Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою, в звязку з невиконанням грошового зобовязання. Позовні вимоги мотивує тим, що 27.02.2010 року він уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів, згідно якого передав відповідачеві 2500 дол. США. під 4 % річних з кінцевим терміном повернення до 30.08.2010 року, про що було написано розписку. Однак [PERSON] свої зобовязання щодо повернення коштів не виконав. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.04.2013 року, з [PERSON] на його користь стягнуто 19975 грн. заборгованості за договором позики. Вимоги про стягнення 4 % на місяць за договором позики він не ставив, оскільки відповідач обіцяв їх сплатити в добровільному порядку, як і виконати рішення суду. Посилаючись на те, що кошти в сумі 19975 грн. було стягнуто з відповідача в примусовому порядку, останній в добровільному порядку відмовляється сплатити йому відсотки за користування позикою, просить стягнути з [PERSON] на його користь проценти за користування позикою в сумі 77832 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 4864 грн., 5000 грн. моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, а також курсову різницю в розмірі 19446 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник позивача [PERSON] в судовому позов підтримав частково, дав пояснення щодо обставин, викладених в позові, та просить стягнути з відповідача на користь позивача 77832 грн. заборгованості за процентами та 4864 грн. -3 % річних. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що розписка написана [PERSON] є недійсною, оскільки написана в рахунок забезпечення відшкодування збитків, які виникли внаслідок ДТП, яке мало місце на початку 2010 року, тому не може вважатися договором позики. Разом з тим, вважають, що позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду з вимог про стягнення процентів за договором позика, а також трьох відсотків річних. Посилаючись на вищевказане, в задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.04.2013 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 19975 грн. Зазначеним рішенням встановлено, що 27.02.2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] 2500 дол. США, які зобовязувався повернути до 30.08.2010 року з виплатою 4% щомісячно від суми боргу, про що написав розписку (а.с.6). Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження № 43175039 від 29.12.2014 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0158/186/2013 року, виданого Ківерцівським районним судом 15.05.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 19975 грн., закінчено у звязку зі сплатою боргу (а.с.8). Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В силу ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підставність вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою, яка в межах заявлених позивачем трьох років складає 77832 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми позики в розмірі 4864 грн. Разом з тим, суд вважає підставною вимогу відповідача про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За нормами ст. 257 цього кодексу до заявлених позивачем вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. В силу частини четверта статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 ЦК України) перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦПК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд вважає безпідставними посилання представника позивача на те, що позовна давність є перерваною предявленням позову щодо частини вимоги. Частиною 2 ст. 264 ЦПК України передбачено як підставу переривання позовної давності предявлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Однак на думку суду, коли предявлено позов щодо частини вимог (боргу), право на яку має позивач, перебіг позовної давності щодо цієї частини вимог переривається і починає спливати заново. Що ж до вимог до частини боргу, які не охоплюються предявленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається. Оскільки позов щодо стягнення заборгованої суми позики був розглянутий судом з постановленням судового рішення 22.04.2013 року, вказана позика надавалась відповідачем під 4% місячних зі строком повернення 30.08.2010 року, про що зазначено в розписці, то право на позов у позивача [PERSON], в тому числі і на стягнення 3 % річних виникло 30.08.2010 року, тоді як останній звернувся до суду 20.10.2015 року, тобто зі спливом позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити На підставі викладеного, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 264, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та

Outcome: dismissed