Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , у якому, просить провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] та господарської будівлі, загальною площею 4,99 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнавши за кожним із них право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна, а також припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та господарську будівлю, загальною площею 4,99 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 10 жовтня 1998 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року, розірвано. За час шлюбу, за договором про організацію та проведення будівництва, ними придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., вартістю 284\~378 грн. та господарське приміщення, загальною площею 4,99 кв.м., розташове за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 4,99 кв.м., вартістю 13\~972 грн., яке на даний час прийнято в експлуатацію. Сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно придбаного майна. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] вважає, що його ідеальна частка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, становить \~Ѕ. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавала. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кметик В.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Стецюк Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та проти задоволення позову заперечили. Крім цього, представником відповідача адвокатом Оленяком В.С. було заявлено клопотання про закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, тобто у зв`язку з відсутністю предмету спору, яке судом залишено без задоволення. Крім цього, відповідач [PERSON] надала суду письмові пояснення у яких зазначає, що кошти, які сплачені за договором про організацію будівництва, на підставі якого була придбана спірна квартира та господарська будівля, взяла у позику у своєї матері [PERSON] , яка працює закордоном, про що надала письмову розписку. Позивач, перебуваючи у шлюбі, неодноразово позичав у [PERSON] кошти, проте не повертав їх. У підтвердження наведеного, Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення про стягнення боргу із позивача, яке на даний час ним не виконано. Також зазначає, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбу, тривалий час не вели спільного господарства, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.12.2018 р., у справі №607/21571/18, про розірвання шлюбу. Спірне майно придбавалось в інтересах матері відповідача, яка надала для цього кошти, а не в інтересах сім`ї. Також вказує, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав відсутні відомості про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та господарську будівлю, загальною площею 4,99 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , за позивачем та відповідачем жодного майна не зареєстровано. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини. 10 жовтня 1998 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 31 жовтня 2018 р. Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області). Рішенням Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано. 15 жовтня 2007 року між [PERSON] , [PERSON] (Сторона 1) та ВАТ «Тернопільбуд» (Сторона2) укладено договір №21 про організацію та проведення будівництва, відповідно до умов якого Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] , а Сторона 1 зобов`язується оплатити визначену договором вартість цільового об`єкту та прийняти зазначений об`єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим договором. Планова вартість цільового об`єкту 284\~378 грн. Також, 02 липня 2012 року між [PERSON] (Сторона 1) та ВАТ «Тернопільбуд» (Сторона 2) укладено договір №189 про організацію та проведення будівництва, відповідно до умов якого Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва господарського приміщення №15, загальною проектною площею 4,99 кв.м. у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS] , а Сторона 1 зобов`язується оплатити визначену договором вартість цільового об`єкту та прийняти зазначений об`єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим договором. Планова вартість цільового об`єкту 13\~972 грн. Як вбачається з інформації, зазначеної у довідці №05/119, виданої 06.03.2019 року ТзОВ «Тернопільбуд», [PERSON] та [PERSON] (в рівних частках) повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири [ADDRESS] . 19 червня 2013 р. між [PERSON] , [PERSON] та представник ТзОВ «Тернопільбуд» підписано акт передачі приймання виконаних робіт, у якому зазначено, що відповідно до договору №21 від 15 жовтня 2007 року, Виконавець виконав весь комплекс будівельно-монтажних робіт та супутніх послуг по будівництву двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м. Виконання вищевказаних робіт та послуг відповідно до договорів завершено 26 листопада 2012 року. Зобов`язання Виконавця щодо будівництва квартири [ADDRESS] виконані перед [PERSON] належним чином. Після підписання цього акту Сторони підтверджують, що не мають одна до одної будь-яких претензій фінансового, майнового та не майнового характеру. 26 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] , відповідно до якого зазначений об`єкт нерухомості вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації. Розпорядженням Тернопільської міської ради №227 від 24.12.2012 р. присвоєно прийнятому в експлуатацію багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою [ADDRESS] (позиція 9) загальною площею 8\~518,9 кв.м., житловою площею 2\~710,2 кв.м., що засвідчується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації №ТП 14312228506, зареєстрованою інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 26.11.2012 р., адресний номер [ADDRESS] . Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року у цивільній справі №607/23949/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] у користь [PERSON] борг за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, проценти за користування коштами в розмірі 17799,57 грн., а також три проценти річних у розмірі 3383 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині стягнення процентів та стягнення судового збору скасовано. Ухвалено нове рішення у цій частині, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування коштами в розмірі 1510 грн. та 513,09 грн. сплаченого судового збору. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичний осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.11.2020 року наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, [PERSON] з 2006 по 31.12.2018 року отримувала доходи у вигляді заробітної виплату державної матеріальної допомоги на надання соціальних послуг. Як вбачається із копії списку інвесторів багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою: [ADDRESS] , складеним ТзОВ «Тернопільбуд», інвесторами будівництва квартири [ADDRESS] загальною площею 65,2 кв.м., житловою 33,5 кв.м. у вказаному будинку зазначено 2 особи, а саме [PERSON] та [PERSON] . Також інвестором господарського приміщення №L площею 5,2 кв.м. зазначено [PERSON] . Також відповідно до копії списку окремих інвесторів багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями комерційного призначення за адресою [ADDRESS] , складених ТзОВ «Тернопільбуд» від 06.03.2019 року за №05/118, у ній зазначено інвесторами квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,2, житловою 33,5 дві особи, а саме [PERSON] , [PERSON] . В силу вимог ч.ч. 1, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Статтями ч.1 ст.\~60,\~63, ч.1 ст.\~69, ч.1 ст.70 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3\~статті 368 ЦК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1\~ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст.69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. \~Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Таким чином, суд дослідивши та оцінивши докази у даній справі наданій сторонами, вважає, що відповідачем [PERSON] не доведено, що квартира [ADDRESS] та господарська будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , є її особистою власністю. Так, зазначені твердження [PERSON] спростовуються довідкою, виданою ТзОВ «Тернопільбуд» від 06.03.2019 року №05/119, копією акту приймання виконаних робіт від 19.06.2013 року, списком інвесторів багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою [ADDRESS] відповідно до яких оплата вартості зазначеної нерухомості проводилась колишнім подружжям [PERSON] , [PERSON] . Не може бути, на думку суду, таким доказом надані представником відповідача копії розписки [PERSON] та заява [PERSON] в підтвердження тверджень відповідача про надання позики [PERSON] своєю матір`ю на купівлю двокімнатної квартири, оскільки такі клопотання про їх долучення в якості письмових доказів були подані суду з порушенням вимог ч.3 ст..83 ЦПК України та були направлені суду безпосередньо [PERSON] та [PERSON] , які не є учасниками справи. Крім цього, клопотання про допит зазначених осіб в судовому засіданні з приводу наведених у них обставинах, відповідачем не заявлялось. Щодо надання довідки про доходи відповідача за 2006-2018 роки, суд зазначає, що зазначена довідка не спростовує призумції спільної сумісної власності спірного майна подружжя, а також не може свідчити про його придбання виключно за особисті кошти відповідача та не в інтересах сім`ї. Не може й бути таким доказом, на думку суду, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року у цивільній справі №607/23949/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яким позов було задоволено частково, оскільки наявність боргу у [PERSON] перед [PERSON] за договором позики не спростовує режим спільної сумісної власності зазначеного нерухомого майна. Щодо тверджень відповідача та його представника те, що позивач обрав невірний спосіб захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити, оскільки спірне майно не зареєстроване в установленому законом порядку, відтак, не може бути предметом поділу, суд зазначає наступне. Верховний суд у постанові від 12 лютого 2020 року, справа №488/3103/17-ц, роз`яснив наступне: «У\~ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті\~181, пункт 6 частини першої статті\~346, статті\~350,\~351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті\~876,\~877,\~879-881,\~883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Таким чином, враховуючи наведені обставини, оскільки 26 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] відповідно до якого зазначений об`єкт нерухомості слід вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації, зазначеному об`єкту нерухомості присвоєно адресний номер, тому суд вважає, зазначений об`єкт нерухомості завершений будівництвом, а тому є таким, що підлягає поділу між сторонами з урахуванням їх часток у спільній сумісній власності подружжя, незаважаючи на те, що державну реєстрацію спірного майна не проведено сторонами. Враховуючи наведені обставини, проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити частково, та провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] та господарського приміщення №L, загальною площею 5,2 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнавши за кожним із них право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна. Задовольняючи частково позов, суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині припинення за [PERSON] права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та господарську будівлю, загальною площею 4,99 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , не підлягають до задоволення, оскільки на даний час не проведено державної реєстрації спірного нерухомого майна, а тому воно не зареєстроване за [PERSON] , однак є таким, що підлягає поділу. Відповідно до вимог\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial