Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу, згідно розписки від 03 жовтня 2016 року, у розмірі 3500 доларів США, що еквівалентно 94 039 грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 940 грн. 40 коп. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 03.10.2016 року він надав у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 3500 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути йому після продажу спадкової квартири або в строк 13 місяців від дати даної розписки. Проте, відповідач [PERSON] не виконав свої боргові зобов`язання, станом на 01.06.2020 борг не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом. 02 березня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, вважає їх незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Між [PERSON] та [PERSON] взагалі відсутні правовідносини за даним договором позики, оскільки відсутні будь які докази, що підтверджує факт укладення договору позики та його умови; відсутній реальний факт отримання [PERSON] грошей, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів, тобто окрім розписки, факт отримання грошових коштів не чим не підтверджується. Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що відповідач отримав 94039.75 грн. та зобов`язався повернути після продажу спадкової квартири, або в строк 13 місяців від дати даної розписки. Якщо проаналізувати розписку від 03.10.2016 року, яка надана [PERSON] , то стає очевидним, що згідно з розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти у сумі 94039,75 грн. після продажу спадкової квартири, а не повернути отриману у борг суму коштів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Кисіль В.І. позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 3500 доларів США, які зобов`язався повернути після продажу спадкової квартири або в строк 13 місяців від дати даної розписки. Однак, відповідач станом на 01.06.2020 борг не повернув. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що дійсно 03 жовтня 2016 року він особисто написав розписку про отримання грошей в розмірі 3500 доларів США, однак грошей він не отримував, крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження передачі грошових коштів. Відповідач до правоохоронних органів не звертався, після того, як дізнався, що позивач [PERSON] в судовому порядку має намір стягнути вказану суму грошей, яку він не отримував. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Потапов М.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що позовні вимоги незаконні та необґрунтовані. Між [PERSON] та [PERSON] взагалі відсутні правовідносини за даним договором позики, оскільки відсутні будь які докази, що підтверджує факт укладення договору позики та його умови, відсутні докази отримання [PERSON] грошей. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 03 жовтня 2016 року позичальник - відповідач по справі [PERSON] взяв у борг у позивача по справі [PERSON] гроші у сумі 3500 (трьох тисяч п`ятсот) доларів США, які зобов`язався повернути після продажу спадкової квартири або в строк 13 місяців від дати даної розписки. Факт укладення сторонами договору позики підтверджується розпискою від 03 жовтня 2016 року/а.с.69/. Також вказаною розпискою відповідачем [PERSON] засвідчено, що гроші були отримані ним у повному обсязі. Всупереч умов договору позики відповідач [PERSON] не повернув суму боргу у встановлений термін, а саме до 02 листопада 2017 року включно, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених Цивільним кодексом, а саме: з договорів та інших правочинів. У силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 627 ЦПК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження передачі грошей у борг відповідачу, оскільки факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. На переконання суду, надана суду позивачем [PERSON] розписка підтверджує той факт, що між сторонами по справі було укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] отримав у позивача в борг 3500 доларів США, на підтвердження якого було складено розписку. Згідно із ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц, згідно якого Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. У матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики від 03 жовтня 2016 року та повернув грошові взяті у борг. Таким чином відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 03 жовтня 2016 року та не повернув отримані ним в якості позики гроші, чим порушив умови договору, що в свою чергу призвело до неналежного виконання передбаченого ст. 526 ЦК України обов`язку та настання відповідних правових наслідків для позичальника. Факт невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання згідно договору позики від 03 жовтня 2016 доведено. Відповідно до загального правила на кредитора (позикодавця) покладається обов`язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець, як кредитор, повинен видати позичальнику розписку в отриманні виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ. Згідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Отже, грошові кошти за розпискою від 03 жовтня 2016 в сумі 3500 доларів США повинні бути стягнені з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за розпискою такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивачем [PERSON] при зверненні до суду також був сплачений судовий збір у сумі 940 грн. 40 коп., що підтверджується доданою до матеріалів справи квитанцією /а.с.4/, який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved