Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], та до [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилою квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначив, що він є головним наймачем квартири [ADDRESS] згідно з ордером. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною його сина, який помер [INFO]. За життя сина, ще у 2011 році, на його прохання він зареєстрував невістку [PERSON], їх спільну дитину [PERSON] та дітей [PERSON] [PERSON] і [PERSON] в своїй квартирі. При цьому жодного дня відповідачі не проживали за цією адресою. Нині відповідач [PERSON] з дітьми мешкає за адресою: [ADDRESS]. На його прохання щодо зняття з реєстрації [PERSON] не реагує. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, обґрунтувавши їх викладеними в позовній заяві обставинами, та просив задовольнити їх. Вказав, що [PERSON] після народження в 2012 році молодшої дочки півтори місяці мешкала у його квартирі, але потім поїхала із речами та дітьми, коли він був у відрядженні, і йому невідомі обставини, за яких вона змінила місце проживання. З часу залишення відповідачами житла замків у квартирі він не змінював, перешкод їм у доступі до квартири не чинив. Речей відповідачів у квартирі немає, жодних домовленостей щодо збереження за ними житла також не відбувалося. Весь час він змушений здійснювати самотужки всі платежі за квартирою, [PERSON] та [PERSON], яка вже є повнолітньою, ніяк не брали і не беруть участі в утриманні житла. [PERSON] періодично обіцяла виписатися з квартири та виписати дітей, але не зробила цього. Представник позивача [PERSON] також підтримав позов і наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2011 році вона, маючи двох дітей, одружилася із [PERSON], в 2012 році в них народилася спільна дочка [PERSON], в 2011-2012 роках вони мешкали у батьків чоловіка - позивача і його дружини. Позивач дійсно зареєстрував її і дітей у квартирі. В березні 2012 року внаслідок конфліктів зі свекрухою вона з дітьми пішла з квартири, а чоловік залишився у батьків, а в 2014 році помер. Вона винаймає житло за адресою: [ADDRESS], власного житла не має. З березня 2012 року до квартири позивача вона не приходила і не намагалася там жити, її речей в квартирі немає, в утриманні житла участі вона не брала. Зараз вона мешкає із дочками - повнолітньою [PERSON] і малолітньою [PERSON], син [PERSON] з 2012 року проживає з батьком в Полтавській області, батько готовий зареєструвати його у себе в будинку. Загалом вона не заперечує, щоб її та її дітей [PERSON] і [PERSON] було виписано з квартири, заперечує лише щодо молодшої [PERSON], оскільки їй нікуди зареєструвати дитину, яка є рідною онукою позивача і має право бути зареєстрована в його квартирі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, відзиву, заяв або клопотань не надала. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову щодо визнання таким, що втратив право користування житлом дитини [PERSON], оскільки під час розгляду питання органом у справах дітей було з'ясовано, що фактично дитина з 2012 року мешкає зі своїм батьком [PERSON] в Полтавській області в будинку, що належить батькові. [PERSON] надав свою згоду зареєструвати сина за своїм місцем мешкання. Щодо дитини [PERSON] проти позовних вимог заперечує, оскільки власного житла у відповідача [PERSON] немає, відсутні відомості про гарантування малолітній [PERSON] права користування іншим жилим приміщенням. Вислухавши учасників справи, проаналізувавши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що основним наймачем квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] (а.с.3,27), на його ім'я відкрито особовий рахунок [NUMBER] (а.с.22). Згідно з довідкою відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради №2122 від 04.12.2017, в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають за місцем своєї реєстрації. Згідно з актом б/н від 23.04.2017 ОСББ «Світлий-37» та актом фактичних обставин непроживання особи, що зареєстрована, складеним координаційним комітетом органів самоорганізації населення Мирноградської міської ради 07.12.2017 за №683, відповідачі не мешкають у квартирі з 2011 року (а.с.28,29). За поясненнями відповідача [PERSON], вона виїхала з квартири у березні 2012 року, а як пояснив в судовому засіданні позивач - відповідачі мешкали у квартирі півтори місяці після народження молодшої дитини. Враховуючи, що [PERSON] народилася у 2012 році, можна зробити висновок, що [PERSON] та її діти не мешкають у квартирі щонайменш з 2012 року і це не оспорюється сторонами у справі. У відповідності до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Стаття 72 ЖК України встановлює, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Положення, закріплені пунктом першим ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантують кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Отже, судом встановлено, що повнолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] відсутні без поважних причин за місцем реєстрації як члени сім'ї наймача жилого приміщення більше шести місяців, а саме, з 2012 року, що за загальними вимогами закону є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Доказів, які б свідчили про їхню відсутність у квартирі з поважних причин, в ході судового розгляду не здобуто, більш того, відповідачем пояснено, що вони навіть не намагалися повернутися до квартири, не зверталися до суду із позовними заявами щодо відновлення порушеного права на користування житлом. Що стосується вирішення позовних вимог відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], суд виходить з такого. У відповідності до частини другої статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, яка набрала чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання. За частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. За частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22.03.2013 задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та стягнення аліментів, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], з 17.12.2012 і до повноліття дитини. Вказаним рішенням встановлено, що дитина [PERSON] з серпня 2012 року мешкає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.60-63). Вказаний в якості адреси місця мешкання дитини будинок належить [PERSON] на підставі договору дарування від 26.09.1990 (а.с.59). Проживання дитини з батьком і на цей час підтверджене листом сільського голови Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 13.02.2018 №95, надісланого на адресу начальника служби у справах дітей виконкому Мирноградської міської ради (а.с.57). На ім'я суду [PERSON] надана заява про те, що він не заперечує проти реєстрації сина [PERSON] у своєму будинкові, готовий здійснити необхідні дії у встановлений законом строк (а.с.58). Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою, констатуючи при цьому відсутність порушення прав дитини та наявність реальної можливості для [PERSON] бути зареєстрованим за адресою мешкання свого батька. Що стосується дитини [PERSON], то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до частини 4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено і не заперечене сторонами, що [PERSON] фактично мешкає з матір'ю [PERSON], батько дитини [PERSON] помер [INFO] (а.с.6). Позивачем не надано суду доказів наявності у матері дитини [PERSON] у власності або в постійному користуванні іншого житла. З огляду на викладене, визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація у квартирі його онуки, малолітньої дитини, якимось чином перешкоджає йому користуватися даною квартирою. Отже, вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають. У відповідності до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Тобто, судове рішення само по собі є підставою для виконання органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим відсутня потреба у зобов'язанні такого органу вчинити певні дії. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.10). У відповідності з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню у дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених судом вимог - з [PERSON] в розмірі 264,30 гривень, а з [PERSON] - в розмірі 176,20 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial