вартості міні-трактора, як запевняв представник лізингової компанії. Отже, після сплати 17000 гривень міні-трактора [PERSON] не отримав. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору позивачем також не було отримано, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів»; ліцензія на зайняття такого виду діяльністю у відповідача відсутня. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 02010 від 29 травня 2018 року, укладений між ним та відповідачем та стягнути в його користь витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримують в повному обсязі, просять задоволити, не заперечують щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Максус Лізинг» в особі директора Лиховид А. І. в судове засідання повторно не з'явилася, відзиву на позов, у встановлений судом строк не подала. На адресу суду повернулися конверти з копією позовної заяви та доданих до неї документів та повісткою з позначкою «Укрпошти» - «за закінченням терміну зберігання». Відповідача повідомлено через оголошення на веб-порталі судової влади України, що відповідає вимогам частин 11, 12 ст.128 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, зі згоди позивача, його представника, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу). За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач, знайшовши оголошення в мережі Інтернет, мав намір придбати у ТОВ «Максус Лізинг», офіс якого знаходився в м. Хмельницькому по вул. Прибузька, 10, міні - трактор Jinma JM404 (кабіна з підігрівом), вагою 2000 кг, повний привід 4*4, трьох циліндровий, потужністю 40 кінських сил, вантажопідйомністю до 670 кг, вартість якого складала 89740,00 гривень. 29 травня 2018 року [PERSON] приїхав в офіс товариства з метою придбати вищевказаний транспортний засіб. Консультант товариства підтвердила вартість товару та того ж дня між товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 02010, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: транспортний засіб марки «Jinma 264ER», тип КПП-МТ, повний привід 4*4, ціна транспортного засобу згідно договору становила 6399,94 (шість тисяч триста дев'яносто дев'ять) доларів США 94 центи, що еквівалентно в гривнях 167660 (сто шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят) гривень, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ «Максус Лізинг». Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до ст. 9 Договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 17 000 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. З п.4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Договору (стаття 9 Договору), авансового платежу в разі наявності; оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст.9 Договору, з урахуванням умов п.1.7 ст. 1 Договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «Комісія за організацію Договору» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Пункт 10.13 Договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Положення п. 12.1 Договору встановлює за дострокове розірвання договору Лізингоодержувачем відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення Комісії за організацію договору. Проте, відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку і є елементом змісту цивільно-правової відповідальності. Розірвання ж договору «за власним бажанням», коли таке право передбачено договором, є правомірною дією і не може тягнути відповідальність для жодної сторони та не може вважатись «невиконанням чи неналежним виконанням зобов'язання», адже реалізація права не є підставою відповідальності. Отже таке положення не відповідає чинному законодавству, та підлягає визнанню недійсним. Пункти 3.2.4 та 3.2.6 Договору передбачають, що у випадку якщо Лізингоодержувач прострочив виконання зобов'язань за сплатою лізингових платежів більше як на один місяць, Лізингодавець має право вилучити предмет Лізингу у Лізингоодержувача та розірвати даний Договір в односторонньому порядку. При цьому комісія за організацію договору не повертається. Суд вважає такі умови несправедливими. Всупереч ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір не містить жодної умови про відповідальність Лізингодавця за невиконання або неналежне виконання Лізингодавцем умов договору. А умова про те, що Лізингоодержувач повинен обрати інший предмет лізингу є несправедливою тому, що ставить Лізингоодержувача в безвихідне становище: він або втрачає комісію за організацію договору, або змушений відмовитись від того предмета Лізингу, заради якого і підписав цей Договір. Умови договору, викладені у п.5.7 суперечать ч.9 ст. 762 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Ця норма є імперативною і сторони у договорі не можуть відступати від її вимог. Пункти 5.4, 5.9 Договору не узгоджуються з ч.2 ст. 780 Цивільного кодексу України, де зазначено, що умова договору найму про звільнення наймодавця від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок особливих властивостей чи недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати, є нікчемною. До того ж, п. 5.9 Договору, який закріплює положення про те, що підписуючи цей Договір, Лізингоодержувач підтверджує що його повідомили та попередили про всі особливі властивості Предмета Лізингу, які можуть бути небезпечними, є просто нелогічним, оскільки не може представник компанії під час підписання Договору повідомити про особливі властивості предмета, якого він не бачив, і якого взагалі немає у Лізингодавця. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач. Також, суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Судові витрати, понесені позивачем, які складають 704,80 гривень судового збору, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved