Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання майна спільною сумісною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що з вересня 1997 року розпочав жити однією сімєю разом з відповідачем [PERSON], ведучи з нею спільне господарство, маючи спільний бюджет в домоволодінні його брата [PERSON] за адресою м. Лубни, 2-й пров. П.Осипенко, 20. Працюючи з квітня місяця 1997 року вагарем-комірником ковбасного цеху Лубенського мясокомбінату, отримуючи гідну заробітну плату та отримавши відшкодування за житло від попередньої дружини [PERSON], він відповідно до договору купівлі-продажу від 13.11.2000 року придбав квартиру №6 за адресою вул. Індустріальна, 10 «в» в м. Лубни Полтавської області, яку оформив на співмешканку [PERSON] Вказана квартира, що фактично купилася за його кошти, була оформлена на співмешканку відповідача [PERSON] як прояв довіри в сімейних стосунках, а також зважаючи на те, що він старший за неї на 18 років. Придбана квартира була в непридатному для життя стані, потребувала ремонтних робіт по завершенню яких ним були перевезені придбані в попередньому шлюбі меблі, кухню, телевізор, пральну машину, 3 коврових покриття та посуд. Але в придбаній квартирі вони фактично не жили жодного дня, хоча всі матеріальні витрати з її утримання лежали на ньому, як єдиному працюючому. В наслідок втручання в їх сімейні стосунки дочки відповідача від першого шлюбу [PERSON], виник спір за квартиру, яку відповідач оголосила своєю неподільною приватною власність, з 24.06.2016 року вони припинили шлюбні стосунки з відповідачем та остання переїхала жити до спірної вищевказаної квартири. На підставі вищевикладеного, позивач прохав суд : встановити факт проживання однією родиною між ним та відповідачем в період з вересня 1997 року по 24 червня 2016 року, визнати квартиру [ADDRESS] «в» в м. Лубни Полтавської області загальною площею 55,8 м.кв., житловою площею 27,2 м.кв. спільною сумісною власністю його та [PERSON] та стягнути з останньої на його користь понесені під час розгляду справи судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, прохали їх задовольнити, обгрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в задоволенні позову прохають відмовити, хоча і не заперечують факту спільного проживання між позивачем та відповідачем в період з вересня 1997 року по 24 червня 2016 року. Разом з тим, відповідач стверджує, що спірна квартира була придбана нею 13.11.2000 року за її власні кошти, які вона отримала від свого колишнього чоловіка, як грошову компенсацію за їх спільно нажите майно та відмову від стягнення аліментів на дитину, а 22.12.2000 року вона разом із своєю неповнолітньою донькою зареєструвалися у вказані квартирі. У 2003 році позивач дійсно вмовив її зареєструвати себе у придбаній нею квартирі, що вона і зробила 23.01.2003 року, уклавши з ним договір найму. В квартирі дійсно крім її речей зберігалися деякі речі позивача, які він зміг забрати від своєї колишньої дружини. Крім того відповідач стверджує, що комунальні послуги за свою квартиру сплачувала сама, але оскільки книжки зберігалися у домоволодінні позивача, то незначну частину записів оформлював [PERSON], бо вважав, що має все контролювати у тому числі і її особисті витрати на оплату квартири. З березня 2016 року вона разом з донькою та онуком переїхали проживати до придбаної нею квартири. Відповідач вважає, що позивач [PERSON] немає ніякого відношення до придбання спірної квартири. Крім того, оскільки квартира була придбана 13.11.2000 року тобто під час дії Кодексу про шлюб та сімю України в нормах якого не існувало ніяких приписів щодо «цивільних шлюбів» чи проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому спільне майно подружжя могло виникнути тільки у громадян, які перебували у зареєстрованому в органах РАГС шлюбі. Представник відповідача [PERSON] також зазначив, що хоча перша вимога щодо факту спільного проживання і не заперечується відповідачем, однак в її задоволенні має бути все одно відмовлено, оскільки в даному випадку встановлення даного факту не має ніякого юридичного значення. