Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа : Головне Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: м. Красноармійськ, вул.. Зої Космодем»янської, 25, в якому значаться зареєстровані він, його мати [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] Після розірвання шлюбу з [PERSON], відповідач пішов з будинку, вибув на інше місце проживання, де у нього фактично склалася інша сім»я. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися майном, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, м. Красноармійськ, вул.. Зої Космодем»янськох, 37 з подальшим зняттям його з реєстраційного обліку. [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов»язати відповідачів не винити перешкоди в користування будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 1989 року до теперішнього часу проживає у спірному житловому будинку, займався його благоустроєм та ремонтом, іншого житла не має, в будинку знаходяться його особисті речі, проте відповідачі по справі позбавляють його право користуватися житловим приміщенням, не бажають добровільно виділити йому житлову кімнату , тому він вимушений тимчасово знімати та мешкати в іншому житловому приміщенні. Просить вселити його у житловий будинок № 37 по вул.. Зої Космодем»янської м. Красноармійська Донецької області, встановити порядок користування зазначеним жилим приміщенням, виділивши йому окрему кімнату площею 16 кв.м., а відповідачці [PERSON] окрему кімнату 15 кв.м., підсобні та господарчі споруди залишити в загальному користуванні, зобов»язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити. Представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити, в подальшому просив закінчити справу слуханням у його відсутність. ( а.с. 211). В судовому засіданні 19.10.2015 року позивач [PERSON] просив справу слухати у відсутності його представника, оскільки він сам виявив бажання представляти свої інтереси. В подальшому, після дачі його особистих пояснень, просив справу закінчити слуханням у його відсутність ( а. с. 210). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, позовні вимоги, заявлені ним до [PERSON], [PERSON] підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, заявлені позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу [PERSON] пішов з будинку, що розташований по вул..Зої Космодем»янської, 37 м. Красноармійська, та зі своєю дружиною проживає в іншому житловому приміщенні. В 2013 році він зі своєю дружиною влаштував сварку, тому вона вимушена проживати у своєї сестри, а в спірному житловому будинку на теперішній час проживають квартиранти її родичі. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи- Головне Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином. ( а. с. 207) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] та [PERSON] з 1989 року, з якими у неї склалися гарні стосунки. В 2009 році [PERSON] пішов з житлового будинку, де вони проживали, у зв»язку з тим, що у нього склалася інша родина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що давно знає [PERSON] та [PERSON], які мешкали в житловому будинку по вул..Зої Космодем»янської, 37 в м. Красноармійську. В подальшому у [PERSON] склалася інша родина та він пішов з будинку. Бували випадки, коли приходив до [PERSON] та вчиняв сварки, та вона вимушена була викликати працівників міліції. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є дружиною [PERSON],до якого навідується періодично за місцем його проживання, однією сім»єю не проживають. [PERSON] із-за неправомірної поведінки [PERSON] вимушений знімати житло по вул.. Февральська, 38 в м. Красноармійську, в якому залишились його особисті речі. У зв»язку з тим, що в будинку змінені замки, а також через те, що [PERSON] вчиняє сварки, він не має можливості увійти до житлового приміщення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з моменту припинення сімейних стосунків [PERSON] перешкоджає [PERSON] в користуванні спірним будинком, зокрема не пускає його , оскільки за її словами його боялася. Їй відомо, що [PERSON] дійсно втратив ключі від будинку, проте міг зайти до нього лише тоді, коли приїжджали працівники міліції. Суд, заслухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Судом встановлено, що житловий будинок № 37 по вул. Зої Космодем»янської у м. Красноармійську належить [PERSON] на підставі договору дарування від 25.12.2004 року, укладеного між ним та [PERSON] ( а.с. 14-16); до 25.12.2004 року власником вказаного житлового будинку був [PERSON] В будинку значаться зареєстровані [PERSON], його мати [PERSON] та відчім [PERSON], який не проживає в будинку з липня 2012 року ( а.с. 11). Як вбачається з матеріалів справи , між [PERSON] та [PERSON] дійсно склалися неприязнені стосунки після розірвання шлюбу з 2009 року, проте [PERSON] продовжує навідуватися у житлове приміщення по вул. Зої Космодем»янської, 37 у м. Красноармійську ( а.с. 17). Уточнюючи свої позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] посилається на той факт, що відповідач не є наймачем житлового приміщення, тому він не має права проживати в будинку та підлягає визнанню таким, що втратив право користування ним на підставі норм ЦК України, зокрема ст.ст. 317,319,383, 386 ЦК України. Зазанчає, що між ним та [PERSON] виникли правовідносини між власником та попереднім власником житла, тому на підставі ст. 346 ч. 3 ЦК України, вправі визнавати попереднього власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте, з такими доводами, суд не погоджується за наступними підставами. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України,\~ст. 383 ЦК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Згідно з житловим законодавством членами сімї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Слід зазначити, що особа визнається членом сімї за одночасної наявності двох умов ведення спільного господарства і постійного проживання члена сімї з власником житла у цьому помешканні. Лише ці дві умови у сукупності дають право користування житлом членам сімї його власника, і тому відсутність однієї з цих умов виключає визнання особи як члена сімї власника житлового приміщення. Якщо ці особи перестали бути членами сімї наймача ( власника), але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі самі права і обовязки, як власник і члени його сімї. Як встановлено в судовому засіданні, що 25.12.2004 року саме [PERSON] подарував належний йому на праві власності будинок № 37 за вказаною вище адресою [PERSON], і з цього часу припинилось його право власності на нього, тобто втратив статус власника житла, проте не втратив статус колишнього члена сім»ї власника, оскільки з грудня 2004 року та на протязі 2005 року продовжував проживати з [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю за вищезазначеною адресою, що підтверджено поясненнями сторін в судовому засіданні. На теперішній час [PERSON] проживає окремо від [PERSON] за адресою: м. Родинське, вул.. Пушкіна, 24/3. У разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Припинення сімейних відносин з [PERSON] не позбавляє права [PERSON] на користування спірним житловим будинком. Оскільки квартира перебуває у приватній власності, зміна власника, а також зміна статусу [PERSON] з члена сім»ї на колишнього члена сім»ї не впливає на застосування ст. 405 ЦК України, і у власника є право саме на підставі зазначеної норми права визначати колишнього члена сім»ї таким, що втратив право на житло. Тому, звертаючись до суду з позовною заявою про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд вважає неправильним посилання позивача [PERSON] на таку правову підставу позову як ст. 346 ЦК України. Окрім того, [PERSON] не доведено в судовому засіданні, в чому саме його права як власника були порушені з боку [PERSON], оскільки [PERSON] з 2005 року не проживає в спірному житловому будинку. За вищевказаними обставинами суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги про зняття з реєстрації є похідною від вимоги про захист права власності та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, окрім того, заявлені до неналежного відповідача, тому задоволенню не підлягають. Факт неприязне них стосунків, які склалися між [PERSON] та [PERSON], що знайшло своє підтвердження в судовому засідання як показаннями сторін по справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],так і матеріалами справи ( а. с. 17,31,32) . Факт зміни замку від дверей спірного житлового будинку підтверджений самим [PERSON] в судовому засіданні , матеріалами справи ( а. с. 76). Вищезазначені факти свідчать про наявність перешкод , які чиняться [PERSON] з боку [PERSON] у користування спірним житловим будинком. Факт вчинення перешкод у користуванні спірним житлом з боку [PERSON] не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому позовні вимоги про зобов»язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні житлом, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають, оскільки не доведені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial