Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що з 01.08.1993 року по 07.07.2014 року він перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони придбали житловий будинок [ADDRESS] , який був оформлений на його ім`я. 26.06.2018 року він видав відповідачці [PERSON] довіреність на розпорядження зазначеним будинком. 20.07.2018 року відповідачка продала вищевказаний будинок [PERSON] , про що складено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Будика Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 586. Згідно п. 2.1 договору продаж житлового будинку вчиняється за узгодженою між сторонами ціною 43560,00 грн. Зазначену вище суму покупець сплатив продавцю, а продавець прийняв в повному обсязі до підписання цього договору. Так як зазначений будинок є приватною спільною власністю подружжя, йому належить половина коштів отриманих за будинок, а саме 21780,00 грн. Проте, до теперішнього часу відповідачка не віддала йому ці кошти та користується ними без належної правової підстави. Відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачка повинна йому сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2249,49 грн. та 3 % річних з простроченої суми в розмірі 900,44 грн. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу в розмірі 24929,93 грн., з яких: 21780,00 грн. - основний борг, 2249,49 грн. - інфляційні втрати, 900,44 грн. - 3% річних, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 27.12.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачці разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 13.05.2020 року представником відповідачки надано відзив на позовну заяву, в якому остання позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтувала тим, що дійсно з 01.08.1993 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Дійсно під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] був придбаний будинок [ADDRESS] . Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 24.06.2014 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу майно було розділене за взаємною згодою. Відповідачці [PERSON] з дітьми залишився вищевказаний житловий будинок, а позивач [PERSON] забрав автомобіль ВАЗ 2110, 2006 року випуску, який був придбаний під час шлюбу в 2013 році за 40000,00 грн. При придбанні автомобіля договір купівлі-продажу не укладався, а була видана власником авто довіреність на керування та право відчуження. Також, рішенням Володарського районного суду Донецької області від 25.04.2014 року з позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.02.2014 року до її повноліття, та Приморським відділом ДВС у м. Маріуполі було відкрито виконавче провадження. 04.10.2016 року держаним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, оскільки [PERSON] не виконував рішення суду по сплаті аліментів, відтак у нього виникла заборгованість по платі аліментів. 04.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; у праві користування транспортними засобами; у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів. Винесення зазначених постанов стало підставою для пошуку позивачем можливості погашення боргу зі сплати аліментів для зняття всіх накладених на нього обмежень. Незважаючи на те, що спільне майно між сторонами було розділено добровільно, позивач став наполягати на продажі будинку та отриманні ним 1/2 частини коштів від продажу будинку для розрахунку по заборгованості за аліментами. Умови погашення боргу по сплаті аліментів були наступні: позивач надає відповідачці довіреність на продаж будинку, отриманою 1/2 частиною грошових коштів від продажу будинку погашає заборгованість по аліментам, частку боргу, яка залишається після погашення боргу відповідачка пробачає позивачу та складає заяву на адресу державного виконавця про відсутність майнових претензій до позивача. 26.06.2018 року позивач видав відповідачці довіреність, якою уповноважив останню розпоряджатися будинком [ADDRESS] . 20.07.2018 року вищевказаний будинок, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, було відчужено за 43560,00 грн. згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна. В цей же день позивач з належної йому 1/2 частки грошових коштів з продажу будинку у сумі 21780,00 грн. погасив борг по аліментам на вищевказану суму. В зв`язку з погашенням позивачем боргу по аліментам відповідачка 20.07.2018 року подала державному виконавцю заяву про повернення виконавчого листа про стягнення аліментів та в цей же день виконавче провадження було закрито, а з позивача відповідно зняті всі обмеження. Таким чином, враховуючи, що позивач після продажу будинку отримав 1/2 частину грошових коштів і розпорядився ними на власний розсуд, погасивши заборгованість по аліментам, його вимоги про стягнення з відповідачки грошових коштів у сумі 21780,00 грн. є безпідставними та необґрунтованими, як і вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому задоволенню не підлягають. До відзиву додано квитанції з описами вкладення про направлення кореспонденції стороні позивача. Також, під час підготовчого розгляду справи, за клопотанням представника відповідачки долучено додаткові докази, а саме долучено копію листа Приморського ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 13.05.2020 року, з доказами направлення додаткових доказів іншій стороні. Інших клопотань учасниками судового процесу не заявлено. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 01.07.2020 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Крім цього, представником відповідачки заявлено клопотання про виклик та допит свідків, яке вищенаведеною ухвалою суду було задоволено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Явку свого представника - за довіреністю Напрягло О.В. до суду не забезпечив. Представник позивача [PERSON] - за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Також пояснив, що доводи відповідачки викладені у відзиві є безпідставними, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Іванова Т.Б. у судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Також суду пояснили, що жодних письмових правочинів з приводу відчуження нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості по аліментам між сторонами не укладалося та нотаріально не посвідчувалося. Представники відповідачки [PERSON] - адвокат Некрасов Ю.