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено і проти цього не заперечує в судовому засіданні відповідач [PERSON], що з вересня 1997 року по червень 2016 року вона спільно проживала разом з позивачем [PERSON], ведучи з ним спільне господарство. Вказаний факт, крім його визнання відповідачем, також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2000 року відповідач [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою м. Лубни, вул. Індустріальна, 10 «в» кв.6 Полтавської області, уклавши договір купівлі-продажу з [PERSON] та [PERSON], що діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON], як продавців. Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу [PERSON] та цього ж дня зареєстровано в Лубенському МБТІ (а.с.6). В судовому засіданні також встановлено і проти цього не заперечують самі сторони по справі, що вони зареєстровані у спірній квартирі (а.с.4,7,22). При цьому, між відповідачем та позивачем був укладений договір найму від 14.01.2003 року відповідно до якого [PERSON] надає постійно [PERSON] як наймачу кімнату житловою площею 27,2 м.кв., яка по першій вимозі домовласника повинна бути звільнена (а.с.37). Факт спільного проживання сторін з осені 1997 року до червня 2016 року також підтверджується актом вуличного комітету від 16.10.2016 року (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, встановлений законодавством принцип дії актів цивільного законодавства у часі чітко визначає яким саме цивільно - правовим актом суд повинен керуватися при вирішенні справи. Враховуючи обставини справи, а саме те, що спірна квартира була придбана у 2000 році, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Кодексу про шлюб та сімю України та ЦК УРСР, які діяли на той час та втратили чинність 01.01.2004 року. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Судом встановлено і проти цього не заперечують сторони в судовому засіданні, що на час придбання спірної квартири вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, хоча і проживали разом та вели спільне господарство. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як подружжя, яке проживало разом без реєстрації шлюбу на момент її придбання немає. Таким чином, у даній справі позивач безпідставно посилався на норми ст. ст. 3, 60, 61, 74 СК України, як на підставу своїх позовних вимог, оскільки у даному випадку вони не регулюють спірні правовідносини сторін. Крім того, норми ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 року та норми ЗУ «Про власність», які діяли на час придбання відповідачем спірної квартири, також не передбачали таких підстав виникнення спільного майна громадян як проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу (ст. ст. 86, 112, 128 ЦК УРСР, ст. ст. 12, 15-18 Закону України «Про власність»). Судом встановлено, що після набрання чинності положень СК України та ЦК України 01.01.2004 року між позивачем та відповідачем не виникали ніякі нові правовідносини щодо права власності на спірну квартиру, які могли б регулюватися новими нормами матеріального права та щодо яких заявлялися позовні вимоги у даній справі. Що стосуються вимог позивача про встановлення факту проживання однією родиною між ним та відповідачем в період з вересня 1997 року по 24 червня 2016 року, то відповідно до ст.256 ЦПК України такі факти встановлюються судом, якщо вони породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як вбачається з матеріалів справи та як встановлено в судовому засіданні, встановлення факту проживання однією сімєю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу потрібно позивачу [PERSON] для визнання квартири [ADDRESS] «в» в м. Лубни Полтавської області спільною сумісною власністю його та [PERSON] Разом з тим, оскільки спірна квартира була придбана у 2000 році під час дії КпШС України та ЦК УРСР, які не передбачали виникнення спільного майна громадян на підставі спільного проживання без реєстрацію шлюбу, то і жодних юридичних наслідків встановлення даного факту проживання однією родиною між сторонами у даній справі не має. Позивач не позбавлений в майбутньому права заявити відповідні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача без реєстрації шлюбу, якщо даний факт може мати інше юридичне значення. Що стосується наданих позивачем довідок про доходи, чеків на оплату житлово комунальних послуг, придбання майна та будівельних матеріалів, суд вважає, що вказані докази не є належними у даній справі та не впливають на прийняте судом рішення.

Outcome: dismissed