Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, а саме квартири [ADDRESS]. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що з 23 вересня 1995 року він знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі [PERSON]. Починаючи з 2002 року взаємовідносини між подружжям погіршились, вони повністю припинили вести спільне господарство. 18 листопада 2004 року Приморським районним судом було постановлено рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем жодних майнових спорів між ними не було. Позивач не звернувся з вищевказаним рішенням до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморську районну реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції, для внесення відповідних записів, щодо розірвання шлюбу, оскільки на той момент йому не було роз'яснено, що шлюб вважається розірваним з моменту реєстрації розірвання шлюбу, а не з моменту набуття законної чинності рішення суду. Також позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру позивач набув на підставі договору дарування від 17.05.2002 року, який було посвідчено нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, про що є відповідний запис в реєстрі №10-1216. Даний договір зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 11.06.2002 року р. №549, стор. 178, кн.53 пр. Як стверджує позивач, після розірвання шлюбу, він розпочав нові шлюбні стосунки з іншою жінкою. Для створення нової родини їм була необхідна нова квартира, у зв'язку з чим позивач розпочав ремонтні роботи в належній йому, на праві приватної власності, квартирі. Ремонтні роботи переросли в реконструкцію, внаслідок якої значно збільшилась площа квартири. Після закінчення реконструкції, позивач звернувся до відповідних інстанцій та ввів в експлуатацію реконструйоване приміщення квартири [ADDRESS], а згодом 22 березня 2005 року отримав свідоцтво про право власності на п'ятикімнатну квартиру загальною площею 204,0 кв.м. Позивач зазначає, що на теперішній час в нього виникла необхідність продати належну йому вищезазначену квартиру. Задля цього він звернувся до нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, яка роз'яснила йому, що для проведення правочину необхідно отримати згоду його колишньої дружини [PERSON]. Позивач стверджує, що саме ці обставини змусили його звернутись до суду з позовом та просить визнати квартиру [ADDRESS], його приватною власністю. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує проти постановлення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2004 року по справі №2-6216/04 постановлено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 23 вересня 1995 року. Під час перебування у шлюбі, а саме 17.05.2002 року, [PERSON], на підставі договору дарування від 17.05.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за №10-1216, була подарована квартира [ADDRESS]. Як зазначає позивач, та підтверджується матеріалами справи, після закінчення реконструкції вищезазначеної квартири, внаслідок чого площа майна збільшилась, ним 22 березня 2005 року було отримано Свідоцтвом про право власності Серії САА №447924 на п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у зв'язку з виниклою необхідністю він був змушений звернутися до нотаріуса Одеського міського нотаріального округу з питанням щодо продажу квартири [ADDRESS]. Нотаріусом було роз'яснено, що оскільки [PERSON], на підставі рішення суду, не зареєстрував в органах реєстрації актів громадянського стану розірвання шлюбу з [PERSON], для проведення правочину необхідно отримати її згоду. Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.11.2007 р. майно, яке було набуте однією особою з подружжя за час шлюбу, на підставі договору дарування не належить до спільної власності. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS], на підставі договору дарування, після проведення реконструкції зазначеної квартири отримав Свідоцтво про право власності серії САА №447924 та зареєстрував своє право власності в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом №6843811 від 28.03.2005 р., суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідності їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved