Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові вказав, що на підставі договору дарування він є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстровані його колишня дружина [PERSON] , шлюб з якою розірвано за рішенням суду від 06.12.2017 року та неповнолітня донька [PERSON] , 2014 року народження, які з грудня 2017 року за місцем реєстрації не проживають. Реєстрація відповідачів у квартирі порушує його права власника, і на неодноразові його прохання знятись з реєстрації відповідач [PERSON] не реагує. Позивач прохає суд визнати [PERSON] , 1994 року народження та [PERSON] , 2014 року народження такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду з письмовим клопотанням щодо розгляду справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради в особі Парнюк І.В. в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з письмовим клопотанням щодо розгляду справи у її відсутність, щодо позову заперечує, прохає відмовити у його задоволенні. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження,\~суд приходить до наступних висновків. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 14.08.2014 року (а.с.3-4) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02.08.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Лубенського міськрайонного суду від 06.12.2017 року розірвано (а.с.11), мають неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.14). У вищевказаній належній позивачеві квартирі зареєстровані: колишня дружина [PERSON] позивача та його малолітня донька [PERSON] , що підтверджується довідкою Лубенського КЖЕУ (а.с.9). Позивач просить визнати вказаних осіб такими, що втратили право користування його житлом. При вирішенні цього спору суд виходить з наступного. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 Цивільного кодексу). Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач [PERSON] вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Що стосується виселення малолітньої дитини [PERSON] , то в цій частині позов не підлягає задоволенню. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а позивач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. Право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц.

Outcome: partial