Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним як фіктивним договору дарування №1428 від 29.07.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги\~ (з урахуванням уточнень від 28.03.2018 року) обґрунтовані тим, \~що,\~ 29.07.2016 р. [PERSON] на підставі договору дарування № 1428 подарував своїй дружині, [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Даний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, оскільки обидві сторони оспорюваного договору були обізнані про судовий спір про стягнення заборгованості на користь [PERSON] , отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Зазначеним правочином були порушені права позивача як стягувача з [PERSON] за договором займу. Порушення прав позивача відбулось за наступних обставин. З лютого 2016 року судом розглядалась цивільна справа №522/3694/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 1244502,40 гривень та судових витрат у розмірі 6890 гривень, зустрічного позову [PERSON] (третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Під час розгляду цивільної справи № 522/3694/16-ц з метою забезпечення позову про стягнення боргу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року був накладений арешт на нерухоме майно належне [PERSON] , а саме: на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 року за заявою [PERSON] було здійснено заміну виду забезпечення позову, знято арешт з квартири та накладено арешт на автомобіль та стояночне місце, належні [PERSON] .. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 р. ухвала Приморського районного суду м. Одеси про заміну виду забезпечення позову була скасована, питання було передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу були задоволені в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним було відмовлено. Питання заміни забезпечення позову судом першої інстанції не розглядалось. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.07.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/3694/16-ц залишено без змін. У зв`язку з невиконанням рішення суду у добровільному порядку було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з [PERSON] суми боргу. В ході проведення державним виконавцем виконавчих дій встановлено, що квартира [ADDRESS] , на яку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року в рамках забезпечення позову був накладений арешт, належить [PERSON] на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р. про що позивачу було повідомлено листом Другого Приморського відділу ДВС м. Одеса. Однак,\~з відповіді\~Державного виконавця\~№ 09.1-17469/В-32\~від 20.12.2017\~р.\~позивачу стало\~відомо,\~що при\~проведені виконавчих\~дій державним\~виконавцем встановлено,\~що \~відповідно до\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~ Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - квартира [ADDRESS] не належить боржнику [PERSON] . Вищевказана квартира належить [PERSON] на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р. Враховуючи вищенаведені фактичні обставини, позивач вважає що договір дарування № 1428 від 29.07.2016 р., укладений між відповідачами, є за своєю природою фіктивним договором та повинен бути визнаний недійсним. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 05 квітня 2018 року зазначену цивільну справу прийнято судом до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 10.05.2018 року представником [PERSON] адвокатом Сулаковим О.П. було надано до суду відзив, відповідно до якого, укладаючи договір дарування, відповідачі не мали на меті невиконання в майбутньому рішення суду про повернення позивачу боргу, джерелом набуття квартири [ADDRESS] були особисті кошти [PERSON] і спірним договором дарування [PERSON] лише юридично оформив її права як власника майна. 29.05.2018 року представником позивача [PERSON] було надано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої він заперечує обставини, викладені у відзиві, оскільки при розгляді справи №522/3694/16-ц [PERSON] подавала 13.06.2016 року до суду позов (як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору) до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, який обґрунтовувала тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні 12.06.2018 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.\~\~ Позивач у судове засідання не з`явився, представником позивача, який був присутній у підготовчому судовому засіданні, до суду надано клопотання про проведення судового розгляду справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явились. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] . були присутніми у підготовчому судовому засіданні, у судові засідання не з`являлись, були повідомлені належним чином, при цьому суд враховує, що представник відповідача [PERSON] . [PERSON] після 05.04.2019 року перестав з`являтись у судове засідання, подаючи заяви про перенесення судового засідання (зави від 21.05.2019 року, 25.06.2019 року, 29.08.2019 року, 22.01.2020 року) з підстав участі у інших судових процесах та відрядженнями, представник відповідача [PERSON] перестав з`являтись у судове засідання після 21.05.2019 року, при цьому представник [PERSON] подав заяву про перенесення судового засідання 13.12.2019 року з причини участі в іншому судовому процесі, причини неявки у інші дати, на які призначалось судове засідання, не повідомив. Таким чином, на підставі ст. 223 ЦПК України неявка представників відповідачів визнана судом неповажною, та судом постановлено рішення за їх відсутністю. Дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до\~\~ [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 1 листопада 2015 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що вона не надавала своєї згоди на укладання вказаного правочину. При цьому під час розгляду справи №522/3694/16-ц свої вимоги [PERSON] обґрунтовувала зокрема і тим, що все майно, придбане за час її шлюбу з [PERSON] є спільним майном подружжя (а.с. 17). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня\~\~ 2017 року по справі №522/3694/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року, позов [PERSON] задоволено, стягнуто з \~ [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 46 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову складає 1244502,40 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року касаційну скаргу\~\~\~ [PERSON] , в інтересах якої діяв [PERSON] , відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року залишено без змін. 19\~квітня 2018\~року Верховним\~Судом постановлено\~ухвалу по\~справі №522/3694/16-ц,\~відповідно до\~якої відмовлено\~у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним за касаційною скаргою [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада\~\~ 2017 року. Під час розгляду цивільної справи № 522/3694/16-ц з метою забезпечення позову про стягнення боргу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 126,8 кв.м., що зареєстрована за [PERSON] , до розгляду справи по суті. