Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» у якому просить визнати недійснимукладений між ними кредитний договір №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 16 вересня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення у справі №202/30061/13-ц, яким задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року. Про вказане судове рішення позивач дізнався в 2015 році у приміщенні виконавчої служби. Тоді ж, ним було подано заяву про скасування заочного рішення, яка була задоволена, заочне рішення скасовано, а справу призначено до нового розгляду в загальному порядку. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року у справі №202/30061/13-ц в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зазначає, що кредитний договір №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року ним не укладався. Даний договір, як і інші кредитні договори в різних банках, був укладений невідомою особою з використанням його паспорта громадянина України, який був втрачений ним в 2003 році, шляхом переклеювання в ньому фотокартки. За фактом втрати паспорта [PERSON] звертався в правоохоронні органи, однак постановою о/у ВДСБЕЗ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області від 28.02.2007 р., в порушенні кримінальної справи було відмовлено за п. 2 ст. 6 КПК України (1960 р.). Однак, в 2019 році він звернувся до банку з метою отримання кредиту та йому стало відомо, що на даний час відповідачем рахувється заборгованість [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року. Відповідач відзив на позов не подавав. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Крім цього, представник відповідача [PERSON] просить поновити позивачу строк звернення із позовом, оскільки позивачу стало відомо про облік заборгованості за спірним кредитним договором в 2019 році, після чого він звернувся із даним позовом. Представник Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» в судовому засіданні позовних вимог не визнав та проти їх задоволення заперечив. 13 січня 2021 року у даній справі призначено судово - почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 16 квітня 2021 року ухвалою у даній справі відновлено провадження. 05 серпня 2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за результатами якого справу призначено до судового розгляду. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. Як вбачається із постанови о/у ВДСБЕЗ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області 28 лютого 2007 року, 06.02.2007 року в Тернопільський МВ УМВСУ в Тернопільській області з прокуратури м.Тернополя поступив скасований відмовний матеріал по заяві гр.. [PERSON] , щодо шахрайських дій зі сторони невідомих осіб при оформленні двох контрактних стартових пакетів до мобільних телефонів, які були оформлені на його втрачений паспорт. Проведеною перевіркою встановлено, що 13.09.2006 р. в магазині «Вест- Телеком» невідома особа оформила два контрактних стартових пакети до мобільного телефону на паспорт гр.. [PERSON] . Про даний факт [PERSON] дізнався 10.10.2006 р. коли йому на домашню адресу прийшов лист про оплату заборгованості за користування даними стартовими пакетами. Встановлено, що [PERSON] втратив паспорт в 2003 р., про що ним була написана заява та отримав новий паспорт. Встановлено, що у втраченому паспорті гр.. [PERSON] фотографія [PERSON] , [INFO] уродженця м.Ново-Волинської Волинської області, який на даний момент ніде не зареєстрований. Зазначеною постановою відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за п.2 ст.6 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст..190 КК України. 16 вересня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі №202/30061/13 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості, яким стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP20980880 від 24.07.2006 року в сумі 86 384,83 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до кредитного договору №DNH4KP20980880 від 24.07.2006 року [PERSON] , отримав кредит у сумі 6 442,80 грн., зі сплатою відсотків за користування ним. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору заборгованість за ним станом на 12.06.2013 р. склала 96 384,83 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року зазначене заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2013 року скасовано. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, [PERSON] про стягнення заборгованості, відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем [PERSON] будь-яких коштів за кредитним договором, доказів сплати коштів відповідачем за даним кредитним договором. Враховуючи те, що заявлені позивачем вимоги спростовуються матеріалами справи, жодних інших доказів на їх підтвердження надано не було, суд вважав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Як вбачається із наданої позивачем копії заяви позичальника №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, яку він отримав з матеріалів справи №202/30061/13, [PERSON] звернувся із заявою про надання строкового кредиту на суму 6442,80 грн. строком на 12 місяців із відсотковою ставкою 2,09 відсотки в місяць з ціллю кредитування купівля товаро-матеріальних цінностей. З метою надання кредиту, банк відкриває позичальнику рахунок [NUMBER] для зарахування коштів та погашення заборгованості. Як зазначено у інформації про торгівельно-сервісне підприємство, ним виступало ТОВ «Тернопіль-Контракт ЛТД» із зазначенням назви товару на купівлю якого спрямовуються кредитні кошти, а саме: телевізор Philіps 15 РТ2767/60 вартістю 829 грн., холодильник Ardo МР 228А вартістю 1199 грн., баготофункціональний пристрій Canon MF3110 вартістю 1469 грн., монітор TFT17 Acer 1722 вартістю 1459 грн. У судовому засіданні позивач зазначив, що підпис наявний у вказаній заяві йому не належить, він її не підписував, а спірний кредитний договір ніколи не укладав. Більше того, дані про особу позичальника, у тому числі про його професію не відповідають дійсності. До зазначеної заяви додано копію паспорта серії [NUMBER] , виданого 28.11.1996 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області, який позивачу не належить та у якому наявна фотографія іншої людини. Як вбачається із довідки від 02.12.2009 року №384, виданою начальником СГІ РФО Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, [PERSON] дійсно 19 вересня 2007 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області видано паспорт громадяни України серії [NUMBER] взамін втраченого паспорта серії [NUMBER] виданого Тернопільським МВ 19 лютого 2004 року. Таким чином, судом встановлено, що на момент видачі кредиту на підставі заяви позичальника №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, паспортні дані про які у ній зазначено, а саме паспорт серії [NUMBER] , виданого 28.11.1996 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області не належав [PERSON] , оскільки останній на той час був документований паспортом громадянина України серії [NUMBER] , який було видано 19 вересня 2007 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області. Тернопільським міськрайонним судом ухвалою від 27 липня 2020 року у даній справі витребувано у відповідача оригінал анкети заяви, яка свідчить про укладення між [PERSON] та АТ комерційний банк «Приватбанк» кредитного договору №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року з метою її огляду та проведення судової почеркознавчої експертизи. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що вказану ухвалу суду про надання оригіналу зазначеного документу не виконано, у зв`язку із відсутністю зазначеного документу у банку. З метою встановлення достовірності підпису у заяві позичальника №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, судом 13 січня 2021призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу. Як вбачається із повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 09 квітня 2021 року №СЕ-19/20/120-21/1984-ПЧ експертом повідомлено про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналу анкети-заяви, яка свідчить про укладення між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» кредитного договору № DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року та яка необхідна для проведення порівняльного дослідження рукописного тексту та підпису із зразками почерку особи, яка перевіряється. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач ухилився від своєї участі у проведенні призначеної судом зазначеної експертизи, наданні експертові оригіналу заяви анкети заяви, яка свідчить про укладення між [PERSON] та АТ комерційний банк «Приватбанк» кредитного договору №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, без надання якої провести даний вид експертизи не можливо. Також суд констатує, що проведення вказаної експертизи має вагоме значення для позивача, у тому числі для з`ясування усіх обставин, що свідчать про укладення спірного кредитного договору самим позивачем, його волевиявлення щодо цього, надання йому кредитних коштів у сумі 6442,80 грн. заборгованість по якому й надалі обліковує за [PERSON] відповідач. В силу вимог ч.1 ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або він іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). У відповідності до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що кредитний договір він не підписував, волевиявлення на його укладення у нього було відсутнє та кредитні кошти від відповідача він не отримував. Суд оцінивши та дослідивши докази у справі, а також пояснення сторін, вважає, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним слід задовольнити та визнати недійсним кредитний договір №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк». При цьому, задовольняючи позов,суд виходить із того факту, що відповідачем на підтвердження його укладення з метою встановлення достовірності та належності підпису позивача, який свідчить про волевиявлення останнього на надано оригіналу заяви анкети, яку суд зобов`язував надати з метою проведення судової почеркознавчої експертизи. Проведення такої експертизи має вагоме значення для позивача, у тому числі для з`ясування усіх обставин, що свідчать про укладення спірного кредитного договору самим позивачем, його волевиявлення щодо цього. Відтак, в силу вимог ч.1 ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або він іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Таким чином, враховуючи наведене, суд визнає факт відсутності волевиявлення позивача на укладення спірного кредитного договору, неналежності його підпису у зазначеній заяві. Крім цього, задовольняючи позов, суд відкидає твердження представника відповідача про те, що позивачем, на його думку, пропущено строк позовної давності звернення із даним позовом, оскільки вважає, що позивачу стало відомо про існування спірного кредитного договору та обліку заборгованості за ним у 2019 році, під час того, коли він звернувся в банк з метою оформлення кредиту. Також, суд констатує, що на момент видачі кредиту на підставі заяви позичальника №DNH4KP20980880 від 24 липня 2006 року, паспортні дані про які було у ній зазначено, а саме паспорт серії [NUMBER] , виданого 28.11.1996 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області не належав [PERSON] , оскільки останній на той час був документований паспортом громадянина України серії [NUMBER] , який було видано 19 вересня 2007 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області, що підтверджено довідкою від 02.12.2009 року №384, виданою начальником СГІ РФО Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області. Крім цього, в силу вимог ст..141 ЦПК України, суд вважає, що слід стягнути із відповідача у користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved