Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому первісно просив: визнати дійсним укладений 4 березня 2014 року між ним та [PERSON] договір купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген транспортер», реєстраційний номер [NUMBER] (далі за текстом «автомобіль «Фольксваген») та визнати за ним право власності на автомобіль «Фольксваген». Змінивши позовні вимоги, зазначивши відповідачами [PERSON] та [PERSON], позивач просить: визнати договір доручення, укладений 4 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], у вигляді довіреності від 4 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON]І та зареєстрованої в реєстрі за № 856 удаваним правочином та таким, що під собою приховує договір купівлі-продажу; визнати договір купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген», 2006 року випуску, білого кольору, укладений 4 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнати договір купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген» у вигляді довідки-рахунку серія ВІА № 248643 від 11 березня 2014 року, виданої на імя [PERSON] недійсним; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Фольксваген». В обґрунтування зміненого позову зазначає наступне. 4 березня 2014 року він, позивач, купив автомобіль «Фольксваген», який зареєстрований за [PERSON] на підставі довіреності від 4 березня 2014 року, яким відповідачка надавала йому право експлуатувати та розпоряджатися, в тому числі і продати автомобіль. Вказаний автомобіль придбав у [PERSON] за 12500 доларів 00 центів США та прийняв його у своє користування. Вказані кошти сплатив останній у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] У травні 2014 року вирішив, на підставі довіреності, зняти вищевказаний автомобіль з обліку та поставити його на облік на своє імя. Однак, при витребуванні витягу до генеральної довіреності у нотаріуса, який реєстрував довіреність, йому, позивачу, було повідомлено, що вказана довіреність за письмовою заявою [PERSON] 7 березня 2014 року була скасована. Він, позивач, звернувся з цього приводу до [PERSON], але остання уникала його, не пояснила, чому саме скасувала довіреність та ухилялась від укладення основного договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Як йому, позивачу, стало потім відомо, автомобіль «Фольксваген» було продано відповідачкою [PERSON] [PERSON] на підставі довідки-рахунку серія ВІА № 248643 від 11 березня 2014 року, але угода була укладена з порушення, так як укладалася без надання оригіналів документів, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та без самого автомобіля. Вважає, що він, позивач, та [PERSON] уклали усний договір доручення у вигляді довіреності від 4 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON]І та зареєстрованої в реєстрі за № 856, але цей договір є удаваним правочином, який приховує під собою договір купівлі-продажу. Відповідно до\~\~ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Вважає за необхідне визнати договір доручення, укладений між ним, позивачем, та [PERSON] у вигляді довіреності від 4 березня 2014 року, удаваним правочином та таким, що приховує під собою договір купівлі-продажу. Згідно ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Укладаючи довіреність на вищевказаний автомобіль, він, позивач, мав повне право розпоряджатися ним, сплатив за нього кошти в повному розмірі, тобто повністю виконав умови саме договору купівлі-продажу, але відповідачка ухилилась від його оформлення у письмовій формі та посвідченні його нотаріально, а тому вважає за необхідне визнати договір купівлі-продажу автомобіля укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Згідно ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений з порушенням вимогу закону. Крім того, ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Тому, вважає, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля у вигляді довідки-рахунку серія ВІА № 248643 від 11.03.2014 року, виданої на імя [PERSON], недійсним. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право спростовується або не визнається іншою особою. Наполягає, що є підстави для визнання за ним, позивачем, права власності на автомобіль «Фольксваген». Відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просила витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірний автомобіль. Зустрічний позов на підставі ст. 207 ч.1 п.8 ЦПК України ухвалою суду від 12 лютого 2016 року залишений без розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. При цьому підтвердив зміст позову. Крім того, пояснив, що до придбання автомобіля у [PERSON], з останньою знайомим не був. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. При цьому пояснив, що до березня 2014 року відповідачка з позивачем не була знайома. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання, з яких вбачається, що знайомий з позивачем [PERSON] з 2014 року, в той час працював на підприємстві, в якому відповідачка [PERSON] займалася продажем автомобілів. В березні 2014 року [PERSON] прийшов на це підприємство та обрав для покупки автомобіль «Фольксваген», при цьому спілкувався з директором підприємства [PERSON] та [PERSON] [PERSON] оглянув автомобіль та сказав що готовий його купити, [PERSON] та [PERSON] домовилися зустрітися. Зазначене підприємство знаходилося на вул. Бикова у м. Кривому Розі, підприємство займалося тим, що отримувало автомобілі з Німеччини, [PERSON] займалася оформленням цих автомобілів, їх реєстрацією на своє імя, а потім займалася продажем автомобілів. Спірний автомобіль був зареєстрований на [PERSON] При ньому, свідку, [PERSON] та [PERSON] домовилися, що [PERSON] сплатить за автомобіль 12500 доларів США, а остання оформить довіреність на право користування [PERSON] цим автомобілем, так як не вистачало грошей для оформлення договору. В той же день [PERSON] та [PERSON] на вказаному автомобілі уїхали разом, [PERSON] повернулася без автомобіля і з грошима, казала, що продала автомобіль. На цьому підприємстві він, свідок, працював неофіційно, приблизно 3-4 місяці, за цей час [PERSON] продала приблизно 5-6 автомобілів. На його, свідка, думку, стосовно цього автомобіля відбувся продаж. Через два дні після вказаної події, [PERSON] втік, так як були не виконані обовязки перед клієнтами. Як показав у судовому засіданні свідок [PERSON], позивача [PERSON] знає тривалий час, є друзями, відповідачку не знає. На початку березня 2014 року [PERSON] розповів, що вибрав автомобіль та попросив його, свідка, бути присутнім при покупці автомобіля. Він, свідок, зустрівся з [PERSON] в районі 95-го кварталу в м. Кривому Розі, куди приїхав автомобіль «Фольксваген», в якому була дівчина на імя «Світлана» та чоловік. При ньому, свідку, [PERSON] передав за автомобіль гроші, а потім поїхали на вул. Балхаську у м. Кривому Розі, де у нотаріуса була оформлена довіреністю. Коли [PERSON] виходив від нотаріуса, він не висловлював незадоволення, [PERSON] передала [PERSON] свідоцтво про реєстрацію автомобіля та ключі від автомобіля, [PERSON] уїхав на вказаному автомобілі. Пізніше дізнався від [PERSON], що довіреність скасована. На його , свідка, думку, між [PERSON] та [PERSON] відбулася купівля-продаж автомобіля. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про реєстрацію автомобіля (а.с.4, 34, 100), довіреність (а.с.5-6, 106), постанова (а.с.7), рахунок-довідка (а.с.33, 100), повідомлення (а.с.99), заява про скасування довіреності (а.с.103), заява (а.см.104), витяг (а.с.105), витяг (107), повідомлення (а.с.171), реєстраційна кратка (а.с.171-172). Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON] є належним доказом, так як ці показання містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про обставини та умови передачі відповідачкою [PERSON] автомобіля позивачу. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON] є належним доказом, так як ці показання містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про обставини та умови передачі відповідачкою [PERSON] автомобіля позивачу. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні наступні докази: свідоцтво про реєстрацію автомобіля (а.с.4, 34, 100), довіреність (а.с.5-6, 106), заява про скасування довіреності (а.с.103), заява (а.см.104), витяг (а.с.105), витяг (107), повідомлення (а.с.171), реєстраційна картка (а.с.171-172) є належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про власника спірного автомобіля, видачі та скасування довіреності. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні наступні докази: рахунок-довідка (а.с.33, 100), повідомлення (а.с.99), містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про відчуження спірного автомобіля на користь [PERSON], а тому є належними. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає постанову (а.с.7) неналежним доказом, так як вона стосується кримінально-правової оцінки дій [PERSON] Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідків [PERSON], [PERSON] та зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] про передачу позивачем відповідачці [PERSON] грошей за спірний автомобіль та передачу останньою позивачу автомобіля, ключів від нього та документів на автомобіль, узгоджуються між собою, а тому є достовірними. На переконання суду та обставина, що позивач та [PERSON] раніше між собою знайомі не були, виключає безкоштовну передачу відповідачкою [PERSON] позивачу коштовного автомобіля, і підтверджує достовірність показань зазначених свідків. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини. Відповідачка [PERSON] з 4 березня 2014 року є власником автомобіля «Фольксваген». 4 березня 2014 року позивач оглянув спірний автомобіль, домовився з позивачкою про його покупку, передав відповідачці [PERSON] за вказаний автомобіль 12500 доларів США, а остання передала [PERSON] свідоцтво про реєстрацію автомобіля, ключі від автомобіля та дозволила керувати та користуватися цим автомобілем. До даного часу позивач користується спірним автомобілем. 4 березня 2014 року відповідачка [PERSON] видала на імя позивача довіреність, якою надала право користуватися та розпоряджатися від її імені спірним автомобілем, у тому числі вчиняти правочини щодо вказаного автомобіля. 7 березня 2014 року [PERSON] скасувала вказану довіреність та 11 березня 2014 року продала [PERSON] вказаний автомобіль. У травні 2014 року позивач дізнався про те, що довіреність від 4 березня 2014 року за письмовою заявою [PERSON] була скасована 7 березня 2014 року. Позивач, звертався до [PERSON], але остання ухилялась від укладення договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Суд вважає, що відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України. Відповідно до\~\~ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] 4 березня 2014 року передала позивачу спірний автомобіль та отримала за автомобіль грошові кошти, таким чином між [PERSON] та [PERSON] був вчинений договір купівлі-продажу спірного автомобіля та між ними встановилися правовідносини, як між покупцем та продавцем. Позивач та [PERSON] з метою приховати правочин купівлі-продажу уклали договір доручення. Тому суд приходить до переконання, що воля сторін в договорі доручення спрямована на настання цивільно-правових наслідків, передбачених договором купівлі-продажу, а не договором доручення, а тому маються підстави для визнання договору доручення удаваним правочином. Подальше скасування відповідачкою довіреності не змінює цивільно-правових наслідків продажу спірного автомобіля. Згідно ст. 16 ч.2 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину дійсним. Відповідно до ст. 638 ч.1 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Укладення між позивачем та відповідачкою [PERSON] договору купівліпродажу підтверджується довіреністю, згідно якої позивач мав повне право розпоряджатися автомобілем, сплатив за нього кошти в повному розмірі, повністю виконав умови договору купівлі-продажу, але відповідачка ухилилась від оформлення договору у письмовій формі та посвідченні його нотаріально, а тому є підстави визнати договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між [PERSON] та [PERSON], дійсним. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право спростовується або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні встановлено, що укладений між позивачем та [PERSON] договір, містить всі істотні умови договору купівлі-продажу та не суперечить волі сторін. На час укладення договору купівлі-продажу автомобіля, прав третіх осіб порушено не було. Тому суд приходить до переконання, що маються підстави для визнання за позивачем права на спірний автомобіль, яке виникло в нього з 4 березня 2014 року. Згідно ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений з порушенням вимогу закону. Частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні встановлено, що станом на 11 березня 2014 року, на момент укладення між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору купівлі-продажу спірного автомобіля, право власності останньої на спірний автомобіль внаслідок його відчуження, відповідно до вимог ст. 346 ч.1 п.1 ЦК України, припинилося, а тому позивачка [PERSON] не мала права розпоряджатися спірним автомобілем та укладати відносно нього будь-які договори. Тому, суд приходить до переконання що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля у вигляді довідки-рахунку серія ВІА № 248643 від 11 березня 2014 року, виданої на імя [PERSON] недійсним. Суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved