Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті сторони без самостійних вимог: приватний нотаріус Ужгородського МНО [PERSON] та Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі про визнання правочину недійсним. В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом УМНО [PERSON] 26.12.2016 року за № 2356 та № 2357, він [PERSON] придбав у власність у [PERSON] житлові будинки в м. Ужгород, по вул. О. Кобилянської 4 та 4 а. Зазначає, що згідно з існуючої домовленості [PERSON] повинен був продати йому земельну ділянку на якій знаходяться придбані житлові будинки кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, площею 0,2504 га, яка належить продавцю згідно державного акту на право власності від 30.11.2009 року зареєстрованого в книзі за № 010923501383. На підтвердження домовленостей про укладення вищевказаних договорів між ним та [PERSON] було підписано попередній договір від 21.12.2016 року, за яким були взяті відповідні зобовязання з сторони останнього, а з його сторони було передано авансовий платіж. Вказана ситуація була зумовлена тим, що дане майно перебувало в іпотеці ВТБ Банку, і кошти від його продажу йшли на повне погашення заборгованості за кредитним договором. Вказує, що в подальшому він та продавець [PERSON] зустрілися у нотаріуса з метою підписати відповідні договори, однак виявилося, що на той час можливим було укладення лише договору купівлі-продажу нерухомого майна житлових будинків в м. Ужгород, по вул. О. Кобилянської, 4 та 4 а. Земельна ділянка під житловим будинком, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035 площею 0,2504 га, не могла бути проданою, як виявилося з тих причин, що відповідач [PERSON] став власником відчужуваного майна (житлового будинку в м. Ужгород, по вул. О. Кобилянської, 4, та земельної ділянки під житловим будинком, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, площею 0,2504 га) 06.12.2007 року, після того як за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650, придбав його у іншого відповідача [PERSON] Будинок в м. Ужгород, по вул. О. Кобилянської, 4 а, був придбаний тоді ж 06.12.2007 року, за договором купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3657 тільки у іншого власника [PERSON]. Також зазначає, що в подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2007 року, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650, виготовив державний акт на право власності на вказану земельну ділянку кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, площею 0,2504 га, від 30.11.2009 року, зареєстрований в книзі за № 010923501383. Крім того, вказує, що невідомо яким чином, після того, як [PERSON] відчужив земельну ділянку іншому відповідачу [PERSON], йому вдалося через рішення Ужгородської міської ради від 29.12.2007 року (рішення прийнято через два тижні після відчуження ділянки) здійснити розподіл вже проданої ділянки на дві частини, виділивши з ділянки площею 0,2504 га ділянку площею 0,06 га, та перевівши її для комерційної діяльності. На думку позивача, сталося так через те, що відповідні документи довго знаходилися на розгляді Ужгородської міської ради і на час укладення договору 06.12.2007 року посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650 відчужувана ділянка площею 0,2504 га була цілою. Однак, в подальшому (майже одразу після відчуження ділянки в цілому) [PERSON] довів процедуру виділу ділянки площею 0,06 га зі зміною цільового призначення до кінця та виготовив відповідний державний акт від 31.01.2008 року. При цьому, відомості в базу державного земельного кадастру щодо ділянки площею 0,2504 га на [PERSON] внесені не були, а на ділянку площею 0,06 га [PERSON] навпаки були внесені, що доводиться відомостями з Публічної кадастрової карти. Тобто виникла ситуація, за якою одна і та ж ділянка була поділена на дві з належністю двом власникам. В подальшому, коли він придбав будинки, що на ній знаходяться, ділянку [PERSON] продати йому не зміг, так як не був її власником в цілому. Виготовлений ним на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2007 року, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650, державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, площею 0,2504 га, від 30.11.2009 року, зареєстрований в книзі за № 010923501383, не враховував акт [PERSON] на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 2110100000:59:003:0091 від 31.01.2008 року, серія ЯД № 542879. Вказує, що з метою виходу із ситуації, що склалася, йому та продавцю [PERSON] вдалося домовитися із [PERSON] щодо продажу ним йому ділянки 0,06 га, але щодо переоформлення у його власність інших 0,1904 га виникли труднощі, так як ділянка в базі державного земельного кадастру відсутня. 19.01.2017 року відповідно до договору купівлі-продажу за № 32, посвідченого ПН УМНО [PERSON], він придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га кадастровий номер 2110100000:59:003:0091 від 31.01.2008 року, серія ЯД № 542879. Також ним було проведено повний розрахунок щодо частини земельної ділянки, яка залишилася, що доводиться заявою від 26.12.2016 року за № 2359, посвідченою ПН УМНО [PERSON], за якою [PERSON] заявив про повний розрахунок з його сторони. В Управлінні Держгеокадастру, куди вони звернулися за вирішенням ситуації, їм повідомили, що виходом із ситуації може бути розірвання договору між [PERSON] та [PERSON] від 06.12.2007 року, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650, в частині земельної ділянки. Крім того, зазначає, що в подальшому вони звернулися до ПН УМНО [PERSON] з цим питанням, однак нотаріус розяснила, що оскільки предмет її договору ділянка площею 0,2504 га вже не існує, то вона не зможе при розірванні договору здійснити перехід права власності на попереднього власника ділянки до його укладення в реєстрі речових прав. Вказане зумовлює неможливість посвідчення нею угоди про розірвання договору між [PERSON] та [PERSON] від 06.12.2007 року, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650 та відновлення ситуації до попереднього стану. Враховуючи наведене єдиним способом поновлення його порушених прав, що полягає у відсутності отримати у власність майно, за яке він розрахувався, є визнання недійсним (в частині відчуження земельної ділянки) вказаного договору в судовому порядку та можливо визнання за ним права власності на ту частину ділянки під придбаним ним домоволодінням що залишилася. Вказує на те, що основою для предявлення даної вимоги, окрім наведеного вище, є те, що на момент посвідчення спірного договору [PERSON] виготовив відповідну технічну документацію щодо поділу ділянки та зміну цільового призначення одній із частин площею 0,06 га під комерцію, тобто предмету договору вже на той час не існувало. Враховуючи наведене та посилаючись на ст. ст. 15, 16, 203, 216 ЦК України, ст. 120 ЗК України, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2017 року, посвідченого ПН УМНО [PERSON] за № 3650, в частині відчуження [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035 площею 0,2504 га [PERSON] Під час розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги, про що подано відповідну заяву від 24.04.2016 року, згідно з якою просив суд також визнати за ним [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1904 га, яка знаходиться в м. Ужгород по вул. Кобилянської, 4, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивач в судове засідання не зявися, однак його представник адвокат [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій просить розглянути справу за позовом [PERSON] про визнання договору недійсним без їх участі, позовну вимогу про визнання права власності просить залишити без розгляду, інші позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, подавши кожний через канцелярію суду заяви, в яких зазначили, що із змістом первісних та збільшених позовних вимог знайомі, не заперечують з приводу їх задоволення. Приватний нотаріус Ужгородського МНО [PERSON] в судове засідання не зявилася, так як через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 23, за умовами якого сторони зобовязуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього договору строк (не пізніше 31.12.2016 року), укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого на умовах і в порядку, визначених цим договором, а саме, житлового будинку та земельної ділянки площею 0.2504 га з кадастровим номером 2110100000:59:003:0035, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Кобилянської, № 4 та житловий будинок, розташований за адресою: м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, 4 «а». 26.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про внесення змін до вказаного вище попереднього договору купівлі-продажу, за умовами якого сторони за взаємною згодою внесли зміни в попередній договір купівлі продажу та виклали його новій редакції, зазначивши, що нерухомим майном є земельна ділянка площею 0,2504 га з кадастровим номером 2110100000:59:003:0035, розташована за адресою: м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, № 4, за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки здійснюватиметься не пізніше 26.02.2017 року. 26.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2356, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок № 4, розташований за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, який належить продавцю [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 06.12.2007 року за реєстровим № 3650. Цього ж дня між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2357, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок № 4 «а», розташований за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, який належить продавцю [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 06.12.2007 року за реєстровим № 3657. На підставі вказаних договорів купівлі продажу житлових будинків № 4 та № 4 «а», розташованих за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, приватним нотаріусом 26.12.2016 року проведено державну реєстрацію прав власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяження. Згідно із заявою [PERSON] від 26.12.2016 року, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2359, [PERSON] підтвердив факт отримання від [PERSON] повного остаточного розрахунку за продані житловий будинок № 4 загальною площею 375,1 кв.м., та житловий будинок № 4 «а» загальною площею 151,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0.2504 га, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в м. Ужгороді на вул. [PERSON], в розмірі 70000 дол. США, а також підтвердив, що будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися повного розрахунку до [PERSON] не має та в майбутньому мати не буде. Як встановлено судом, 06.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3650, відповідно до умов якого [PERSON] відчужив [PERSON] будинок, що належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності № 4 за адресою м. Ужгород, вул. Кобилянська, та земельну ділянку, площею 0,2504 га, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Кобилянська № 4, кадастровий номер 2110100000:59:003:0035. Цього ж дня між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3657, за умовами якого [PERSON] відчужила [PERSON] будинок, що належить продавцю на праві приватної власності № 4 «а» за адресою: м. Ужгород, вул. Кобилянської. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3650, на імя відповідача [PERSON] було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 051524 від 30.11.2009 року, а саме, на земельну ділянку площею 0,2504 га, розташовану в м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, 4, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, що зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010923501383. Разом з тим, на підставі рішення Ужгородської міської ради IV сесії V скликання від 29.12.2012 року № 575 на імя приватного підприємця [PERSON] було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 542879 від 31.01.2008 року, згідно з яким останній є власником земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої в м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, № 4 Закарпатської області, з цільовим призначенням для комерційної діяльності (обслуговування трогово-офісних приміщень), кадастровий номер земельної ділянки: 2110100000:59:003:0091. В подальшому, 19.01.2017 року між [PERSON], який діє від імені [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 92, згідно з яким [PERSON] в особі представника відчужив [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0.06 га, розташовану за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. О. Кобилянської, № 4, яка належить продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯД № 542879, виданого Ужгородською міською радою 31.01.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2110100000-0108070000082, кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:59:0030091, з цільовим призначенням земельної ділянки для комерційної діяльності (обслуговування торгово-офісних приміщень). Частиною 5 ст. 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з приписами ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605 цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Крім того, як розяснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до вимог ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. ст. 656, 657 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як встановлено судом, житловий будинок в м. Ужгород по вул. О. Кобилянської № 4 на даний час перебуває у власності позивача [PERSON] Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення між відповідачами [PERSON] та [PERSON] оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.12.2007 року, предметом договору була земельна ділянка площею 0,2504 га, розташована в м. Ужгород, вул. Кобилянська № 4, за кадастровим номером 2110100000:59:003:0035. Зазначена вище земельна ділянка площею 0,2504 га під час відчуження відповідачем [PERSON] житлового будинку № 4 в м. Ужгород по вул. О. Кобилянської позивачу [PERSON] не існувала, оскільки з неї було виділено частину земельну ділянку площею 0,06 га та присвоєно їй кадастровий № 2110100000:59:003:0091, про що на імя відповідача [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 542879 від 31.01.2008 року, з цільовим призначенням земельної ділянки для комерційної діяльності (обслуговування трогово-офісних приміщень). В подальшому вказану земельну ділянку площею 0,06 га відчужено відповідачем [PERSON] позивачу за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19.01.2017 року. Таким чином, за встановлених вище обставин на час розгляду справи судом позивач [PERSON] позбавлений законної можливості реалізації ним як заінтересованою особою його цивільних прав щодо земельної ділянки, яка є предметом оспорюваного договору. При ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищенаведені обставини та з урахуванням зазначених норм матеріального права, суд приходить до переконання, що з метою захисту порушеного права позивача оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3650, в частині відчуження земельної ділянки площею 0,2504 га, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Кобилянська, 4, кадастровий номер 2110100000:59:0003:0035, слід визнати недійсним. Відтак, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.05.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті сторони без самостійних вимог: приватний нотаріус Ужгородського МНО [PERSON] та Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі про визнання правочину недійсним в частині позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1904 га, яка знаходиться в м. Ужгород по вул. Кобилянської 4, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд залишено без розгляду. Судові витрати в частині сплаченого позивачем судового збору в сумі 640,00 грн. слід відшкодувати на користь позивача з відповідачів відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved