Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] Позовні вимоги мотивує тим, що він являється власником вищевказаного житлового будинку відповідно до договору дарування від 10.12.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 3022, в якому зареєстрована, але не проживає понад сім років, колишня дружина [PERSON], шлюб із якою розірвано 29.04.2009 року, проте добровільно знятися із реєстрації вона не бажає, чим створює йому перешкоди, як власнику будинку, в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Відповідач [PERSON], не погоджуючись із названим позовом, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати домоволодіння [ADDRESS] таким, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що їх майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості, оскільки вони провели капітальний ремонт житлового будинку, а саме: перекрили новим шифером дах, в будинку демонтували «російську» піч та грубу, побудували перестінки, стелю вирівняли гіпсокартоном, зробили «підвісні» стелі, поклеїли шпалери, на підлогу поклали ламінат, біля вхідних дверей у будинок побудували відкриту веранду та накрили її шифером, навколо будинку зробили цементну заливку, побудували літню кухню, хлів, гараж, викопали криницю, заасфальтували двір, загородили домогосподарство та встановили ворота. Окрім того, вважає, що підстав для задоволення первісного позову не має, оскільки вона постійно проживала як член сім»ї власника в його будинку до вересня 2016 року. Відповідно до ухвали Тетіївського районного суду від 04.11.2016 року вимоги за зустрічним позовом об»єднані в одне провадження із первісним позовом. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, проти позовних вимог за зустрічним позовом заперечували, посилаючись на обставини , викладені у письмовому запереченні на зустрічну позовну заяву (а.с.-48-49) Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовних вимог за первісним позовом, не визнали, разом з тим підтримали позовні вимоги за зустрічним позовом, посилаючись на викладені у ньому обставини. (а.с.-36-38) Відповідач [PERSON] пояснила суду, що після розірвання шлюбу із [PERSON] в 2009 році вони проживали разом, як подружжя, до вересня 2016 року, їх майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості, а тому вона просить визнати домоволодіння [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, тоді як зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 10.12.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 3022. (а.с.-5-6) Із довідки виконавчого комітету Денихівської сільської ради № 1434 від 04.10.2016 року встановлено, що у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - колишня дружина власника та їх дочка [PERSON] (а.с.-8) Із довідки виконавчого комітету Денихівської сільської ради № 1433 від 04.10.2016 року встановлено, що [PERSON], колишня дружина [PERSON], дійсно зареєстрована в його будинку по [ADDRESS], але постійно не проживає. (а.с.-9) Із показань сторін встановлено, що шлюб вони зареєстрували в 1998 році. Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 29.04.2009 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 29.04.2009 року. (а.с.-7) Технічна документація на житловий будинок [ADDRESS] виготовлений на попереднього власника [PERSON], яка померла [INFO] року. (а.с.-51-55,85). Факт непроживання відповідача [PERSON] разом із [PERSON], як подружжя, у його житловому будинку понад 3 роки підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Показання свідків [PERSON] та [PERSON], які повідомили суду, що [PERSON] проживала до 2016 року разом із [PERSON] в його будинку не узгоджуються із показаннями вищевказаних свідків, які заперечили факт проживання [PERSON] останні три роки в житловому будинку [ADDRESS], тому їх показання суд не бере до уваги. Так, свідок [PERSON] вказуючи, що [PERSON] постійно проживала з чоловіком [PERSON] протягом останнього року, ствердила що останній раз бачила відповідачку в селі влітку 2016 року. Разом з тим, підписала акт обстеження матеріально-побутових умов сім»ї [PERSON] від 22.11.2016 року, в якому зазначено, що [PERSON] приїзжала на вихідні та загрібала листя, який не читала і його зміст їй не відомий, сільського голови при його складенні не було. Даний акт, як доказ суд не приймає до уваги як недопустимий в силу ст. 59 ЦПК України. Надані відповідачем [PERSON] сімейні фото, на думку суду, не підтверджують факту її постійного проживання в будинку позивача, як члена його сім»ї, тому суд їх також не бере до уваги. До довідки виданої виконавчим комітетом Денихівської сільської ради № 1662 від 22.11.2016 року про те, що [PERSON] зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS] суд відноситься критично, оскільки її зміст суперечить довідці цієї ж сільської ради № 1433 від 04.10.2016 року,тому відкидає цей доказ як неналежний та недопустимий. (а.с.-83) Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім»ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім»ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи пояснення сторін, показання свідків, які підтвердили, що [PERSON] не проживає в будинку позивача більше трьох років, довідку сільської ради №1433 від 04.10.2016 року про те, що [PERSON] зареєстрована в будинку [PERSON], але там постійно не проживає, те, що шлюб між сторонами розірвано з 2009 року, суд вважає за необхідне, задовольняючи первісний позов, визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування даним будинком. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про, зокрема, позбавлення права власності на житлове приміщення або позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач, як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Вирішуючи питання заявленого зустрічного позову, суд вважає, що він не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд відповідно до ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на те, що за час шлюбу їх майно істотно збільшилося у своїй вартості не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки вона не надала суду доказів, які б відображали дійсну, реальну, фактичну вартість спірного майна як на дату його отримання (в 2005 році за договором дарування) так і на час припинення шлюбу між сторонами, що позбавляє суд можливості встановити існування або відсутність істотного збільшення вказаного нерухомого майна у своїй вартості, що є обов»язковою умовою можливості його визнання об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Клопотань про призначення і проведення судової експертизи для з»ясування обставин щодо дійсної, реальної, фактичної вартості спірного майна станом на дату його отримання ( в 2005 році за договором дарування) так і на час припинення шлюбу між сторонами позивачем за зустрічним позовом в судовому засіданні не заявлено. Надані в судовому засіданні показання свідків, допитаних за клопотанням [PERSON], також не є належними доказами істотного збільшення спірного домоволодіння у своїй вартості, оскільки не містять жодних грошових показників та розрахунків його вартості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити .

Outcome: approved