Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою в якій вказує, що його мати [PERSON] 29 липня 1980 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Лазуренко». Під час шлюбу вони побудували житловий будинок № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області. Первинну інвентаризацію вказаного будинку КП «БТІ» здійснила 27 жовтня 1987 року, а вперше зареєструвало право власності на вказаний будинок за [PERSON] 25 січня 1988 року, номер запису 16283 в книзі 65. Після закінчення будівництва вказаного будинку його мати та [PERSON] проживали в ньому. 20 листопада 2013 року мати позивача [PERSON] пішла з вказаного будинку та зникла, в звязку з чим рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2015 року вона була визнана безвісно відсутньою з 20 листопада 2013 року. 18 жовтня 2016 року помер [PERSON] 19 січня 2017 року рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області мати позивача [PERSON] була оголошена померлою. Після отримання зазначеного рішення суду позивач [PERSON] звернувся до Першої словянської державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини. Після заведення спадкової справи позивач на вимогу нотаріуса надав йому: 1) довідку відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Словянської міської ради, відповідно до якої [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]; 2) довідку КП «БТІ», відповідно до якої право власності на житловий будинок № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області станом на 01 січня 2013 року було зареєстровано за [PERSON] В той же час відповідач [PERSON], яка є донькою [PERSON], в березні 2017 року надала нотаріусу договір дарування вказаного житлового будинку, відповідно до якого 08 червня 2015 року [PERSON] подарував їй цей житловий будинок. Крім цього нею був наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого зазначений житловий будинок зареєстрований на праві власності за нею. Таким чином, позивач дізнався про спірний договір в березні 2017 року. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] вважає, що вказаний договір дарування укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки, по-перше, на підставі ст. 22 КпШС України, діючого в зазначений період часу, зазначений житловий будинок на праві спільної сумісної власності належав [PERSON] та [PERSON], по-друге, на підставі ст. 63, 65 СК України для укладення такого договору необхідно отримати письмову згоду другого з подружжя, натомість відомості про смерть [PERSON] на час укладення спірного договору були відсутні, по-третє, на підставі ст. 67 СК України для того, щоб подарувати частину спільного нерухомого майна, необхідне виділення в натурі частки такого майна. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги та визнати вказаний договір дарування нікчемним, а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві, наполягали на заявлених вимогах та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, виходячи з наступного. Так, під час шлюбу її батька [PERSON] та її матері [PERSON] на підставі рішення виконкому Словянської ради депутатів трудящих від 27 травня 1970 року було надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 528 кв. м. під № 24 по вулиці Рязанській у м. Словянськ для будівництва житлового будинку. 18 травня 1970 року між її батьком [PERSON] та відділом комунального господарства виконавчого комітету міської [PERSON] було укладено договір № 123 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності із числом кімнат від однієї до пяти включно. Згідно умов даного Договору на даній земельній ділянці Забудовник зобовязувався побудувати житловий будинок, сарай, огородити садибу з боку вулиці забором тощо. До будівництва забудовник мав приступити не пізніше одного року з дня підписання договору та вести будівельні роботи із таким розрахунком, щоб все будівництво було завершено протягом не більше 3 років, тобто до 18 червня 1973 року. В разі, якщо будівництво будівель не буде завершено в обумовлений строк з причин, що не залежать від нього, строк завершення будівництва передбачав продовження, але не більше ніж на один сезон. У червні 1973 року житловий будинок був повністю побудований, та 20 червня 1973 року батько відповідача [PERSON] здав в експлуатацію електропроводку, про що існує відповідний акт Донбасенерго. З 06 лютого 1974 року постійне місце проживання [PERSON] було зареєстровано у новозбудованому житловому будинку № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області, що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, які мешкають в будинку. Натомість, як вбачається з даної книги, місце проживання [PERSON] в цьому будинку було зареєстровано лише 09 листопада 1990 року. З технічного паспорту на житловий будинок № 24 по вул. Рязанській м. Словянськ Донецької області, виготовленого 14 березня 2014 року, з характеристики будинку, господарський будівель та споруд слідує, що роком побудови даних будівель є 1976 рік. Отже, відповідач [PERSON] вважає, що спірний будинок повністю був побудований її батьком [PERSON] до укладання шлюбу з [PERSON], а тому не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], в звязку з чим договір дарування цього будинку був укладений правомірно. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволені позову [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що [PERSON] та [PERSON] уклали в 1980 році шлюб та почали проживати у літній кухні, оскільки в спірному будинку були побудовані лише стіни. Вказали, що спірний будинок був побудований за сумісні кошти [PERSON] та [PERSON] під час їх шлюбу. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення, відповідно до яких на час укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] спірний будинок за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Рязанська, 24, вже був повністю побудований. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 336369, виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Словянського районного управління юстиції в Донецькій області 07 березня 2003 року, позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], яка на підставі свідоцтва про укладення шлюбу з [PERSON], серії ІІІ-НО № 286419, виданого 29 липня 1980 року, змінила прізвище з «Українець» на «Лазуренко». В той же час згідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-ЯР № 756585 батьками відповідача [PERSON], яка, в звязку з укладенням 27 червня 1981 року шлюбу з [PERSON], змінила прізвище з «Лазуренко» на «Новійчук», є [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку, що батьками сторін по справі є різні особи. З договору № 123 про надання в безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до пяти включно від 18 червня 1970 року, проекту забудови земельної ділянки, слідує, що 18 червня 1970 року [PERSON], який є забудовником, на праві безстрокового користування було надано земельну ділянку у м. Словянськ, по вул. Рязанській, 24, загальною площею 528 м. кв. згідно з планом земельної ділянки. Вказаний договір зареєстрований 18 червня 1970 року у Словянському міськкомунгоспі під номером 123. Довідки для придбання будівельних матеріалів видані 18 червня 1970 року. Відповідно до висновку про реєстрацію домоволодіння № 16283/65 від 25 січня 1988 року, довідки приналежності будівель домоволодіння № 24 по вул. Рязанській, зареєстрованих інвентаризаційним бюро в реєстровій книзі домоволодінь під реєстровим № 16283/65, довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 379-2/0.45/01 від 14 лютого 2017 року та довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 1584-4/0.45/01 від 01 червня 2017 року, з 25 січня 1988 року право власності на житловий будинок № 24 по вулиці Рязанській у м. Словянськ, зареєстроване за [PERSON] на підставі договору 123 про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Першою словянською державною нотаріальною конторою 18 червня 1970 року р/№ 4175. Дата реєстрації 25 січня 1988 року; номер запису 16283 в книзі 65. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 19820 зазначений житловий будинок побудовано в 1986 році. Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38706544 від 08 червня 2015 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 97892651 від 20 вересня 2017 року, право власності на житловий будинок № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області до 08 червня 2015 року у Реєстрі речових прав на нерухоме майно не було зареєстровано за жодною особою. Отже, суд приходить до переконання, що єдиним власником домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області з 25 січня 1988 року по 08 червня 2015 року був [PERSON]. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що вказане домоволодіння на час укладання спірного договору дарування на праві приватної власності належало [PERSON], та сторони не ставили питання щодо визнання цього домоволодіння спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], то останній, як власник, мав право розпоряджатися вказаним домоволодінням на власний розсуд, зокрема укладати договори, направлені на його відчуження, дотримуючись при цьому вимог діючого законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 1 ст. 718, ч. 1 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з договору дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2026, 08 червня 2015 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок № 24 із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38706544 від 08 червня 2015 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 97892651 від 20 вересня 2017 року, житловий будинок № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області з господарськими та побутовими будовами та спорудами, загальною площею 81 м. кв. з 08 червня 2015 року на праві власності належить відповідачу [PERSON] Таким чином, суд не приймає до уваги доводи позивача й заперечення відповідача, та докази, в тому числі пояснення свідків, надані сторонами на підтвердження та спростування факту побудови спірного будинку спільними зусиллями [PERSON] та матері позивача [PERSON] під час їх шлюбу, чим позивач обґрунтовує свої вимоги щодо відсутності у [PERSON] права на відчуження даного житлового будинку, оскільки позивачем в своїй позовній заяві не було заявлено вимог про визнання житлового будинку № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Натомість позивачем було заявлено вимоги щодо визнання договору дарування вказаного житлового будинку нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Так, при вирішенні питання щодо визнання договору дарування нікчемним суд виходить з вимог ЦК України, а також розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, викладених в пункті 4, згідно з яким судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якими встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, в ході судового розгляду справи було встановлено, що спірний договір дарування відповідає вищевказаним вимогам статті 203 ЦК України, а саме: 1) його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) дарувальник [PERSON] на час укладання вказаного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки іншого в судовому засіданні встановлено не було; 3) волевиявлення сторін зазначеного договору на час укладення цього договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі на перехід права власності на спірний будинок від дарувальника [PERSON] до обдаровуваної [PERSON]; 4) вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; 5) цей правочин на час його укладення не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін договору дарування, оскільки таких на час його укладання не було. Крім цього, суд, дослідивши спірний договір дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, який зареєстрований в реєстрі за № 2026, прийшов до переконання, що вказаний правочин відповідає вимогам частини 2 статті 719 ЦК України щодо письмової форми його укладення та його нотаріального посвідчення, не порушує публічний порядок та не вимагає дозволу органу опіки та піклування на його вчинення. В звязку з цим, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 221, ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 226, ч. 2 ст. 228 ЦК України щодо нікчемності правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування житлового будинку № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області від 08 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2026, нікчемним, а отже й про відмову позивачу в застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed