Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди № 08/01/14, укладений 08 січня 2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та ТОВ «Техкомплект», а також стягнути сплачену суму судового збору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2012 року розподілено спільне майно подружжя [PERSON], згідно вказаного судового рішення визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], загальною площею 185, 6 кв.м. Зазначене судове рішення набрало законної сили згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2013 року. На підставі вказаних судових рішень позивачем 21.11.2013 року зареєстровано право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], загальною площею 185, 6 кв.м. Однак, 08.01.2014 року [PERSON], діючи як фізична особа-підприємець, уклала із ТОВ «Техкомплект» договір оренди № 08/01/14, відповідно до умов якого передала зазначеному підприємству в оренду 0,413 кв.м. частин нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], а саме: № 2 - приміщення підсобне приміщення, площею 1,40 кв.м., № 3 - основне, площею 14,6 кв.м., № 4 - основне, площею 19,3 кв.м., № 11 - основне, площею 16,3 кв.м., № 12 - вбиральня, площею 1,20 кв.м., № 13 - вмивальник, площею 1,50 кв.м., № 14 - вбиральня, площею 1,50 кв.м., 0,365 частин приміщення № 1 - коридор, площею 21,30 кв.м., загальною площею 76,70 кв.м. для розміщення офісу. Позивач зазначає, що вказане вище нерухоме майно належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, у зв'язку із чим в порядку ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності щодо зазначеного вище нерухомого майна повинно здійснюватись за згодою співвласників. На укладення оспорюваного договору оренди позивач згоди відповідачу не надавав, щодо порядку користування спільним нерухомим майном сторони у справі згоди також не дійшли та порядок користування не визначили, а тому на підставі п. 2 ст. 203 та ст. 215 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним вказаний вище договір оренди. Представник відповідача [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного договору. Підстави в обґрунтування заперечень виклали у письмових запереченнях по суті позовних вимог. Додатково у судовому засіданні зазначили про те, що 17.10.2013 року відповідач звернулась з листом до позивача, в якому запропонувала визначити порядок користування нерухомим майном, а також повідомила про намір передати частину нерухомого майна в оренду. Не отримавши відповідь на вказаний вище лист, вважала, що позивач погодився на запропонований порядок користування нежилим приміщенням. Враховуючи наведені обставини, а також те, що у період з 18.10.2013 року по 08.01.2014 року позивач жодних заперечень проти пропозицій, викладених у листі від 17.10.2013 року не висловив, в порядку ст.ст. 361, 263, 364 ЦК України, розпорядилась своєю часткою у праві спільної часткової власності на зазначене вище нерухоме майно, на власний розсуд. Представни відповідача ТОВ «Техкомплект» у судове засідання не забезпечив явку представника, надав до суду письмові заперечення по суті позовних вимог, в яких зазначив про те, що укладений договір оренди є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, на момент його укладення сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а орендодавець - весь необхідний пакет правовстановлюючих документів на майно. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2012 року розподілено майно подружжя [PERSON], в тому числі визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], загальною площею 185, 6 кв.м. (а.с. 159-160). Зазначене судове рішення залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2013 року (а.с. 164-168). 25.10.2013 року право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], загальною площею 185, 6 кв.м., зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 13230834 від 21.11.2013 року (а.с. 158). 13.01.2014 року право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], загальною площею 185, 6 кв.м., зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 16257461 від 16.01.2014 року (а.с. 131). 08.01.2014 року між ТОВ «Техкомплект» та [PERSON], яка діяла як фізична особа-підприємець, укладено договір оренди № 08/01/14, відповідно до умов якого відповідач передала зазначеному підприємству в оренду 0,413 кв.м. частин нежилих приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень 175) (в літері А) за адресою: [ADDRESS], а саме: № 2 - приміщення підсобне приміщення, площею 1,40 кв.м., № 3 - основне, площею 14,6 кв.м., № 4 - основне, площею 19,3 кв.м., № 11 - основне, площею 16,3 кв.м., № 12 - вбиральня, площею 1,20 кв.м., № 13 - вмивальник, площею 1,50 кв.м., № 14 - вбиральня, площею 1,50 кв.м., 0,365 частин приміщення № 1 - коридор, площею 21,30 кв.м., загальною площею 76,70 кв.м. для розміщення офісу (а.с. 6-9). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначає про те, що на момент укладення оспорюваного договору оренди відповідач [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також відсутнє було вільне волевиявлення учасника правочину на його укладення, а тому з підстав, передбачених п. 2 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України, такий договір має бути визнаний судом недійсним. Частиною першої ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 вказаної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України як один із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено визнання недійсним правочину. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. В розумінні ст. 30 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно здійснювати їх, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Зазначаючи про недійсність договору оренди від 08.01.2014 року на підставі ч. 2 ст. 203 ЦК України, позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про те, що станом на момент укладення оспорюваного правочину обсяг цивільної дієздатності відповідача [PERSON] був обмежений відповідним судомив рішенням, або у встановленому законом порядку відповідач визнана судом недієздатною. Відповідно до положень ст.ст. 10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 11 ЦПК України, врегульовуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В ході розгляду справи, судом неодноразово роз'яснювались процесуальні права сторонам у справі, в тому числі і право позивача на зміну підстав або предмету позову до початку розгляду справи по суті. Вказаним процесуальним правом сторона позивача не скористалась. При цьому, суд не приймає до уваги додаткові письмові пояснення представника позивача, подані у судовому засіданні 16.02.2015 року перед судовими дебатами, оскільки такі пояснення є фактичною зміною підстав заявленого позову, що в силу ст. 31 ЦПК України не допускається після початку розгляду справи по суті. Враховуючи викладене, суд надходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди від 08.01.2014 року з підстав, передбачених ч. 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України, у зв'язку із чим у задоволенні даного позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed