Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] , з подальшим зняттям з реєстрації. Позов мотивований тим, що позивач є власником спірного житла; відповідач є його колишньою дружиною; у належній позивачу квартирі відповідач має зареєстроване місце проживання, проте фактично не проживає з серпня 2015 року; однак припинити реєстрацію в квартирі відповідач не бажає. Позивач вважає, що реєстрація відповідача у належному позивачу житлі порушує його права власника щодо розпорядження та користування квартирою. Відтак, просить на підставі ст.ст.391, 396, 405 ЦК України позов задоволити. В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. В судовому засіданні відповідач позов визнала повністю, повідомила, що з позивачем не проживає більше п`яти років, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову провадиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Визнання позову відповідачем у цій справі не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору дарування квартири, що становить частину житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Кушнерчук О.М. 01.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2628, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 01.10.2004 року, витягу ДКП Коростенського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.10.2004 року, довідки виконкому Ігнатпільської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 231 від 28.02.2020 року. У вказаній квартирі мають зареєстроване місце проживання троє осіб - власник [PERSON] , позивач у справі, його син [PERSON] та дружина [PERSON] , відповідач у справі, що стверджується копією довідки виконкому Ігнатпільської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 1289 від 09.12.2020 року, відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області. Сторонами визнано, що відповідач не проживає у належній позивачу квартирі [ADDRESS] з серпня 2015 року, що також підтверджується копією акту про відсутність по місцю проживання, складеного 08.12.2020 року. Проте надалі залишається зареєстрованою за вказаною адресою, але добровільно з реєстрації не знялася. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4). Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселилася та проживала у спірному житлі як член сім`ї власника квартири, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана та спільно з ним не проживає, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18. Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст.150, 405 ЖК України, таким, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст.3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. Тому

Outcome: approved