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~21.06.2016\~року за\~заявою представника\~ [PERSON] \~про\~заміну виду\~забезпечення позовузнято арешт з квартири [ADDRESS] , загальною площею 126,8 кв.м., що зареєстрована за [PERSON] , накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року, накладений арешт на автомобіль LEXUS, модель RX 330, 2004 року виробництва, держаний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] та стояночне місце № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , що зареєстроване за [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 р. ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про заміну виду забезпечення позову було скасовано, питання передано на новій розгляд до суду першої інстанції. Як вже зазначалось, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року позовні вимоги про стягнення боргу були задоволені в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним було відмовлено. Питання заміни забезпечення позову судом першої інстанції не розглядалось. У зв`язку з невиконанням рішення суду по справі № 522/3694/16-ц у добровільному порядку було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з [PERSON] суми боргу. В ході\~проведення державним\~виконавцем виконавчих\~дій встановлено,\~що згідно\~з даними\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~ Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира [ADDRESS] , на яку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року в рамках забезпечення позову був накладений арешт, належить [PERSON] на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р. про що позивачу було повідомлено листом Другого Приморського відділу ДВС м. Одеса № 09.1-17469/В-32 від 20.12.2017 р. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 181-184) 29 липня 2016 року було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житлову квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1428. Тобто вищевказаний договір дарування було укладено відповідачами у період, коли за клопотанням представника [PERSON] було змінено заходи забезпечення позову та знято арешт зі спірної квартири (ухвала Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/3694/16-ц від 21.06.2016 року, яка 29.09.2016 року була скасована судом апеляційної інстанції). При цьому суд враховує, що учасниками справи №522/3694/16-ц були обидві сторони спірного договору дарування [PERSON] та [PERSON] , тобто і обдарований, і дарувальник були обізнані про наявність судового спору про стягнення боргу з [PERSON] . Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10.12.1999 року та до теперішнього часу перебувають у шлюбі. При цьому суд критично відноситься до тверджень, викладених адвокатом Сулаковим О.П. у відзиві на позов, про те, що укладаючи договір дарування, відповідачі не мали на меті невиконання в майбутньому рішення суду про повернення позивачу боргу, джерелом набуття квартири [ADDRESS] були особисті кошти [PERSON] і спірним договором дарування [PERSON] лише юридично оформив її права як власника майна, оскільки вони не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. При цьому судом встановлено, що під час розгляду справи №522/3694/16-ц [PERSON] зверталась до суду зокрема з заявою про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 16-18), яку обґрунтовувала тим, що все майно набуте нею під час шлюбу з [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя. Також судом встановлено, що після укладення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] продовжує мешкати у ній зі своєю дружиною [PERSON] , що зокрема підтверджується тим, що саме цю адресу він особисто зазначив як «домашню» під час лікування у клініці «Інтосана» (а.с. 150). В свою чергу суд не може розглядати як доказ непроживання [PERSON] у спірній квартирі те, що договори на надання комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , укладались зі [PERSON] , оскільки саме вона на час їх укладення за договором дарування була власником квартири, а кількість проживаючих в ній не вказана. При цьому всі зазначені договори [PERSON] уклала тільки 18.10.2019 року. Суд критично відноситься, до довідки про склад сім`ї, виданої [PERSON] . ОСББ «Новосельського 69-71» 19.12.2018 року, оскільки в матеріалах наявна довідка, в якій зазначалось, що в зазначеній квартирі мешкає [PERSON] без реєстрації, видана зазначеним ОСББ (а.с. 20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~ статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Згідно частини третьої\~ статті 13\~ЦК України \~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~ статті 202 ЦК України\~ правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~ статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у\~ статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої\~ статті 203 ЦК України\~ правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ статті 717 цього Кодексу\~ за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до змісту\~ статті 234\~ЦК України \~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.\~\~ У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому\~ \~її\~\~ прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.\~\~ Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої \~статті 203 ЦК України, що за правилами\~ статті 215 цього Кодексу\~ є підставою для визнання його недійсним відповідно до \~статті 234 ЦК України.\~\~ Саме такі правові висновки зроблені у\~ постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня\~ \~2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі\~ \~№ 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей \~203,\~ 215,\~ 234 ЦК України\~ у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~ статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~ статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена \~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена \~статтею 228 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження\~\~ № 14-260цс19), підтримана Верховним Судом у постанові від 19.08.2019 року по справі №552/5804/15-ц (провадження № 61-27796св18), від 25.09.2019 року по справі №215/2965/18 (провадження № 61-10099св19). Суд встановив, що обидві сторони оспорюваного правочину - [PERSON] та [PERSON] , які є подружжям, укладаючи його, були обізнані про судовий спір про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь позивача, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.\~\~ Сторони правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки продовжують разом мешкати у спірній квартирі як подружжя, тобто дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від чоловіка до дружини з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів, при цьому дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. За таких обставин, суд визнає недійсним оспорюваний правочин на підставі\~ статті 234\~ЦК України та задовольняє позовні вимоги [PERSON] .

Outcome: approved