Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із вказаним позовом з урахуванням уточнень посилається на те, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2009 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2012 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка забрала спільну дитину та переїхала проживати до своїх батьків чим створює позивачу перешкоди в спілкуванні з сином. [PERSON] також посилається на те, що 17.08.2012 року рішенням виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпропетровську ради було встановлено місце та час спілкування з сином [PERSON] кожні вівторок та середу з 18:00 години до 20:00 години за місцем мешкання матері та кожні парні вихідні дні з 09:00 години до 18:00 години за місцем мешкання батька, та святкові дні за попередньою домовленістю із матірю. Проте відповідачка ігнорує виконання вказаного рішення та не дає можливості залишати дитину вдома у позивача та спілкуватись останньому з сином у святкові дні чим чинить йому перешкоди та порушує його права як батька. Позивач просить зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], встановити час та дні для зустрічей, а саме: кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час, на території його квартири, яка знаходиться у [ADDRESS] без присутності матері; два рази на тиждень (вівторок та середа) з 18:00 години до 20:00 години за місцем мешкання матері, заздалегідь попередивши останню про свій приїзд; кожні непарні тижні місяця з 18:00 години середи до 20:00 години четверга, включаючи нічний час на території його квартири, яка знаходиться у [ADDRESS] без присутності матері; також просить встановити спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири в святкові дні, а саме: Різдво, Великдень, Трійця, [PERSON] України, [PERSON] України. Крім того просив зобовязати відповідача погоджувати з ним всі питання медичного обслуговування дитини (вакцинації, методи та форми лікування, застосування медичних препаратів та інше); всі питання освіти дитини (зміна та вибір навчальних закладів, секцій, кружків та інше), також судові витрати покласти на відповідача. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про зміну способу участі батька у вихованні дитини. У своєму позові наголошує на те, що [PERSON] не використовував визначений графік побачень у повному обсязі, спілкувався із сином коли йому було зручно та вигідно. Зазначає, що не чинить перешкод батьку у спілкуванні з сином, додатково посилається на відповідь Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 02.04.2013 року. Крім того [PERSON] вказує, що батько дитини поводиться по відношенню до неї та дитини агресивно, зухвало, що виражається в регулярних порушеннях режиму життя дитини. Також зазначає, що [PERSON] чинив насильницькі дії, фізично та психічно травмуючи дитину та позивача за зустрічним позовом, за фактом яких остання зверталась до правоохоронних органів із відповідною заявою, посилається на додані докази. Таку поведінку батька вважає такою, що вкрай негативно впливає на життя та здоровя [PERSON] і його подальший розвиток. Крім того [PERSON] вважає, що після зустрічей із батьком, син [PERSON] приїжджає у зіпсованому та скандальному настрої. Після таких дій у дитини зявились нічні страхи, крики уві сні, неспокійний сон з регулярними просинаннями серед ночі, тощо. У звязку з чим позивачка була вимушена звернутись за допомогою до лікарів різних спеціалізацій. У звязку із протиправною поведінкою зверталась до правоохоронних органів. [PERSON] її зверненнями було відкрито кримінальні провадження за ознаками ст. 126 КК України. [PERSON] вважає, що в інтересах дитини буде справедливий, доцільний та більш комфортний графік побачень батька з сином один раз на місяць, другу середу місяця з 17:00 години до 19:00 години за місцем її мешкання в присутності представника Органу опіки та піклування. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечував просив відмовити посилаючись на їх недоведеність та необґрунтованість. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини зазначені у позові, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити повністю. В судовому засіданні представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів щодо створення перешкод батьку у спілкуванні з дитиною. Також наголошував, що у звязку зі зміною життєвих обставин та постійне втручання [PERSON] в її особисте життя, ігнорування потреб та інтересів спільної дитини [PERSON] була вимушена змінити постійне місце проживання та переїхати до міста Києва, а отже графік вказаний [PERSON] буде суперечити інтересам дитини і його неможливо буде виконувати через територіальну віддаленість місця проживання матері та батька дитини. Крім того представник зазначив, що [PERSON] не сплачує аліменти на утримання свого сина, внаслідок чого утворилась заборгованість, незважаючи на неодноразові звернення матері дитини не приймає участі у додаткових витратах, які необхідні дитині у звязку із частими захворюваннями. Вказав, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, проте [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами, двічі подавав апеляційні скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі, через що не відбуваються судові засідання і справа фактично не розглядається. Представник третьої особи, Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не зявився, надав суду письмові пояснення в яких вважав за можливе