Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що він є власником жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якому з 29.08.2008 по теперішній час зареєстрована його колишня невістка [PERSON] , яка є колишньою дружиною його сина [PERSON] . Відповідач фактично не проживає в належному йому будинку без поважних причин з моменту реєстрації, мешкаючи в м.Донецьку, точна адреса проживання відповідача йому невідома. На даний момент він має намір оформити субсидію на придбання твердого палива, однак реєстрація відповідача в його будинку заважає йому це зробити, чим порушуються його права. Тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, обгрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позові. Відповідач [PERSON] , будучи двічі сповіщеною про час і місце розгляду справи по суті, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзиву на позов не подала. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою суду від 20.12.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 16.01.2020 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Красноарміської державної нотаріальної контори 15.02.1988, реєстраційний № 841, що підтверджується відповідним договором, технічним паспортом, відомостями про державну реєстрацію права власності на вказане майно Красноарміським БТІ 13.04.1988 за № 4782 (а.с.5-6, 7-9). \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 12.12.2019 у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: в якості власника [PERSON] , 1948 року народження, його дружина [PERSON] , 1954 року народження, його син [PERSON] , 1985 року народження, його онук [PERSON] , 2008 року народження, та з 29.08.2008 його колишня невістка [PERSON] , 1983 року народження (а.с.10). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 12.12.2019, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] , 1983 року народження, з 29.08.2008 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS] , не проживає (а.с.11). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її сусід, який мешкає по [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] . У подружжя [PERSON] є син, який був одружений на [PERSON] . Син та невістка ніколи не проживали у будинку позивача, вони спочатку жили у придбаному батьками будинку неподалік від них, потім діти не забажали в ньому жити, продали будинок та виїхали до м.Донецька, де на теперішній час і проживають. [PERSON] та його дружина ніколи не чинили ніяких перепон [PERSON] проживати в їх житлі. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] , яка мешкає навпроти будинку позивача, надала суду аналогічні пояснення. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім`ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою проживання позивача у якості його колишньої невістки та не є співвласником спірної жилої площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у жилому будинку позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 2008 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад 11 років на спірній жилій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку її відсутності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved