Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить суд: скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 26 вересня 2016 року № 129к про звільнення його з посади заступника директора з господарських питань; поновити його на посаді заступника директора з господарських питань ПАТ «КиївЗНДІЕП»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» заборгованість по заробітній платі за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року з урахуванням інфляції та разом із 3% річних станом на день винесення судового рішення; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день винесення судового рішення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 травня 2015 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» укладено трудовий договір, відповідно до якого його прийнято на посаду заступника директора з господарських питань. Посадові обов'язки йому до відома не доводились, графік та обсяг роботи виникав та виконувався відповідно до окремих завдань. 30 вересня 2016 року на його адресу поштою надійшов лист, підписаний «т.в.о. директора» Лопатинським В.А., яким його було повідомлено про припинення трудових відносин з відповідачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. До вказаного листа було додано документ під назвою «Наказ від 26 вересня 2016 року № 129к», в якому зазначені посилання на акти про відсутність його на роботі та про його відмову від надання пояснень щодо такої відсутності. Вищевказані обставини є надуманими, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідач повинен сформувати Акт про його відсутність на роботі після спливу трьох годин. Крім того, поняття відсутність «на робочому місці» та «на роботі» не є тотожними, оскільки працівник може виконувати службові завдання не за своїм робочим місцем, але протягом робочого часу. Якщо це відбувається без дозволу адміністрації - це є порушенням трудової дисципліни, втім не підпадає під поняття прогулу. Звільнення за прогул є одним із видів дисциплінарного стягнення, отже перед тим як накладати таке стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. Посадовими особами відповідача не вчинялися дії спрямовані на притягнення його до дисциплінарної відповідальності встановленої ст. 147 КЗпП України, що доводить про надуманість та безпідставність для розірвання трудового договору з ним. До того ж, 10 жовтня 2016 року ним було направлено на адресу ПАТ «КиївЗНДІЕП» лист із проханням надати пояснення, яке відношення до відповідача має Лопатинський В.А., яким та за яких обставин складались документи про його відсутність на роботі. Станом на момент подачі цього позову відповіді на вказаний запит він не отримував. Йому не відомо про обставини, пов'язані з виданням зазначеного наказу, в тому числі про акти щодо відсутності на роботі та про відмову надати відповідні пояснення. Одночасно, йому відомо, що Лопатинський В.А. є головою первинного профспілкової організації відповідача, що, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не дозволяє одночасно здійснювати повноваження роботодавця. Відповідно до довідки про доходи, виданої відповідачем 01 вересня 2015 року, розмір його заробітної плати становив 6990 гривень. В той же час вказані грошові кошти йому за весь період роботи не виплачувались, за винятком часткових виплат за окремі два місяці. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, письмових поясненнях щодо заперечень, долучених до матеріалів справи (а.с.79-81), додаткових письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи (а.с.114-116), просив позов задовольнити. Пояснив суду, що Лопатинський В.А. як голова первинної профспілкової організації не міг обіймати посаду тимчасово виконуючого обов'язки директора, при цьому протокол, згідно якого Лопатинський В.А. самоусунувся від виконання обов'язків голови профспілки, не відомо як взагалі складався, тому що навіть секретаря засідання не було зазначено у протоколі. Також, зазначив, що акти про відсутність на роботі позивача складалися особами, з якими позивач взагалі по роботі не перетинався. А, згідно посадової інструкції позивача, він підзвітний лише керівнику підприємства та міг знаходитися в різних структурних підрозділах підприємства, оскільки відповідач має підрозділи у Херсонській, Київській областях, що свідчить про те, що усі корпуси підприємства і є робочим місцем позивача. Крім того, остання сторінка трудової книжки, де міститься відмітка про звільнення позивача, не містить підпису уповноваженої посадової особи підприємства, а табель робочого часу містить розбіжності. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, долучених до матеріалів справи (а.с.33-36), просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що 27 листопада 2015 року було затверджено новий штатний розпис та посаду позивача було виведено поза штат. Позивач обіймав посаду заступника директора з господарських питань. Будь-якого закріплення робочого місця за кожним працівником на підприємстві не існує, весь керівний склад підприємства працює за адресою: м. Київ, б-р Лесі Українки, буд. 26. Доказів того, що позивачем виконувалися якісь доручення за межами робочого місця за адресою: м. Київ, б-р Лесі Українки, буд. 26 або ознайомлення позивача з тим, що його робоче місце закріплено саме за даною адресою, у відповідача немає. Також, зазначив, що позивач отримував листи від відповідача про необхідність надання пояснень щодо прогулів, але до відповідача не з'являвся та пояснень не надавав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з відомостей трудової книжки [PERSON], останній на підставі наказу № 18 від 29 квітня 2015 року Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» був прийнятий на посаду заступника директора з господарських питань. Наказом відповідача від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці», у зв'язку із значним погіршенням фінансового стану товариства, відсутністю обігових коштів та з метою запобігання масовому вивільненню працівників, в товаристві було встановлено з 28 березня 2016 року неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа) (а.с.37). На підставі наказу Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 71к від 22 березня 2016 року «Про встановлення неповного робочого тижня», працівникам товариства, в тому числі і [PERSON] було встановлено неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа) з 28 березня 2016 року (а.с.38). З вказаним наказом відповідача було ознайомлено, про що свідчить підпис позивача про ознайомлення, проте з останній позивач не погодився, про що свідчить також відмітка позивача (а.с.38 об.). 07 вересня 2016 року начальником господарського відділу Лопатинським В.А., головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів Бервецьким В.Ф., юрисконсультом юридичного відділу Ясочко Ю.О. складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) [PERSON] в період з 05 вересня 2016 року по 07 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від [PERSON] не надходили (а.с.40). 14 вересня 2016 року директором Лопатинським В.А., головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів Бервецьким В.Ф., юрисконсультом юридичного відділу Ясочко Ю.О. складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) [PERSON] в період з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від [PERSON] не надходили (а.с.41). 15 вересня 2016 року відповідачем на адресу позивача було направлено листа та повідомлено про відсутність на роботі (в товаристві в цілому) в періоди з 05 вересня 2016 року по 07 вересня 2016 року та з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року, при цьому від позивача вимагалося у термін до 19 вересня 2016 року надати письмові пояснення про причини його відсутності (поважні причини відсутності мають бути підтверджені документально( (а.с.42). Вказаний лист було отримано позивачем 17 вересня 2016 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.42 об.) 20 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора Лопатинським В.А., начальником загального відділу Панченко Н.В., головним спеціалістом з регіонального розвитку і пілотних проектів Бервецьким В.Ф. було складено акт про відмову надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, зі змісту якого вбачається, що станом на 20 вересня 2016 року письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] не надані (будь-які листи чи документи до товариства від нього не надходили) (а.с.47). 21 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора Лопатинським В.А., головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів Бервецьким В.Ф., юрисконсультом юридичного відділу Ясочко Ю.О. було складено акт про відсутність на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) [PERSON] в період з 19 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від [PERSON] не надходили (а.с.48). 26 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора Лопатинським В.А., головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів Бервецьким В.Ф., юрисконсультом юридичного відділу Ясочко Ю.О. було складено акт про відсутність на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) [PERSON] 26 вересня 2016 року був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від [PERSON] не надходили (а.с.49). 26 вересня 2016 року на підставі наказу відповідача № 129к «Про звільнення за прогули без поважних причин [PERSON].», заступника директора з господарських питань (поза штатом), [PERSON] було звільнено з роботи з 26 вересня 2016 року за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогули без поважних причин) (а.с.5). Також, 26 вересня 2016 року відповідачем направлено на адресу позивача лист, в якому повідомив позивача про звільнення та запропоновано з'явитися до товариства для отримання належно оформленої трудової книжки та остаточного розрахунку (а.с.4). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни. Статтею 147 Кодексу законів про працю України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. При цьому, законодавцем не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних чи неповажних причин, у зв'язку з чим вирішуючи питання про відсутність працівника на роботі, звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин справи і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. Як роз'яснено в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Законодавство про працю хоча і встановлює тягар доведення вини лише стосовно матеріальної відповідальності, однак принцип доведеності вини працівника, зокрема при розгляді спорів про поновлення його на роботі, покладається на власника. Власник має довести наявність у діях працівника конкретних порушень, довести вину працівника у цих порушеннях. Зазначене узгоджується вимогами ст. 4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв'язаних зі здібностями або поведінкою працівника. Як вбачається з ст.7 Міжнародної Конвенції №158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в зв'язку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на підприємця тягар доказування законності підстав звільнення працівника. Судом встановлено, що позивач займав посаду заступника директора з господарських питань у Публічному акціонерному товаристві «Український зональний науково-дослідний проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП». Відповідно до п. 2.1. Розділу 2 посадової інструкції заступника Голови Правління з господарських питань, затвердженої Головою Правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» Шевельовим В.Б. 21 січня 2009 року, заступник Голови Правління з господарських питань: координує та контролює роботу відповідно до законодавства України, роботу з інженерно-господарського забезпечення діяльності підрозділів інституту. До складу підпорядкованих йому підрозділів входять: експлуатаційні відділи (служба головного енергетика, ремонтно-будівельна служба), господарський відділ, відділ матеріально-технічного забезпечення, автотранспортна ділянка, медичний пункт (а.с.105-109). Згідно п. 2.7. Розділу 2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», інститут, за погодженням із Вищим органом (Загальними зборами), має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами та діють відповідно до положення про них. Таким чином, на позивача, перебуваючи на посаді заступника директора з господарських питань, було покладено функцію координації діяльності відповідних підрозділів інституту, тобто досягнення узгодженості в роботі відповідних ланок організації шляхом встановлення раціональних зв'язків (комунікацій) між ними, що в свою чергу передбачає і його можливе перебування у відповідних підрозділах інституту, з урахуванням покладених на нього функцій. В судовому засіданні стороною позивача стверджено той факт, що в періоди складання відповідних актів про відсутність позивача на роботі, позивач перебував у відповідних підрозділах товариства, які знаходяться як в м. Києві так і в Київській, Херсонській областях. Стороною відповідача в судовому засіданні підтверджено факт наявності структурних підрозділів підприємства як у м. Києві, так і за межами м. Києва, а саме в Київській та Херсонській областях. При цьому, стороною відповідача будь-яких належних доказів в підтвердження відсутності позивача у відповідних підрозділах, роботу яких останній координував, в період складання актів про відсутність на роботі, надано не було, як і не було надано належних та достовірних доказів в підтвердження того, що перебуваючи за межами центрального офісу товариства, де за твердженням сторони відповідача складалися акти про відсутність позивача на роботі, позивач не виконував свої службові обов'язки на території координуючих підрозділів. Крім того, в розрізі досліджених судом наданих доказів щодо обґрунтованості звільнення позивача із займаної посади, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Кодексу законів про працю України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Таким чином, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до довідки, виданої відповідачем, [PERSON] за період роботи і до часу звільнення на профспілковому обліку в профспілковій організації ПАТ «КиївЗНДІЕП» не стояв. Статтею 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, заперечуючи проти заявлених позивачем позовних вимог, сторона відповідача посилається, зокрема, на табель обліку використання робочого часу, згідно даних якого і було зафіксовано прогули позивача в зазначені вище робочі дні. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В той же час, вказаний табель обліку використання робочого часу не може слугувати належним та достовірним доказом підтвердження прогулів позивача в періоди з 05 вересня 2016 року по 07 вересня 2016 року, з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року та з 19 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року, оскільки на окремих аркушах не містить підпису директора та не відповідає встановленій формі заповнення вказаних табелів в частині умовних позначень з урахуванням Наказу Держкомстату України № 489 від 05 грудня 2008 року. З огляду на вищевикладене, враховуючи недоведеність з боку сторони відповідача наявності прогулу позивача в періоди з 05 вересня 2016 року по 07 вересня 2016 року, з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року та з 19 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року, суд приходить до висновку про скасування наказу відповідача № 129к від 26 вересня 2016 року про звільнення позивача та поновлення останнього на посаді заступника директора з господарських питань. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, суд вважає за необхідне поновити позивача саме на ту посаду на яку він був призначений відповідно до наказу № 18 від 29 квітня 2015 року, тобто на посаду заступника директора з господарських питань, оскільки виведення посади на якій працював позивач поза штат, на підставі письмової вказівки керівника підприємства, що виконана на попередженні про скорочення від 11 січня 2016 року (а.с.128), не передбачено трудовим законодавством. Крім того, відповідного наказу керівника підприємства з даного приводу видано не було, таких відомостей до трудової книжки позивача внесено не було, а в табелях обліку робочого часу за період 2016 року, посада, яку обіймав позивач зазначена саме як заступник директора з господарських питань. Також, суд звертає увагу відповідача на грубе порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58, в частині внесення записів до трудової книжки позивача. Та, п. 4.1. вказаної Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. В той же час, записи внесені до трудової книжки позивача про прийняття останнього на роботу та звільнення з роботи не засвідчені підписами ні керівника підприємства ні іншої спеціально уповноваженої ним особи. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період травень 2015 року - вересень 2016 року [PERSON], виданої ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», нарахування за 2015 рік становить 55 920,00 гривень за період з травня 2015 року по грудень 2015 року (травень 2015 року - грудень 2015 року заробітна плата становила 6990,00 гривень щомісячно), при цьому заборгованість з виплати заробітної плати за 2015 рік склала - 44 772,36 гривень. Нарахування за 2016 рік - 43 372,63 гривень (лютий 2016 року - 7242,17 гривень, березень 2016 року - 6924,44 гривень, квітень 2016 року - 4139,28 гривень, травень 2016 року - 4200,90 гривень, червень 2016 року - 3870,50 гривень, липень 2016 року - 4004,28 гривень, серпень 2016 року - 3678,01 гривень, вересень 2016 року - 9313,05 гривень), при цьому виплачено за 2016 рік - 21 233,72 гривень (а.с.111). Таким чином, загальний розмір заборгованості по виплаті заробітної плати позивача за травень 2015 року - грудень 2015 року - 44 772,36 гривень, за лютий 2016 року - вересень 2016 року - 22 138,91 гривень. Вказані відомості також взаємоузгоджуються із індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається, зокрема, на те, що з наданої відповідачем довідки про розрахунок при звільненні позивача слідує, що відповідач в односторонньому порядку змінив розмір заробітної плати позивача, що підтверджується наказом відповідача 28 березня 2016 року № 71К. Водночас, позивач не погодився з такою зміною, що підтверджується відповідним записом, проте не був звільнений, а отже, вважає, що трудовий договір продовжився на попередніх умовах оплати. Так, наказом відповідача від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці», у зв'язку із значним погіршенням фінансового стану товариства, відсутністю обігових коштів та з метою запобігання масовому вивільненню працівників, в товаристві було встановлено з 28 березня 2016 року неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа) (а.с.37). На підставі наказу Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 71к від 22 березня 2016 року «Про встановлення неповного робочого тижня», працівникам товариства, в тому числі і [PERSON] було встановлено неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа) з 28 березня 2016 року (а.с.38). З вказаним наказом відповідача було ознайомлено, про що свідчить підпис позивача про ознайомлення, проте з останній позивач не погодився, про що свідчить також відмітка позивача (а.с.38 об.). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, з викладеного вбачається, що у разі непогодження позивача із встановленим новим штатним розписом (запровадження триденного робочого тижня), останній у відповідності до вимог законодавця мав би у тримісячний строк оспорити в судовому порядку вказані зміни. В той же час, як встановлено судом позивачем не було оспорено зміни умови праці в частині запровадження триденного робочого тижня на підприємстві в тримісячний строк, будь-яких позовних заяв з цього приводу подано не було, що свідчить про те, що позивач не скористався наданим йому правом оскаржити зміни істотних умов праці, що вплинули на зміну заробітної плати позивача, у зв'язку з чим суд в розрізі даного спору застосовує показники нарахованої заробітної плати позивачу на підставі наявної довідки відповідача щодо розміру заробітної плати позивача за спірний період (з квітня 2016 року) (а.с.111), за якою заробітна плата позивачу нараховувалась з урахуванням наказів відповідача від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці» та № 71к від 22 березня 2016 року. З огляду на вищевикладені доводи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача - Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільного будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь позивача [PERSON] 66 911 гривень 27 копійок, що становить суму заборгованість по виплаті заробітної плати позивача за травень 2015 року - грудень 2015 року у розмірі 44 772 гривні 36 копійок та заборгованість по виплаті заробітної плати позивача за лютий 2016 року - вересень 2016 року у розмірі 22 138 гривень 91 копійка. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції, висловленою Верховим Судом України у постанові суду від 20 січня 2016 року у цивільній справі № 6-2759цс15, «При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством». Таким чином, в розрізі трудових спорів положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню, у зв'язку з чим дані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено у п. 32 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України. Таким чином, під час здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, період нарахування включає в себе період з 26 вересня 2016 року (день звільнення) по 16 травня 2017 року (день постановлення рішення суду). При цьому, розрахунковий період включає в себе останні два місяці до дня звільнення, тобто вересень 2016 року та серпень 2016 року. В той же час, нарахування заробітної плати у вересні 2016 року з боку відповідача позивачу не було здійснено, а сплачено 9313,05 гривень як сума компенсації за невикористану відпустку позивача, що підтверджується довідкою відповідача (а.с.112), у зв'язку з чим розрахунковий період включає липень та серпень 2016 року, що передували звільненню позивача. Згідно довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період травень 2015 року - вересень 2016 року [PERSON], виданої ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», нарахована заробітна плата позивача за липень 2016 року становить 4004,28 гривень, за серпень 2016 року - 3678,01 гривень, всього 7 682, 29 гривень. При цьому, кількість днів розрахунку становить за липень 2016 року - 12 робочих днів та серпень 2016 року - 11 робочих днів, враховуючи трьохденний робочий тиждень, встановлений на підприємстві (всього 23 дні). З огляду на викладене, враховуючи порядок розрахунку середнього заробітку, враховуючи кількість робочих днів у липні-серпні 2016 року - 23 робочих дні, а також загальний розмір заробітної плати позивача за період з липня-серпня 2016 року - 7 682,29 гривень, середньоденна заробітна плата позивача становить 334,01 гривень (7 682,29 гривень : 23). При цьому, період, за який розраховується середній заробіток за час вимушеного прогулу становить період з 26 вересня 2016 року (наступний за днем звільнення) по 16 травня 2017 року (включно) та становить, враховуючи трьохденний робочий день: у вересні 2016 року - 3 робочих днів, жовтень 2016 року - 13 робочих днів, у листопаді 2016 року - 14 робочих днів, у грудні 2016 року - 12 робочих днів, у січні 2017 року - 12 робочих днів, у лютому 2017 року - 12 робочих днів, у березні 2017 року - 12 робочих днів, у квітні 2017 року - 11 робочих днів, у травні 2017 року - 4 робочих днів, а в загальному - 93 дні. Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу затримки, що становить: 334,01 гривень х 93 робочих дні = 31 062 гривні 93 копійки, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідності до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку по часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне скасувати Наказ від 26 вересня 2016 року №129-к Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільного будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» про звільнення заступника директора з господарських питань (поза штатом), [PERSON] за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогули без поважних причин); поновити [PERSON] на посаді заступника директора з господарських питань Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільного будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 26 вересня 2016 року; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільного будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь [PERSON], заборгованість із заробітної плати за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року в сум 66 911 гривень 27 копійок; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільного будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 вересня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 31062 гривні 93 копійки. З огляду на оцінені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. В порядку ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2082 гривні 14 копійок, з урахуванням всіх заявлених позивачем позовних вимог, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial