Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] в якому просить суд визнати недійсним положення розписки [PERSON] в частині встановлення пені в розмірі 700 гривень за кожен день прострочення платежу. В позові зазначено, що 06 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали усний договір позики на підтвердження якого Позичальник надав розписку згідно якої він отримав від відповідача [PERSON] позику в розмірі 6000 грн. та зобовязується повернути позику та проценти на загальну суму 7000 грн до 20.07.2014року, а у випадку несвоєчасного повернення позики зобовязується виплачувати пеню в розмірі 700 грн. за кожен день прострочення платежу. Позивач вважає, що за прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики, відповідно положень розписки, передбачена пеня у розмірі 700 гривень від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, а це йде всупереч принципу рівності та справедливості для Позичальника. Розмір пені та підвищених процентів, які передбачені положеннями розписки, порушують засади справедливості і розумності, оскільки розмір неустойки за вказаними умовами значно перевищує розмір заборгованості за договором позики. Також, позивач наполягає на тому, що з положень розписки від 06.07.2014 року пеня розрахована в твердому розмірі (700 грн. за кожен день прострочення платежу), а не у відсотках від суми простроченого платежу, а від так, суперечить положенням діючого законодавства України яке регулює порядок та розмір розрахування пені за неналежне виконання грошового зобовязання. З цих підстав, позивач просить суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, визнавши недійсним положення розписки [PERSON] в частині встановлення пені в розмірі 700 гривень за кожен день прострочення платежу. У судовому засіданні представник позивача наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві та з посиланням на норми Закону просив суд задовольнити вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову та доводив суду, що вимоги позивача не засновані на Законі, а тому є не обґрунтованими та безпідставними. Також відповідач доводив, що позивач [PERSON] його знайомий, який для отримання позики був згоден на усі умови. Крім того, таки умови, як 700 грн. пені за кожен день прострочення платежу він сам запропонував. Сам написав розписку для отримання грошей із зазначенням розміру пені саме 700 гривень за кожен день прострочення. На теперішній час, [PERSON] не повертає ні суму основного боргу ні пеню. Відповідач просить суд відмовити позивачу у позові. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, приходить до наступних висновків. У відповідності до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6статті 203 цього Кодексу. За умовами ч.1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину, навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] добровільно звернувся до [PERSON] з пропозицією укласти договір позики. Запропонував написати розписку для отримання грошей із зазначенням розміру основного боргу та пені у розмірі 700 гривень за кожен день прострочення. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Зі змісту зазначеного договору позики вбачається, що позивач підтвердив своїм особистим підписом, що згоден з умовами надання позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про виконання своїх забов'язань за Договором позики від 06 липня 2014 року у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: dismissed