Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Шевченка, 140 в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Шевченка, 140 в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружин), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Вказаний будинок в 1958 році побудував його батько [PERSON], тому всі записи та правовстановлюючі документи видані на його імя. Проте, останній з 1978 року перебрався проживати до м. Жидачів, де проживав до дня смерті, яка наступила 07 червня 2003 року, відтак частку у вказаному будинку не має, що підтверджується заведеною спадковою справою після його смерті, де спадкове майно складається виключно із квартири в м. Жидачів. Після переїзду батька, документів на спірний будинок, він на своє імя не виробляв та не переоформляв, але став його головою, що підтверджується записами в по господарських книгах. Відповідачі по справі його дружина та діти, які як члени суспільної групи колгоспний двір мали визначені часки у вказаному майні. Проте, останні відмовляються від належних їм часток на його користь. Відтак, він звернувся до державного реєстратора з метою зареєструвати за собою право власності на спірний житловий будинок, проте отримав відмову у вчиненні такої дії, з причин відсутності документів, що посвідчують право власності на обєкт нерухомого майна. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнаю та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області №1098 від 28 вересня 2016 р., що станом на 30 червня 1991 року по с. Лівчиці вул. Шевченка, 140 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружин), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син) /а.с. 6/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки набуття права власності має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вулиці Шевченка, 140 в селі Лівчиці Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружин), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син). Частка кожного члена двору становила 1/4. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що відповідачі по справи є відповідно дружиною та синами позивача, які мають у спірному майні визначені частки розміром 1/4, як члени суспільної групи господарств «колгоспний двір». Разом з тим з долучених до матеріалів справи, належним чином завірених та посвідчених заяв, вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], відмовляються від належних їм часток у майні суспільної групи господарств «колгоспний двір» на користь [PERSON]П.(позивача) та не заперечую проти визнання за ним цілісно права власності на житловий будинок по вулиці Шевченка, 140 в селі Лівчиці Жидачівського району Львівської області /а.с. 10-12/. Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого на замовлення позивача, на житловий будинок в с. Лівчиці вул. Шевченка, 140 Жидачівського району Львівської області, загальна площа такого будинку становить 81,9 кв.м., (житлова 55,1 кв.м.) рік побудови 1961. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами 259349 грн. /а.с. 8-9/. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Долученим до матеріалів справи рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №38800284 встановлено факт звернення позивача до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію за ним права власності на житловий будинок по вулиці Шевченка, 140 в селі Лівчиці Жидачівського району Львівської області та факт зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав з підстав відсутності документів, що посвідчують право власності на обєкт нерухомого майна. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в порядку державної реєстрації прав та їх обтяжень не має можливості у зв'язку з відмовою державного реєстратора у реєстрації права власності; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших осіб, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved