Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачки [PERSON], у якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 05 грудня 2006 року та зареєстрований Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за № 384. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сімейне життя між ними не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. З листопада 2017 року разом не проживають, а відтак фактичні шлюбні відносини припинились остаточно. Спільного господарства не ведуть. Від шлюбних відносин у сторін є син. Просить позов, у відповідності до ст. 104, 105, 110 Сімейного кодексу України задовольнити повністю. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 03 серпня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 25 липня 2018 року позивачем подано в суд заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. 28 серпня 2018 року відповідачкою подано заяву про визнання позову повністю та про слухання справи у її відсутності. У підготовче засідання учасники судового процесу не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому, суд вирішив здійснювати розгляд заяви у відсутності осіб, що не з'явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 05 грудня 2006 року сторони зареєстрували шлюб у приміщенні Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 384. Ця обставина підтверджена оригіналом повторного свідоцтвом про шлюб від 07.07.2017 [NUMBER]. Від шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження від 01.08.2007 [NUMBER]. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачкою позову про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу [PERSON] Таким чином, суд прийшов висновку, що позов про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України, беручи до уваги загальні норми права, передбачені ст. ст. 104, 105, 110 цього Кодексу та на які посилалась позивачка у поданому позові. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 704,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, а відтак, суд прийшов переконання, що позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн.

Outcome: approved