Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики, посилаючись на наступне. 01 квітня 2011 року позивач передав у позику відповідачці 13 312 000,00 гривень, про що вона власноручно написала розписку. [PERSON] зобов'язалася повернути позивачу таку ж суму грошових коштів 01 травня 2013 року. Станом на 25 квітня 2014 року [PERSON] суму позики не повернула і має перед позивачем заборгованість у сумі 13 312 000,00 гривень. Подавши заяву про зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість з повернення позики у сумі 9 000 000,00 гривень, судовий збір у розмірі 3 654,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Просила позов задовольнити згідно уточнених позовних вимог. Представник відповідачки позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення у справі. При цьому, не оспорював того факту, що розписка була написана власноручно відповідачко. Зазначив, що фактично коштів відповідачка не отримувала, а позивач змусив її написати цю розписку. Проте, до правоохоронних органів з цього приводу відповідачка не зверталась. Також пояснив, що відповідачка дійсно має певні фінансові стосунки з позивачем. Вона працює головою наглядової ради ПрАТ «Танаис», основним видом діяльності якого є видобування корисних копалин (кар'єр), тому періодично їй потрібні грошові кошти для початку роботи вказаного підприємства, в тому числі для отримання дозволів, ліцензій тощо. У задоволенні позову просив відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність повністю задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач взяв в борг у позивачки суму грошей у розмірі 13 312 000,00 гривень. На підтвердження укладання договору, 01 квітня 2011 року відповідачка надала позивачу розписку, підписану власноручно, відповідно до якої вона зобов'язується повернути грошові кошти у строк до 01 травня 2013 року (оригінал - а.с. 14). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. При цьому, суд не приймає до уваги письмові пояснення відповідачки відносно того, що вищевказана розписка надавалась нею на підтвердження заборгованості за нарахованими відсотками за користування позикою за договором про грошову позику від 08.05.2008 року. Так, відповідачкою не надано суду належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України доказів того, що вона не отримувала грошові кошти за вищевказаною розпискою від 01.04.2011 року, а також того, що зазначена розписка свідчить про зобов'язання повернення боргу за іншим договором позики, оскільки такі доводи спростовуються змістом самої розписки. Крім того, як у судовому засіданні представником відповідачки, так і у письмових запереченнях, відповідачкою підтверджено факт надання нею особисто розписки від 01.04.2014 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Так, договір позики передбачав повернення грошей [PERSON] 01 травня 2013 року, але гроші у встановлений час повернуті відповідачкою не були. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики в межах заявлених позивачем позовних вимог та стягнути з відповідачки на користь позивача суму позики у розмірі 9 000 000 (дев'ять мільйонів) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 3 654,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог з урахуванням обраного ним способу захисту права. На підставі викладеного та

Outcome: approved