Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа служба в справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї. Позовні вимоги мотивовані тим, що з [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 2003 року, який на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу було розірвано 14.03.2012 року . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з відповідачкою, на його утримання він сплачує аліменти. [PERSON] повністю ізолювала дитину він нього та спілкування з ним, [PERSON] має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з ним та приймати участь в його вихованні. Вказав у своїй заяві, що для спілкування в домашніх умовах він має у власності двокімнатну квартиру. У зв'язку з чим, просить суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з його сином [PERSON], [INFO], та встановити дні, по яким він буде забирати сина до себе додому, для спілкування в домашніх умовах: кожну другу та четверту суботу таі неділю місяця з 09 год. Суботи до 17 год. Неділі, без присутності матері дитини. Спільний відпочинок : на період літніх канікул син проводить з батьком три неділі поспіль, також просив суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод щодо необмеженого спілкування з сином особисто, засобами мобільного, поштового, електронного та іншого зв'язку, у день побачення із сином має право його забирати додому із школи особисто. 01.03.2017 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] [INFO]; також просив визначити наступні способи його участі в спілкуванні та вихованні сина [PERSON], місце та час спілкування: зобов'язати відповідача надати йому можливість вільного спілкування із сином: по телефону, поштового та/або електронного зв'язку через інтернет- необмежено, незалежно від місця перебування; В період перебування на території України - кожну другу та четверту суботу і неділю місяця з 09.00 години суботи до 17.00 годин неділі до мене додому, у домашніх умовах, за місцем моєї реєстрації та проживання, за адресою [ADDRESS], без присутності матері дитини. Спільний відпочинок щорічно спільно відпочивати з сином в період літніх канікул не менше 21 календарних днів поспіль. При цьому у день його побачення з сином [PERSON], [INFO] він має право забирати його з дому та школи особисто. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на письмові заперечення. Також вказав, що відповідачка не перешкоджає спілкуванню сина з батьком, сам позивач не проявляє ініціативи у розвитку та у вихованні сина. Більш того, позивач сам надав нотаріальну згоду на вивіз дитини до АР Крим. На думку, відповідача позовні вимоги обумовлені майновими інтересами, а не піклуванням про дитину. Представник третьої особи до суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи у зв'язку з виробничою завантаженістю та прийняти рішення відповідно до висновку органу опіки та піклування та обов'язково в інтересах дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 13 вересня 2003 року було зареєстровано відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 712. ( а.с.3) В сім'ї [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON]. ( а.с.4) Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14.03.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а.с.9) Висновком органу опіки та піклування виконкому Жовтневої районної у місті ради щодо участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON], [INFO], встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], має житлову реєстрацію разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Але мати та дитина не мешкають за цією адресою з 2012 року , зі слів бабусі мати та дитина мешкають в Російській Федерації, батько дитини [PERSON] надав нотаріальну довіреність, щодо постійного місця проживання дитини в Росії. Батько [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] умови для проживання задовільні, за місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, за станом здоров'я не має протипоказань щодо спілкування з дитиною, сплачує кошти на користь [PERSON] для утримання малолітнього сина [PERSON]. ( а.с.76) Відповідно Акту обстеження житлово-побутових умов від 31.10.2016 року спеціалістами служби у справах дітей Виконкому Саксаганської районної у місті ради за адресою проживання [PERSON]: [ADDRESS], висновком встановлено, що для довготривалого комфортного проживання, гармонійного розвитку малолітньої дитини, хлопчика 10 років, створено належні умови, батько у спілкуванні відкритий, спокійний, сина любить, сумує за ним. ( а.с.95) Також судом встановлено, що малолітній [PERSON] навчається в 4а класі в період з 01.08.2013 року по теперішній час в Сімферопольській академічній гімназії. ( а.с.65,68) Відповідно до Довідки - характеристики [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] мешкає в [ADDRESS] з жовтня 2014 року. ( а.с.66) Вказані обставини, та місце перебування дитини сторонами не заперечуються, а отже доведенню не підлягають. Згідно з частиною 1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з частиною 1 ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до частини 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з частиною 3 статті 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Статтею 17 СК України передбачено, що орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 4 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини 5 вказаної вище статті, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного й гармонічного розвитку її особистості потребує любові й розумінні. Вона повинна, коли це можливо, рости на піклуванні й під відповідальністю своїх батьків і у всякому разі в атмосфері любові й моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Враховуючи викладене вище, суд вважає за можливе визначити [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO], встановивши наступний графік побачень: кожну другу та четверту суботу і неділю місяця з 09.00 години суботи до 17.00 годин неділі за місцем проживання дитини, без присутності матері з правом взяття дитини до помешкання батька; визначити період спільного відпочинку [PERSON] із сином [PERSON], [INFO] у літній період до 15 днів для оздоровлення малолітнього [PERSON] без присутності матері, виходячи з наступного. Стосовно позовної вимоги про спілкування батька з сином за допомогою дистанційних засобів зв'язку суд вважає зазначити, що позивач не надав доказів щодо забезпечення дитини такими засобами зв'язку, не довів спроможність дитини з урахуванням її віку, користуватися цими засобами. Слід звернути увагу і на те, що позивач не визначився з періодами такого спілкування(без обмеження часом, може негативно вплинути на дитину) ні при подачі позову ні під час розгляду справи судом. Слід вказати, що право батька на вільне спілкування та побачення з дітьми, в тому числі на спілкування з сином за допомогою телефону і в мережі інтернет передбачено законом і відповідачкою не заперечується. Враховуючи наведене, а також те, що позивач не подав доказів того, що [PERSON] чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною та не дозволяє дитині спілкуватись з батьком за допомогою телефонного зв'язку і в мережі Інтернет, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо місця спілкування з дитиною, слід зазначити наступне: Відповідно до пункту 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 вказаних вище Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Сторонами не заявлено позовних вимог щодо дозволу на виїзд без згоди одного з батьків чи інших позовних вимог, крім усунення перешкод у спілкуванні та встановлення порядку щодо участі в вихованні з дитиною. Частиною 1 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як вбачається із частини 6 статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Частинами 3 та 4 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що на здійснення права на свободу пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Таким чином, вимоги позивача щодо спілкування з сином за місцем проживання [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки малолітній [PERSON] на теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території і перетинання лінії зіткнення може становити небезпеку для дитини, проте в разі перебування дитини Вимог щодо встановлення місця проживання дитини сторони не заявляли, а позивач вказував, що можливість спілкуватись з дитиною, в нього буде, коли [PERSON] буде перебувати на не окупованій території. Щодо літнього відпочинку, то зважаючи на період літніх канікул, середню тривалість відпустки, рівності прав обох батьків на спілкування з дитиною, суд вважає можливим встановити період спільного відпочинку [PERSON] із сином [PERSON], [INFO] у літній період до 15 днів для оздоровлення малолітнього [PERSON] без присутності матері. До того ж, суд вважає за необхідне встановити батькам вимогу нести відповідальність за життя та здоров'я дитини, не настроювати його один проти одного, дотримуватись графіку дитини та рекомендацій лікарів, що сприятиме розвитку дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial