Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» в якому просить стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за червень липень, моральну шкоду, стягнути соціальний розрахунок за лікарняними та невикористану відпустку, поновити на роботі на посаді керівника відділу по роботі з ключовими клієнтами, стягнути кошти за лікування в санаторії «Сонячне Закарпаття», посилаючись на те, що з червня 2014 року він працював у відповідача на посаді керівника відділу по роботі з ключовими клієнтами. Наказом № 221-к від 21.11.2014 року його було звільнено по п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин. Звільнення вважає незаконним. Прогулів не було, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин знаходився на лікарняному лікувався та проходив медичне обстеження, укріплював здоровя в санаторії, здавав сесію. Підтримуючи позовні вимоги Позивач [PERSON], пояснив, що за червень, липень з ним не розрахувались, від безпосереднього керівника [PERSON] отримав неаргументовану відмову, в звязку з чим йому стало зле і він потрапив до лікарні. На лікарняних (7 шт.) був з 25 липня по 7.11.2014 року, коли вийшов дізнався що його звільнено за прогули, та звернувся з вказаним позовом до суду. Представник відповідача позов та обставини справи не визнав, пояснивши що позивачу була виплачена повністю заробітна плата, останнє перерахування на картку було 07 жовтня 2014р в сумі 674,55 грн.. З липня 2014 позивач не виходив на роботу, на телефонні дзвінки не відповідав, будь-яких заяв до адміністрації про те, що знаходиться на лікарняному не надавав, листки непрацездатності на підприємство не направляв, тому не було підстав для нарахування по ним, а підприємством за час перебування позивача на лікарняному нараховувалась заробітна плата, комісією було складено ряд актів про відсутність [PERSON] на роботі тривалий час, після чого позивач був звільнений за прогули. Бухгалтерія зробила остаточний розрахунок і нараховані кошти були перераховані на розрахункову картку позивача, так само як і вся його заробітна плата. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, наказом №40-к від 03.03.2014 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Нова пошта» на посаду фахівця [PERSON] з окладом згідно штатного розкладу, з 12.05.2014р. був переведений на посаду фахівця з розвитку корпоративних клієнтів, з 02.06.2014 року наказом №100-к на посаду керівника відділу [PERSON] з оплатою праці згідно штатного розпису з повним робочим днем 8 годин(а/с98). Наказом адміністративного директора ТОВ „Нова пошта» № 221-к від 21 листопада 2014 року, позивача було звільнено з 1 жовтня 2014 року за прогули у відповідності зі ст. 40 п. 4 Кзпп України (а/с 56). Позивача було звільнено наказом з посиланням на норми ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України, якою передбачено, що трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 1) з 25 липня 2014р. по 07 серпня 2014р. 2) з 08 серпня 2014р. по 29 серпня 2014р. 3) з 01 вересня 2014р. по 14 вересня 2014р. 4) з 15 вересня 2014р. по 28 вересня 2014р. 5) з 29 вересня 2014р. по 13 жовтня 2014р. 6) з 14 жовтня 2014р. по 17 жовтня 2014р. 7) з 28 жовтня 2014р. по 7 листопада 2014р. хворів та знаходився на лікарняному. Також в матеріалах справи мається довідка - виклик навчального закладу на навчальну сесію терміном 6 днів з 20 по 26 жовтня 2014 року, якою позивач пояснює свою відсутність на роботі поміж лікарняними. Відповідно до вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у вiдпустцi. Це правило не поширюється на випадок повної лiквiдацiї підприємства, установи, органiзацiї. З огляду на те, що [PERSON] був звільнений з 01 жовтня 2014 року, а саме під час знаходження позивача на лікарняному, тобто в період його непрацездатності, на тих підставах, що позивач не зявлявся на роботу, суд вважає, що цей наказ про звільнення не відповідає вимогам діючого законодавства України і є незаконним, підлягає скасуванню , а позивач поновленню на роботі. За змістом ч.2 ст. 235 КЗпП України, суд, вирішуючи спір про поновлення на роботі, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із ч. 2, п. 8 ч. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2014 року дохід позивача становив 1350 грн., у вересні 2014 року 1400 грн. (останні повні два місяці, що передували звільненню) і його дохід у цей період становив 2750 грн. (1350+1400), а середня заробітна плата 1375 грн.( 2750:2). Середньоденна заробітна плата позивачки складала 65,50 грн. (2750 :42) робочі дні серпень і вересень 2014 року). З дня звільнення 01 жовтня 2014, по день ухвалення рішення у справі було 190 робочих днів, які включаються у розрахунок при визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення мав складати 12445грн. (190 р. д. х 65,50). Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12445 грн., при цьому, відповідач має нарахувати і утримати із зазначеної суми прибутковий податок та інші обовязкові платежі (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Відповідно до розяснень, даних в п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди , обовязковому зясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки внаслідок незаконного звільнення були порушені законні права позивача, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач, згідно зі ст. 237-1 КзпП України, має право на відшкодування моральної шкоди. Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд задовольняє вимоги позивача про стягнення моральної шкоди частково - у розмірі 1000 грн. Суд вважає причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є поважними і строк звернення до суду підлягає поновленню, так як після видачі наказу про його звільнення, позивачу не було надано під розписку ні наказ про звільнення, ні трудову книжку, як того вимагає Кодекс законів про працю України. Що стосується стягнення невиплаченої зарплати за червень, липень, то матеріалами справи підтверджена її виплата шляхом перерахуванням на особисту картку [PERSON] починаючи з 23.04.2014 по 07.10.2014р.(а/с131,132,133). Відносно соціальних виплат по листкам непрацездатності, оскільки позивачу за час находження на лікарняному нараховувалась заробітна плата, в разі надання позивачем на підприємство, вищевказаних листків непрацездатності, адміністрації необхідно зробити перерахунок відповідно до чинного законодавства. Оскільки позивачем не надано доказів, що згідно колективного договору або з інших підстав відповідач зобовязаний оплачувати санаторно-курортне лікування працівникам, не надано квитанцій, підтверджуючих вказані витрати, у суду нема підстав для задоволення відповідних вимог.

Outcome: partial