П. та [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце його проведення повідомлялися належним чином. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з 13.03.2021 року він є чоловіком відповідачки [PERSON] . В липні 2018 року вони з відповідачкою зустрічалися та від неї він дізнався, що вона продає будинок, щоб її колишній чоловік (позивач) з отриманої частини грошових коштів від продажу будинку погасив виниклу заборгованість по аліментам. В липні 2018 році він придбав у відповідачки будинок, за обумовлену в договорі суму коштів, в якому восени 2018 року він став проживати разом з відповідачкою. Також зі слів відповідачки йому стало відомо, що за кошти від продажу будинку позивач погасив заборгованість по аліментам, а відповідачка відмовилася від їх стягнення в примусовому порядку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач та відповідачка є його батьками. Після розірвання шлюбу за усною домовленістю батько забрав собі автомобіль, а матері з дітьми залишив будинок. Також, він знає, що мати з батьком домовились, що вона не буде подавати до суду на стягнення аліментів, а він буде добровільно надавати допомогу молодшій сестрі та не претендувати на частину будинку. Проте, допомогу батько не надавав, а тому мати вирішила подати на аліменти. Про наявність у батька заборгованості зі сплати аліментів він знає зі слів матері. Також йому відомо, що мати відмовилася від виниклої заборгованості по аліментам на сестру в рахунок коштів від продажу батьківського будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою відповідачки, та зі слів останньої їй відомо, що її колишній чоловік [PERSON] за домовленістю дозволив відповідачки продати їх сумісний будинок в рахунок погашення заборгованості по аліментам, яка у нього виникла внаслідок триваючої їх не сплати, що і було зроблено. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез`явившихся позивача, його представника [PERSON] та представників відповідачки адвоката Некрасова Ю.П. та [PERSON] . Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, заяви по суті справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 01.08.1993 року та розірвано згідно рішення Володарського районного суду Донецької області від 24.06.2014 року, що не заперечується сторонами. Відповідно до довіреності від 26.06.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 972, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продавати, обмінювати на інше нерухоме майно, передавати у найм (оренду), управляти) за ціну та на умовах за своїм розсудом належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікольського районного нотаріального округу Донецької області Будика Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 586, [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , на підставі довіреності № 972, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. від 26.06.2018 року, продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , за узгодженою між сторонами ціною 43560,00 грн. Отже, при укладанні договору купівлі-продажу відповідачка діяла від імені позивача по довіреності. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам Приморського ВДВС у м. Маріуполі АСВП № 51375647 [PERSON] станом на 25.06.2018 року має заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] за виконавчим листом № 222/210/14-ц від 25.04.2014 року в розмірі 43706,91 грн. Згідно заяви [PERSON] від 25.06.2018 року адресованої начальнику Приморського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області остання просила повернути виконавчий лист № 222/210/14-ц від 25.04.2014 року виданий Володарським районним судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку на утримання [PERSON] , 2005 року народження. Претензій до боржника та державного виконавця не має. Постановою державного виконавця Приморського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області ВП № 51375647 від 20.07.2018 року виконавчий лист № 222/210/14-ц виданий 25.04.2014 року Володарським районним судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини повернуто стягувачу, оскільки від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документу без подальшого виконання. Заборгованість по аліментам відсутня. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Нікольського РВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 05.05.2020 року розмір заборгованості по аліментам станом на 05.05.2020 року за [PERSON] у виконавчому провадженні 57544440 від 29.10.2018 року за виконавчим листом № 222/210/14-ц виданим 07.05.2014 року становить 36906,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, і це не заперечується сторонами, житловий будинок [ADDRESS] , придбаний позивачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, а тому вказане нерухоме майно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч.1 ст. 1004 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Вказана стаття має імперативний характер, тому, обов`язки повіреного є такими, що встановлені безпосередньо законом. Повірений зобов`язаний негайно передати все одержане за договором довірителеві. У зв`язку з тим, що правочин, вчинений повіреним, створює правові наслідки саме для довірителя, йому ж на праві власності належатиме майно, яке повірений одержить у зв`язку з виконанням договору. Тому, повірений зобов`язаний негайно передати таке майно власникові, а у разі невиконання цього обов`язку повинен нести відповідальність за спричинену матеріальну шкоду. Як встановлено судом, і це підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, позивач уповноважив відповідачку за ціну та на умовах за своїм розсудом продати житловий будинок [ADDRESS] , про що надав відповідну довіреність. Також судом встановлено, що відповідачка діючи за довіреністю в інтересах позивача вчинила відповідний правочин щодо вказаного нерухомого майна та уклала вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2018 року. Відповідно п. 2.1 вказаного договору продаж житлового будинку [ADDRESS] , вчинено за угодженою між сторонами ціною 43560,00 грн., яку покупець сплатив продавцю, а продавець прийняв у повному обсязі до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт сплати цього платежу за продане домоволодіння/житловий будинок. Таким чином відповідачка за продаж будинку, який є спільним сумісним майном подружжя отримала грошові кошти в сумі 43560,00 грн. Відповідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Отже, у відповідачки перед позивачем з моменту продажу житлового будинку, що є спільною сумісною власністю подружжя, виникло зобов`язання щодо передачі довірителеві коштів, отриманих на виконання доручення, тобто половини вартості проданого спільного сумісного майна подружжя, а саме грошових коштів в сумі 21780 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт передачі позивачу коштів, отриманих відповідачкою після продажу спільного сумісного майна подружжя, тобто половини вартості проданого житлового будинку, а саме грошових коштів в сумі 21780 грн., в зв`язку з чим суд вважає, що право позивача порушене та підлягає судовому захисту, а тому вказану суму слід стягнути з відповідачки на користь позивача задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Щодо доводів сторони відповідача з приводу заперечення обставин на які посилається сторона позивача як на підставу задоволення позовних вимог слід зазначити наступне. Так, сторона відповідача стверджує, що продаж будинку був обумовлений необхідністю погашення виниклої заборгованості позивача по аліментам перед відповідачкою, тобто за домовленістю, позивач відмовився від належної йому частки у спільному сумісному майні подружжя тобто від частки у будинку [ADDRESS] , про що надав відповідачки довіреність на його продаж, а відповідачка вказаними коштами від продажу будинку залишає їх собі тим самим компенсує заборгованість по аліментам, яка утворилася у позивача перед нею. На підтвердження вказаних обставин відповідачкою було надано письмові докази, а саме відомості ВДВС щодо наявної заборгованості, заяву адресовану ВДВС про повернення виконавчого листа, постанову держвиконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та були допитані свідки на предмет вищевказаної домовленості між сторонами. Як зазначалося вище частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім цього частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Між тим статтею 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. У відповідності до вимог ЦК України правочини, щодо нерухомого майна вчиняються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню і державної реєстрації. Як встановлено, стороною позивача обставини на які вказує сторона відповідача, не визнаються у повному обсязі. З огляду на вищезазначене, обставини на які вказує відповідачка щодо домовленості сторін з приводу продажу нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та компенсації частки суми коштів від продажу цього майна в рахунок погашення виниклої у позивача заборгованості по аліментам перед відповідачкою, можуть бути підтвердженні не будь якими доказами, а лише певними доказами, зокрема відповідним письмовим, нотаріально посвідченим договором в якому сторони мали дійти згоди, щодо всіх істотних умов з приводу спільного сумісного майна подружжя у виді нерухомості та виниклої заборгованості по аліментам. Проте суду не надано вказаної письмової, нотаріально посвідченої угоди, а тому суд вважає недоведеними обставини на які посилається сторона відповідача як на підставу заперечень проти задоволення позовних вимог. Інші докази надані стороною відповідача у тому числі і покази свідків не є допустимими, а тому не беруться судом до уваги. Крім цього суд також критично ставиться та не приймає до уваги доводи сторони відповідача з приводу того, що розподіл майна подружжя зокрема будинку та автомобілю відбувся за згодою сторін, оскільки з цього приводу суду також не надано жодних належних та допустимих доказів, а вказана обставина іншою стороною не визнається. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки індексу інфляції та 3 % річних, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Хоча в статті закону, що визначає обов`язки повіреного і не встановлений строк виконання обов`язку передати все одержане у зв`язку з виконанням доручення, проте семантика прислівника «негайно» означає, що означені дії мають відбуватися в строк, що обчислюється днями, а зволікання з виконанням цього обов`язку є неприпустимим. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідачки до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідачки існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 21780,00 грн., яке, як зазначено, вона повинна була виконати негайно після виконання доручення, тобто після 20.07.2018 року, а тому, на думку суду, є всі підстави для покладення на відповідачку цієї відповідальності. Суд погоджується та приймає до уваги наданий стороною позивача розрахунок інфляційних втрат за період з серпня 2018 року по листопад 2019 року в розмірі 2249,49 грн. (21780,00 грн. х 110,3282259045 % : 100 % - 21780,00 грн. = 2249,49 грн.) Проте, суд не може погодитись з початком періоду, за який позивачем проведено нарахування 3% річних від простроченого зобов`язання, а саме з 20.07.2018 року, та вважає за необхідне зазначити, що перебіг періоду нарахування 3% річних з урахуванням положень ст. 253 ЦК України починається з дня наступного за днем виконання доручення (продажу житлового будинку), а саме з 21.07.2018 року. Таким чином, розмір 3 % річних за період з 21.07.2018 року по 04.12.2019 року становить 898,65 грн. (21780,00 грн. х 3 % : 100 % х 502 дні : 365 днів = 898,65 грн.). Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 2249,49 грн. та 3 % річних за період з 21.07.2018 року по 04.12.2019 року у розмірі 898,65 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Інші доводи сторін, та покази свідків не спростовують висновків суду. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено, суд вважає, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені ним при зверненні до суду і документально підтвердженні судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial