Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по борговій розписці. Свій позов мотивує тим, що він 09 жовтня 2017 року надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 16 792 гривні. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобовязувалась повернути борг до 19 жовтня 2017 року. За спливом даного строку, 26 жовтня 2017 року позивачем було надіслано відповідачу лист з претензією про зобовязання повернути грошові кошти по борговій розписці, однак [PERSON] кошти не повернула. Крім того, відповідач зобовязувалась в разі порушення строку повернення боргу сплатити відсотки за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення коштів та пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення платежу. Оскільки, зі спливом зазначеного в розписці терміну, [PERSON] кошти не повернула і ухиляється від виконання зобовязання, просить стягнути з відповідача в його користь 19129,08 гривень заборгованості, що складаються з суми основного боргу в розмірі 16792 гривні, відсотків за користування коштами в сумі 154,12 гривень, пені за несвоєчасне повернення коштів в сумі 2182,96 гривень, а також 640 гривень судового збору. В ході розгляду справи представником позивача збільшено позовні вимоги, а саме просив суд стягнути з [PERSON] в користь позивача [PERSON] борг в сумі 26355,16 гривень, що складається з суми основного боргу в розмірі 16792 гривні, відсотків за користування коштами 663,40 гривень, пені за несвоєчасне повернення коштів в розмірі 8899,76 гривень. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Не заперечував щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилась з невідомих на те суду причин, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявне поштове повідомлення. За погодженням з представником позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], 09 жовтня 2017 року надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 16 792 гривні. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку, згідно якої [PERSON] зобовязувалась повернути борг в сумі 16 792 гривні до 19 жовтня 2017 року. Крім того, відповідач зобовязувалась в разі порушення строку повернення грошей сплатити відсотки за користування коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення коштів та пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення платежу (а.с. 7). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. При наявності таких доказів суд вважає доведеним отримання відповідачем від позивача грошових коштів зазначених в розписці. Також встановлено, що до дня звернення позивача в суд, відповідач не повернула позивачу борг в сумі 16 792 гривні, чим порушила вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобовязання по вищевказаному договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Так як відповідач договірні зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів у встановлені строки не виконала - це є порушенням зобов'язання. Згідно\~ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З розписки вбачається, що відповідач зобовязувалась в разі порушення строку повернення грошових коштів по борговій розписці сплатити відсотки за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення коштів, пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення платежу. Як вбачається з розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, за відповідачем у період з 19.10.2017 року по 11.12.2017 року утворилася заборгованість за відсотками у розмірі 663, 40 гривень та за пенею у розмірі 8899,76 гривень. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за розпискою у добровільному порядку. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: approved