Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 23.05.2014 року померла [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 7,261 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю. 13 грудня 2013 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений [PERSON] сільською радою Юрївського району, за яким вказану земельну ділянку заповіла позивачу. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак 13.02.2015 року отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на обєкт нерухомого майна, що підтверджують його належність спадкодавцю. Таким чином, на даний час позивач не може оформити після смерті [PERSON] спадкові права на земельну ділянку, так як відсутній правовстановлюючий документ на нерухомість. Крім того, до початку розгляду справи по суті [PERSON] подав уточнений позов, в якому зазначив, що під час складання заповіту 13.12.2013 року секретар сільради допустила технічну помилку, вказавши неправильний номер державного акта про право приватної власності на землю, виданий [PERSON] (замість правильного № 105950 вказано № 126561). При цьому інші реквізити та дані державного акта (серія, дата видачі акта, площа земельної ділянки, номер та дата розпорядження Юрївської РДА) вказані вірно. Позивач вважає, що спадкодавець мала на меті заповісти йому саме земельну ділянку площею 7,261 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 105950, виданого Юрївською РДА 07.11.2002 року. На підставі викладеного позивач змушений звернутись до суду з позовом про тлумачення змісту заповіту, посвідченого [PERSON] сільською радою Юрївського району 13.12.2013 року та визнання за ним в порядку спадкування права власності на земельну ділянку площею 7,261 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 105950. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Представниця відповідача [PERSON] сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області в судові засідання не зявлялась, надала суду заяву, в якій просила слухати справу за відсутності представника відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 травня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 563620, виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 23.12.2014 року (а.с. 41). Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 7,261 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 105950, виданого 07.11.2002 року Юрївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6005 (а.с. 9). З матеріалів спадкової справи № 17/2014, заведеної 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Юрївського районного нотаріального округу [PERSON], встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, за яким заповідала [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,261 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, що належить їй на праві приватної власності (а.с. 42). Спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, не виявлено (а.с. 39-50, 85). Відповідно до\~ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Зі змісту заповіту, складеного 13 грудня 2013 року [PERSON], виходить, що спадкодавиця заповіла [PERSON] не будь-яку земельну ділянку, а належну їй на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,261 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області. Однак, вказаний в заповіті номер правовстановлюючого документа на нерухомість державного акта про право приватної власності на землю не відповідає тому номеру, що проставлений на державному акті, виданому [PERSON] Юрївською районною державною адміністрацією 07.11.2002 року. При цьому інші реквізити та дані державного акта (серія, дата видачі акта, площа земельної ділянки, номер та дата розпорядження Юрївської РДА) співпадають. Допитана під час судового розгляду свідок [PERSON] (колишній секретар сільської ради, до повноважень якого віднесено вчинення нотаріальних дій) показала, що дійсно при складанні та посвідченні заповіту [PERSON] внаслідок неуважності виникла технічна помилка в зазначенні номера державного акта про право власності на належну померлій земельну ділянку. Разом з тим, ніякого іншого державного акта про право власності на землю, крім виданого 07.11.2002 року Юрївською РДА, [PERSON] не предявляла. Відповідно до інформації [PERSON] сільради та Юрївської районної Державної адміністрації [PERSON] за життя отримувала лише державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 105950 на земельну ділянку площею 7,261 га, розташовану на території [PERSON] сільради. Державний акт серії IV-ДП № 126561 померлій взагалі не видавався (а.с. 86-87). Крім того, представник [PERSON] сільради в письмових поясненнях на адресу суду повідомила, що за номером 12 в реєстрі нотаріальних дій зареєстровано заповіт, складений щодо інших осіб, в якому номер державного акта співпадає з номером у вчиненому [PERSON] заповіті (а.с. 88-89). Згідно зі ст. 1256 ЦК України спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 ЦК України. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, оскільки дії однієї особи (заповідача) породжують певні правові наслідки у майбутньому і не передбачають будь-якого зустрічного волевиявлення іншої особи. Виходячи з аналізу положень вказаних норм права, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у звязку з чим необхідно уточнити його зміст, враховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав та обовязків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Так, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності (ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України). На момент оформлення померлою на своє імя права власності на земельну ділянку таким документом виступав державний акт. Враховуючи все викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження зібраними та перевіреними в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, тому доходить висновку, що волевиявлення [PERSON] при вчиненні 13.12.2013 року заповіту було спрямоване на те, що вона заповіла [PERSON] саме належну їй на праві власності земельну ділянку, зокрема, земельну ділянку площею 7,261 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, та належала спадкодавиці [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 105950, виданого 07 листопада 2002 року на підставі розпорядження голови Юрївської районної державної адміністрації №\~273 від 02.10.2002 року. За вимогами статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняв шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Юрївського районного нотаріального округу [PERSON], на підставі чого було заведено спадкову справу (а.с. 40). Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 13 лютого 2015 року позивач звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній оригінал документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку, яку заповідала померла, про що свідчить постанова державного нотаріуса від 13.02.2015 року (а.с. 8). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012\~року № 296/5). На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Таким чином, відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу, який би підтверджував факт належності спадкодавцю [PERSON] права власності на земельну ділянку, та неточності в змісті заповіту унеможливили отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом в нотаріальному порядку. За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3\~ст. 1296 ЦК України\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, спадкодавцю належало спірне майно,\~ оригінал документа, що посвідчує право власності на спадкове нерухоме майно, дійсно втрачено, а позивачем надано суду достатньо доказів, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON], суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 7,261 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved