Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 23.01.2019 року, в якій просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , набуте ним у власність на підставі договору купівлі-продажу. В квартирі окрім нього значиться також зареєстрованим [PERSON] , [INFO] . Фактично він не проживає в квартирі з січня 2018 року, його особисті речі відсутні, участі в утриманні житлового приміщення та оплаті житлово-комунальних послуг [PERSON] не приймає. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання [PERSON] в позасудовому порядку він не має можливості, в той час як реєстрація відповідача обмежує його права як власника квартири та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що створює для нього відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач та представник третьої особи, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач про свою участь не заявив, відзив у встановлений судом строк не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.12.1992 року, [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. (а.с.10). Відповідно до відповіді адресно-довідкового органу від 05.04.2019 року та довідки №5 КОМ ДІС «НОВА КОМ» від 04.01.2019 року (а.с.6, 13), у вказаному житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [INFO] - з 11.09.2001 року та по теперішній час. Натомість фактично [PERSON] в квартирі не проживає з 07.01.2018 року, свідченням чому є акт з місця проживання від 04.01.2019 року, засвідчений ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.9). В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є родичами прямої лінії споріднення - батьком та сином, на чому також акцентував увагу позивач при зверненні до суду. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом її сім`ї (родичем прямої лінії споріднення), у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з січня 2018 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , який будучи пенсіонером, вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених ним вимог негаторного позову із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьомусуд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved