Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання державних актів про право власності на земельні ділянки та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними. Свою заяву обґрунтовує тим, що 09.08.2005 року за договором купівлі-продажу він придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по [ADDRESS]. Оскільки, право власності на земельну ділянку, на якій знаходився будинок у [PERSON] не було оформлено, то сторони домовилися, що після отримання державних актів, [PERSON] подарує землю позивачеві. 26.04.2006 року [PERSON] отримала два державні акти на право приватної власності на землю: - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0.250 га; - для ведення особистого селянського господарства площею 0,145 га. Проте, отримавши державні акти на право власності на земельні ділянки, в порушення домовленостей, 21.03.2007 року [PERSON] продала земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,145 га. [PERSON] Оскільки відповідно до кадастрового плану вказана земельна ділянка знаходиться біля паркової зони, є ізольованою і не має самостійного виходу до дороги, то [PERSON] під час оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2007 року, без відповідного рішення Дернівської сільської ради самоуправно змінила цільове призначення земельної ділянки, яка надавалася для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,145 га. дописавши, що розмір земельної ділянки, яка продається становить: 0,049 га. - для ведення особистого селянського господарства; 0,096 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку. В подальшому, під час виготовлення технічної документації із землеустрою, без погодження із ним та без вилучення у нього частини земельної ділянки, товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант МКР», з метою облаштування проїзду до земельної ділянки [PERSON], взагалі змінило конфігурацію його земельної ділянки по всій її довжині. Посилаючись на норми Земельного кодексу України просить суд, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства площею 0,145 га, ( серії ЯБ №507180, кадастровий номер земельної ділянки 3220282001:06:013:0005 ) виданий 26.04.2006 року на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу даної земельної ділянки від 21.03.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсними Державні акти про право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] ( серії ЯЖ № 660856 площею 0,0960 га, кадастровий номер земельної ділянки 220282001:06:013:0014, ЯЖ № 660857 площею 0,0490 га, кадастровий номер земельної ділянки 220882001:06:013:0015) видані на ім'я [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю пояснивши, що приватизація [PERSON] обох земельних ділянок, розміром 0,250 та 0,145 га була проведена з грубим порушенням Земельного кодексу України, зокрема ч.3 ст.116, яка передбачає, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян, провадиться у тому разі, коли земельна ділянка перебуває в їхньому користуванні. На момент приватизації, земельними ділянками [PERSON] уже не користувалася, оскільки вони вже були в користуванні його довірителя, що було підтверджено рішенням Баришівського районного суду від 01.03.2013 року та рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 13.10.2014 року, а тому права на їх приватизацію уже не мала. Відповідно до ст.20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення та проводиться органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення відповідно до ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не з'явилася, про день та час розгляду справи належним чином була повідомлена. Представник Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області Шовть Лариса Володимирівна заявлений позов визнала повністю пояснивши, що жодного рішення щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, якими користувалася, а згодом приватизувала нині покійна [PERSON] не приймалося. Із заявою про зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки у позивача [PERSON] та зміни її конфігурації до Дернівської сільської ради Баришівського району ніхто не звертався і такого рішення сільська рада не виносила. Представник управління Держземагенства у Баришівському районі Київської області головний спеціаліст юридичного сектору Галіцина Наталія Михайлівна щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує пояснивши, що відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Оскільки на її думку, приватизація землі [PERSON] відбулася з порушенням ст.116 ЗК України, то вимоги позивача щодо визнання державного акту на право власності на земельну ділянку розміром 0,145 га. для ведення особистого селянського господарства виданого на [PERSON] є обґрунтованими. Окрім того вважає, що при укладенні 21.03.2007 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, державний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу [PERSON] вийшла за межі своїх повноважень власноруч змінивши цільове призначення земельної ділянки. Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши представлені ними на обґрунтування власних вимог та заперечень докази суд вважає, що заявлений позов підлягає до повного задоволення виходячи з наступних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 серпня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 2931, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Баришівського бюро технічної інвентаризації від 05 березня 2010 року, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який придбав у [PERSON] Відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 01.03.2013 року підтвердженого рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 13.10.2014 року до позивача, відповідно до приписів ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у 2005 році перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розміщений придбаний ним житловий будинок та для його обслуговування розміром 0,25 га., що були у попереднього землекористувача, оскільки попереднім землекористувачем на той час земельна ділянка приватизована не була. В подальшому, 26 квітня 2006 року [PERSON] на підставі рішення сесії Дернівської сільської ради від 01 лютого 2003 року отримала Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,250 га, яка розташована [ADDRESS] серії ЯБ №507179 (кадастровий номер земельної ділянки -3220282001:06:013:0004) та Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,145 га, яка розташована по [ADDRESS], серії ЯБ №507180 (кадастровий номер земельної ділянки - 3220282001:06:013:0005). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 березня 2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 660 [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] площею - 0,145 га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗУ України ( в редакції, яка діяла на момент правовідносин ), безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка розміром 0,145 га була безоплатно передана [PERSON] 26.04.2006 року, тобто в період, коли дана земельна ділянка перебувала в користуванні позивача [PERSON] оскільки сама [PERSON] після смерті в 2004 році свого чоловіка проживала в смт. Варва Чернігівської області та не була користувачем даної земельної ділянки. При цьому, суд звертає свою увагу на ту обставину, що відповідач - Дернівська сільська рада , заздалегідь знаючи про те, що будинок по [ADDRESS] куплено позивачем [PERSON] у [PERSON], не вжили заходів щодо недопущення незаконної приватизації земельної ділянки по [ADDRESS]. Згідно зі ст. 126 ( у редакції, яка була чинною до 5 березня 2009 р. ), ст. ст. 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку ( постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14 ). Таким чином, враховуючи ту обставину, що передача [PERSON] земельних ділянок відбулася з порушенням ч.3 ст.116 ЗК України, то суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] щодо визнання державного акту для ведення особистого селянського господарства площею 0,145 га, серія ЯБ № 507180 виданий 26.04.2006 року на ім'я [PERSON], є обгрунтованими. Як було встановлено в ході судового розгляду, 21.03.2007 року [PERSON] продала земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,145 га. відповідачці [PERSON] Під час оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2007 року, приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу [PERSON], без відповідного рішення Дернівської сільської ради було змінено цільове призначення земельної ділянки, яка надавалася для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,145 га. дописавши, що розмір земельної ділянки, яка продається становить: 0,049 га. - для ведення особистого селянського господарства; 0,096 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідно до ст.20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення та проводиться органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення відповідно до ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки була здійснена без відповідного рішення Дернівської сільської ради Баришівського району, про що в судовому засіданні наголошувала сільський голова Шовть Л.В., то відповідно до ст.21 ЗК України, суд вважає за необхідне визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,145 га від 21.03.2007 року укладеним між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Окрім того, під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства громадянки [PERSON], с. Дернівка Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, без погодження із власником суміжної земельної ділянки [PERSON] та без вилучення у нього частини земельної ділянки у встановленому законом порядку, товариство з обмеженою відповідальністю « Гарант МКР», з метою облаштування проїзду до земельної ділянки [PERSON], змінило конфігурацію його земельної ділянки по всій її довжині. Стаття 41 Конституції України, ст.341 ЦК України передбачає, що право власності має абсолютний характер та є непорушним. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України. Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». За змістом ст. 152 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено зазначеною нормою, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки судом сам договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2007 року на підставі якого [PERSON] були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки розміром 0,0490 та 0,0960 га, визнаний недійсним, то видані [PERSON] на підставі даного договору Державні акти, на думку суду повинні бути також визнані недійсними та скасованими.

Outcome: approved