Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], 3-ті особи служба у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ у м. Харкові ДМС України, в якому просив суд ухвалити рішення на підставі якого припинити для [PERSON], [PERSON], [PERSON] сервітут щодо користування квартирою №10 у б. 25 по вул. Ак. Богомольця у м. Харкові, в тому числі визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням; зобовязати Жовтневий РВ у м. Харкові ДМС України здійснити відповідні дії щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку та зареєструвати їх за місцем фактичного проживання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири №10 у б. 25 по вул. Ак. Богомольця у м. Харкові. В даній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Позивач вказує, що відповідачі хоча і зареєстровані в спірній квартирі, але в ній не проживають, та в квартирі відсутні їх будь-які особисті речі. У зв'язку з тим, що відповідачі не оплачують комунальні послуги, та їх реєстрація у спірній квартирі є порушенням прав власника, позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом. 18 травня 2015 року [PERSON], яка також діє в інтересах [PERSON], та [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою. В обґрунтування вимог по зустрічному позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року, та до травня 2013 року проживали у ній. [PERSON] вказує, що її батько [PERSON] примусово виселив її та [PERSON] та перевіз всі речі до бабусі у с. Високий. Після цього відповідач змінив замки, та вони не змогли потрапити до квартири. 03 червня 2015 року [PERSON] подав заперечення на зустрічний позов, в якому вказав, що ніяких примусових дій щодо виселення [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири він не вчиняв. 26.12.2014 року з метою постійного проживання у спірній квартирі [PERSON] змінив замки та почав робити ремонт. У липні 2014 року [PERSON] добровільно виписалась зі спірної квартири. З жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] не здійснювали спроб вселення в спірну квартиру. Зазначене, на думку [PERSON] є підставою для відмови в зустрічному позові. Представник позивача, [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20.04.2015 року, в судовому засіданні первісний позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених в ньому та у запереченнях. При цьому, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] в судому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, натомість просила суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 25.08.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення первісного позову також заперечував, просив суд задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 05.01.2015 року, в судовому засіданні просила суд врахувати інтереси неповнолітніх осіб. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 30.06.2015 року, в судовому засіданні підтримав вимоги за первісним позовом та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Представник третьої особи Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився, начальник відділу просила суд розглянути справу за відсутності їх представника. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. (а.с. 9-12) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року за [PERSON] та її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] визнано право користування житловим приміщенням квартирою №10 в будинку №25 по вул. Богомольця у м. Харкові. Зобовязано ВГІРФО Жовтневого РВ ГУВД Харківської області УМВС України провести їх реєстрацію за адресою фактичного проживання в [INFO]. (а.с. 52-53) Рішення набрало законної сили. Як пояснив суду представник позивача, на теперішній час в спірній квартирі зареєстровані, але не проживають його дочка [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON], та його неповнолітній син [PERSON], що, на його думку, є порушенням права власності позивача. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно Довідки КП «Жилкомсервіс» №1567 від 23.09.2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] - дружина, [PERSON], [INFO], донька, [PERSON], [INFO], син, [PERSON], [INFO], донька, [PERSON] онук. (а.с. 13) До речових прав на чуже майно за ст. 395 ЦК віднесено: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); інші речові права, встановлені законом, наприклад: право господарського відання, оперативного управління; довірче управління майном, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами тощо. Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401406 ЦК України. Сервітут це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд враховує, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Представник позивача вказує, що підставою для припинення сервітуту щодо користування квартирою №10 у б. 25 по вул. Ак. Богомольця у м. Харкові, є відсутність відповідачів понад один рік у спірній квартирі. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що вона не проживає в спірній квартирі з жовтня 2013 року, оскільки добровільно виїхала з неї до с. Високий, де і проживає по теперішній час разом зі своєю дитиною [PERSON] В спірній квартирі залишилися її речі: книжки, взуття, верхній одяг, який вона не використовувала. Також пояснила, що після того, як [PERSON] змінив замки у квартирі вона не намагалась вселитися до квартири. Її малолітній син ніколи в спірній квартирі не проживав, а реєстрація носить формальний характер. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року він проживав разом з родиною батька у с. Жуковського, після чого переїхав до с. Високий де мешкає й по теперішній час у своєї бабусі. Його особистих речей в спірній квартирі не залишилось. Законний представник [PERSON] [PERSON] пояснила, що після розлучення вона разом з дітьми залишилась проживати у [INFO]. У 2013 році вона виїхала з квартири за кордон в пошуках роботи. З липня 2013 року у спірній квартирі вона не перебувала. У серпні 2014 році вона добровільно виписалась зі спірної квартири. З матеріалів справи вбачається, що станом на 01.10.2014 року [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO]. перебуває на обліку в амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Високий Харківського району. (а.с. 20) З відповіді Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУ МВС України в Харківській області від 03.04.2015 року вбачається, що [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], 03.06.2014 року, мешкають в домоволодінні №34 по вул. Л. Українки в с. Високий Харківської області. (а.с. 21) В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили суду, що вони проживають у квартирах №9 та №11 по вул. Ак. Богомольця, б. 25 у м. Харкові. Зазначені квартири є сусідніми зі спірною. [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі №10 до літа 2013 року. Хто проживає в спірній квартирі на теперішній час свідкам невідомо. Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, суд вважає, що [PERSON] добровільно залишила житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS], та тривалий час (більше одного року) в ній не мешкає. Разом з тим, у зв'язку з її реєстрацією в спірній квартирі нараховуються комунальні платежі, які зобовязаний сплачувати [PERSON], як власник нерухомого майна. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності зі ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 р. споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. На підтвердження обставин щодо сплати комунальних послуг суду надано копії відповідних квитанцій. (а.с. 29-34) Таким чином, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON] не проживала в спірній квартирі без поважних причин понад один рік, будь-яка домовленість стосовно цього між нею та власником квартири відсутня. Отже суд вважає, що в даному випадку наявні обставини, які мають істотне значення, що є підставою для припинення сервітуту, встановленого рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року, в частині права користування [PERSON] житловим приміщенням: квартирою №10 в будинку №25 по вул. Академіка Богомольця у м. Харкові. Разом з тим, суд не знаходить підстав для припинення сервітутув частині права користування неповнолітнього [PERSON] квартирою №10 в будинку №25 по вул. Ак. Богомольця у м. Харкові, оскільки мати [PERSON] проживає в Російській Федерації, а сам [PERSON] виявляє бажання проживати разом з батьком [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стосовно припинення сервітуту для малолітнього [PERSON], [INFO], суд зазначає, що відносно нього сервітут не встановлювався, а його місце проживання має визначається разом з одним його батьків, тобто матірю [PERSON] або батьком, та як було встановлено судом, [PERSON] проживає за адресою: [INFO], б. 34. Вимоги позивача [PERSON] про зобовязання Жовтневого РВ у м. Харкові ДМСУкраїни здійснити відповідні дії щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку та зареєструвати їх за місцем фактичного проживання суд вважає безпідставними, у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 7 Закону від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382-ІV), зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон № 1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11). Таким чином, первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог по зустрічному позову [PERSON], яка також діє в інтересах [PERSON], та [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою суд зазначає. Відповідно до ст. 396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна. Судовий захист речових прав на чуже майно в порядку цивільного судочинства може здійснюватись за вимогами, аналогічними до тих, що предявляються для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права. Правомочність володіння визначається, як юридично забезпечена можливість здійснювати панування над річчю. Володіння є однією із складових правомочностей власника. Статті 397400 ЦК регулюють правовідносини з приводу володіння чужим майном (як окремого речового права), яке є незалежним від права на річ, тобто фактичного панування над річчю. У ч. 3 ст. 397 ЦК встановлено презумпцію правомірності фактичного володіння майном, тобто, якщо не доведено інше, фактичне володіння має визнаватись правомірним. Правомірне фактичне володіння є достатньою підставою для захисту володільцем свого речового права на володіння чужим майном. Оскільки рішенням вище припинено сервітут в частині права користування [PERSON] житловим приміщенням: квартирою №10 в будинку №25 по вул. Академіка Богомольця у м. Харкові, то ця обставина виключає підстави для задоволення зустрічних вимог про вселення [PERSON] та зобовязання [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою. Натомість, вимоги про вселення [PERSON] та зобовязання [PERSON] не чинити в цьому перешкоди підлягають задоволенню, так як [PERSON], який є неповнолітнім, виявив в судовому засіданні бажання проживати разом з батьком в його квартирі, та можливість проживати разом з матірю в нього відсутня. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. За таких обставин [PERSON] має бути вселений до квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності його батьку [PERSON], та останній не має чинити перешкод у здійсненні житлових прав [PERSON] Отже, зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial