Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача - Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та завданої моральної шкоди, в якому, після уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 13270,81 грн заборгованості по заробітній платі, 53106,25 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 5000,00 грн. - моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що з 23.12.2013 року по 04.09.2018 року він перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи у Філії «Хлібна база №88» на посаді водія автотранспортних засобів. Згідно наказу від 04.09.2018 року №81-к звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з ним не проведений, а саме заробітна плата в сумі 13270,81 грн. не виплачена. Крім того, посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, просив стягнути з підприємства компенсацію за час затримки розрахунку, починаючи з 05.09.2018 по 24.06.2019р. в сумі 53106,25 грн. Позивач також зазначає, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна їй моральна шкода в сумі 5000,00 грн. 19.06.2019р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги стосовно стягнення з нього заборгованості по заробітній платі в сумі 13270,81 грн. визнав повністю, однак не погодився із вимогами позивача стосовно стягнення моральної шкоди. Стосовно стягнення з відповідача 5000,00 грн. моральної шкоди, відповідач вважає її необґрунтованою, що не підтверджена жодними доказами. Після уточнення позовних вимог позивачем, відповідач у встановлений законом строк відзив на уточнену позовну заяву не надав. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Враховуючи, що учасники справи належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, [PERSON] працював у філії «Хлібна база № 88» Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» з 23.12.2013 року по 04.09.2018 року. Наказом №81-к від 04.09.2018 року [PERSON] був звільнений з 04.09.2018р. за власним бажанням у зв`язку згідно ст. 38 КЗпП, що також підтверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 7,8). Згідно Довідки філії «Хлібна База № 88» Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» від 29.01.2019р. № 11 сума заборгованості із заробітної плати позивача становить 13270,81 грн.(а.с.11). Згідно Довідки філії «Хлібна База № 88» Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» від 13.06.2019р. № 27 середньоденний заробіток складає 181,25 грн. (а.с. 61). Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідач визнає заборгованість по заробітній платі позивача в сумі 13270,81 грн. З урахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі є законною, обгрнунтованою, та підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд зазначає, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності Аналогічні правові висновки містяться у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13, від 03.07.2013 року у справі № 6-64цс13, від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14. Судом встановлено, що з моменту звільнення (04.09.2019 р.) та на момент звернення позивача із позовом до суду та поданням 24.06.2019р. заяви про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом, у ДП «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» існує заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Абзацом2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Як було встановлено, час затримки належних [PERSON] сум заробітної плати складає період з 05.09.2018 року по 24.06.2019 року (включно), тобто по день подання заяви про уточнення позовних вимог. Згідно довідки ДП «Полтавський комбінат Хлібопродуктів», і не оспорюється сторонами, середньоденний заробіток складає 181,25 грн (а.с. 61). Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 53106,25 грн. За вказаних обставин посилання відповідача на відсутність вини як в.о. директора підприємства, так і самого підприємства, рахунки якого арештовані Господарським судом Полтавської області та вилучення документації підприємства під час обшуку слідчим 13.04.2018 р., не заслуговують на увагу та не виключають застосування положення ст. 117 КЗпП України в якості відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати їй заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для свого утримання, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 2000 грн., разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 13270,81 грн. та компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 53106,25 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Окрім того, згідно положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - ДП «Полтавський комбінат хлібопродуктів», на користь позивача судовий збір в розмірі 1475,32 грн., пропорційно задоволеним позивним вимогах в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відшкодування завданої моральної шкоди.

Outcome: partial