Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом вказуючи, шлюб між ним та відповідачкою розірвано відповідно за рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року, яке набрало законної сили 17.12.2013 року. Під час перебування у шлюбі з відповідачкою, а також під час спільного проживання після його розірвання, в них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом з відповідачкою. Місце реєстрації місця проживання дітей зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішень Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, з нього на користь відповідачки з 14.11.2013 року стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця до повноліття сина та на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця до повноліття дочки, з 11.06.2018 року. На сьогодні склалася ситуація, коли він не в змозі платити визначений судом розмір аліментів, а саме Ѕ частину свого доходу на утримання двох дітей, так як з часу видачі виконавчих листів про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, його сімейний та матеріальний стан змінився, а саме ним було створено нову сім`ю та 14.02.2020 року укладено шлюб з [PERSON] .. Окрім цього, він має на утриманні батьків пенсійного віку, яким також допомагає матеріально, купує їм продукти харчування та ліки, враховуючи те, що його мати [PERSON] , має III групу інвалідності по загальному захворюванню. Зміна сімейного стану та необхідність надання допомоги батькам пенсійного віку значно змінили його матеріальний стан. Окрім цього, їхні з відповідачкою спільні діти, мають задовільний стан здоров`я та будь-яких хронічних захворювань на даний час не мають. Просить змінити розмір аліментів, який було встановлено рішеннями Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року та від 19.07.2018 року про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 усіх видів його доходу на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , також в розмірі ј частини його заробітку (доходу) та стягнути з нього аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, на користь [PERSON] , на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.08.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додатково пояснив, що в загальному розмірі він сплачує аліменти на утримання двох дітей в розмірі 50% від свого доходу, однак в 2020 році він уклав інший шлюб і тепер повинен утримувати свою дружину. Крім цього, його батьки є пенсіонерами і він також їм допомагає. Його мати є інвалідом, якої групи він не пам`ятає, вона працює секретарем в КП «Жилсервіс», батько також є пенсіонером та працює в філії «ВГМК» АТ «ОГХК». Мати отримує пенсію по інвалідності, батько отримує пенсію на пільгових умовах. Розмір їх доходів йому не відомий, однак батькам треба допомагати, бо вони хворіють, купувати ліки, в середньому він витрачає на утримання батьків 1500,00-2000,00 грн. Має старшого брата, який також допомагає батькам. Середній розмір його доходу становить приблизно 16000,00-18000,00грн., із них 8500,00 грн. це аліменти, 7000,00 залишається йому, цих коштів йому не завжди вистачає. В новій сім`ї дітей не має. Просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано. Після цього ще деякий час проживали разом, друга дитина народилася вже після розірвання шлюбу, позивач залишив сім`ю коли меншій дитині було 6 місяців. На той час між ними була домовленість, що позивач буде платити аліменти в розмірі Ѕ частина його доходу, а вихованням дітей повністю буде займатися вона. З часу припинення спільного проживання позивач будь-якої участі у вихованні дітей не приймає, їх життям не цікавиться, вона пропонувала позивачу приймати участь у вихованні дітей в обмін на зменшення розміру аліментів, але він відмовився. Розмір її щомісячного доходу (заробітна плата) становить 5000,00 грн., соціальної допомоги вона не отримує, винаймає для себе та дітей житло, за яке треба платити. Діти перебувають на обліку у лікарів: син у ортопеда, дочка у гастроентеролога, ендокринолога. У разі коли їй потрібна допомога з дітьми, вона може звернутись до батьків позивача, які їй допомагають, а сам позивач жодної допомоги не надає. Має матір, однак вона їй допомагати не має можливості. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, сторони у справі з 12.06.2010 року перебували у шлюбі, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.7), який розірвано 17.12.2013 року, що підтверджено копією рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року (а.с. 8) та є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. (а.с. 5,6) Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року з позивача [PERSON] стягнуто на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі ј частини усіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до повноліття дитини, що підтверджено копією виконавчого листа у справі № 174/1170/13-ц (а.с.9) Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.07.2018 року з позивача [PERSON] стягнуто на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі ј частини усіх видів доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку, на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до повноліття дитини, що підтверджено копією виконавчого листа у справі № 174/457/18. (а.с.12) Відповідно до копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2013 року (а.с.10) та від 25.07.2018 року (а.с.13-14), вказані виконавчі листи перебувають на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби та згідно копії постанови за вих.№6959 від 30.12.2013 року (а.с.11) та копії постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25.07.2018 року (а.с. 15-16) з заробітної плати боржника проводиться стягнення за виконавчими документами на користь відповідачки [PERSON] . Згідно довідок про реєстрацію місця проживання від 14.07.2021 року, позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] . (а.с.17,18,19,20) Згідно копії свідоцтва про шлюб позивач [PERSON] 14.02.2020 року уклав шлюб з [PERSON] (а.с. 21) Згідно копій пенсійних посвідчень, [PERSON] , [INFO] , отримує пенсію за віком (а.с.22), [PERSON] , [INFO] - пенсію по інвалідності. (а.с.22) Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959р., яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19 викладено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість або припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміну розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст.89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та за рішеннями Вільногріського міського суду Дніпропетровської області сплачує на їх утримання на користь матері [PERSON] аліменти в розмірі ј частини свого доходу на кожну дитину, сторони проживають окремо, 14.02.2020 року позивач уклав шлюб з [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] посилається на погіршення свого майнового стану, що пов`язано із укладенням ним нового шлюбу та необхідністю надання матеріальної допомоги батькам. Разом з тим, достатніх та допустимих доказів на обґрунтування вказаного твердження позивачем не надано, а як встановлено в судовому засіданні, батьки позивача працюють та мають сталий дохід у виді заробітних плат та пенсій, отримують матеріальну допомогу від іншого сина, розмір доходу батьків позивачу невідомий і доказів надання матеріальної допомоги батькам та її розміру позивачем не надано, як і доказів того, що дружина позивача потребує чи знаходиться на його утриманні, а сам факт укладення шлюбу не може безумовно свідчити про погіршання матеріального становища позивача. Крім того, позивач просить стягнути з нього аліменти на утримання дітей, що у даному випадку не відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.ст. 192, 199 СК України, згідно з якими право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів належить тому з батьків, з ким проживають діти, а платник аліментів має лише право на звернення до суду з позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, які вже стягнуті за рішенням суду, а відтак спосіб захисту свого права позивачем обрано невірно. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем поза розумним сумнівом не доведено, що з часу стягнення з нього за рішеннями суду аліментів на утримання дітей його матеріальне становище значно погіршилося, спосіб захисту свого права позивачем також обрано невірно, то підстави для задоволення заявлених позивачем вимог відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, слід покласти на позивача. На підставі ст. ст. 180, 181, 182, 191, 192 СК України, ст.27 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та

Outcome: dismissed