спілкування батька [PERSON] з сином кожні парні тижні місяці з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, в святкові дні (не менше пяти святкових днів на рік), також під час щорічної відпустки батька, без присутності матері [PERSON] за попередньою домовленістю. Просив розглянути справу за відсутності представника та прийняти рішення в інтересах дитини. Представник третьої особи, Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації у судовому засідання просив суд винести рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Вислухавши пояснення осіб, які зявились, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені первісні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Тобто визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях - повазі до інших людей, любові до членів своєї сім'ї, родини. Згідно ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з батьком, тому мати не повинна перешкоджати його особистим контактам з дитиною. Правило ч.2 ст.157 СК України додатково підкреслює обов'язок того із батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь в її вихованні, хоча збереження у нього цього обов'язку прямо випливає зі ст.141 СК України, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов'язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Нормою ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (стаття 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим 20.02.2009 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції /том-1 а.с.15/. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2012 року шлюб між сторонами був розірваний /том-1 а.с.11/. Також встановлено у судовому засіданні, що позивач має бажання спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Між сторонами виник спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями сторін та показаннями свідків [PERSON] заявою позивача, рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпропетровську ради №303 від 17.08.2012 року, було визначено\~\~\~\~\~\~ [PERSON] порядок побачення з малолітнім сином: кожні вівторок та середу с 18:00 год. до 20:00 год. за місцем мешкання матері, та кожні парні вихідні дні з 09:00 год. до 18:00 год. за місцем мешкання батька, та в святкові дня за попередньою домовленістю з матірю /том-1 а.с.6/. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт того, що відповідачка не чинила позивачу перешкоди у спілкуванні з сином. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що є працівником у дитячому садку, який відвідує неповнолітній. Вона знає, що між батьками є конфлікт та була свідком того що [PERSON] відвідував садок та спілкувався із дитиною в її присутності, пригощав ласощами та приносив із собою іграшки які давав дитині. Твердження [PERSON] щодо створення [PERSON] перешкод у вихованні та вільному спілкуванні із сином не підтверджується належними і допустимими доказами. Із наявних в матеріалах справи листів Самарської районної у місті Дніпропетровську ради №0-1 від 06.02.2013 року /том-1 а.с.8/ та №12/06-84-537/1 від 02.04.2013 року, в яких зясовано, що збоку [PERSON] не існує перешкод у спілкуванні з малолітнім сином, а також листом Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Самарської районної у місті Дніпропетровської ради №297 від 05.04.2013 року /том-1 а.с.152/, в якому зясовано, що [PERSON] не дотримується встановленого графіку побачень із сином. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини, схваленою резолюціями Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року (ратифікована Постановою ВР України 27.02.1991року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В судовому засіданні зясовано, що відповідачка по первісному позову на день ухвалення рішення зареєстрована за адресою: [INFO], фактично проживає за адресою: [INFO], що підтверджується анкетними даними та копією паспорта виданого на імя [PERSON]О./том-2 а.с. 162/. Частина 6 ст.19 СК України передбачає, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно, а спілкування з дитиною є одночасно правом та обовязком того з батьків, хто проживає окремо. При цьому той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому у спілкуванні з нею, а останній за наявності таких перешкод має право звернутися до суду з позовом про їх усунення. [PERSON] таким позовом суд визначає спосіб участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоровя дитини, поведінки батьків та інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, на підставі викладеного, оскільки сторони не дійшли спільної домовленості з питань спілкування та виховання дитини, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині встановлення місця та часу спілкування з дитиною, а також часткового задоволення зустрічних позовних вимог в частині зміни способу участі у вихованні дитини та вважає за можливе встановити батьку такий спосіб виховання та спілкування з малолітньою дитиною, сином [PERSON] кожної непарної середи місяця з 17:00 години до 20:00 години у місті мешкання матері, [PERSON] та кожну парну суботу місяця з 09:00 години до 15:00 години в місцях відповідно до віку та розвитку дитини, забезпечуючи належний догляд, та не порушуючи режиму дитини. Згідно із ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що первісний позов та зустрічний позову було задоволено частково суд приходить до висновку про віднесення сплаченого судового збору сторонами за їх рахунок.

Outcome: partial