Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики на загальну суму 458\~482 грн. 37 коп. та 3\~654 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 5 серпня 2009 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі\~256\~700 грн., які останній зобовязався повернути до 5 серпня 2010 року. Проте, незважаючи на неодноразові звернення до відповідача з проханням повернути кошти, такі не повернуто. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором позики, заборгованість відповідача перед позивачем становить: 256\~700 грн. заборгованість за договором позики, 108\~086 грн. 52 коп. проценти за користування позикою, 31\~394 грн. 76 коп. три проценти річних від простроченої суми та 62\~301 грн. 09 коп. інфляційні втрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та просила суд такі задовольнити. Вказала, що кошти відповідачу передавалися, про що свідчить «підтвердження» від 9 серпня 2014 року про сплату останнім 50 гривень в рахунок заборгованості за договором позики. За таких обставин позивачем не пропущено строку звернення до суду. Крім цього, подала заяву про поновлення позовної давності, яку мотивувала тим, що позивач постійно перебував в довготривалих поїздках як на території України, так і за її межами, у зв'язку з чим не мав змоги пред'явити позов до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, у звязку із пропущенням позивачем строку позовної давності. Пояснила, що кошти за договором позики не були передані відповідачу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З представленої письмової розписки від 5 серпня 2009 року, що відповідає ч. 2 ст. 1047 ЦК України, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 256\~700 грн., які останній зобовязався повернути до 5 серпня 2010 року /а.с. 10/. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як видно із розписки своє зобовязання перед позивачем відповідач повинен був виконати в повному обсязі до 5 серпня 2010 року. Судом встановлено, що [PERSON] порушено зобов'язання щодо повернення суми боргу, однак, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявила клопотання про застосування позовної давності щодо звернення позивача до суду з даним позовом, у звязку тим, що строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права, сплив 5 серпня 2013 року. В свою чергу, представник позивача [PERSON] заявила клопотання про поновлення позовної давності. В обґрунтування поважності причин пропуску такої посилається на те, що у звязку з наявністю розписки та взятих відповідачем на себе зобовязань, позивач був переконаний, що позичальник поверне кошти в добровільному порядку, оскільки сподівався на чесність та порядність останнього. В подальшому, позивач мав намір поспілкуватися з боржником, однак зі слів його рідних стало відомо, що той перебуває за кордоном на заробітках. Крім цього, в період з травня 2012 року по липень 2014 року, перебуваючи на посаді директора ТзОВ «Світ-Комфорту Львів» та зважаючи на специфіку діяльності підприємства, позивач постійно перебував в довготривалих поїздках як на території України, так і за її межами. Так, згідно з положеннями ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Із аналізу положень статей 256, 257, 264 ЦК України випливає, що позовна давність може перериватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу. Оскільки позовна давність це строк, який у даному випадку становить три роки, тому лише протягом трьох років з часу спливу строку виконання такий строк може перерватися. Переривання строку після закінчення такого строку є неможливим. Представником позивача надано доказ на підтвердження вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним боргу лише після спливу строку позовної давності 9 серпня 2014 року та не надано жодного доказу, який би підтверджував визнання таким заборгованості в період з 5 серпня 2010 року по 5 серпня 2013 року. Наведені представником позивача підстави для поновлення строку на право звернення до суду з вказаним позовом суд розцінює як безпідставні, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства особа, яка вважає, що її законні права та інтереси порушені, самостійно визначає та обирає спосіб захисту порушеного права, зокрема, шляхом звернення до суду чи в позасудовому порядку. Таким чином, посилання представника відповідача на намагання та бажання вирішити спір в позасудовому порядку не може бути підставою для визнання пропуску поважним. Крім цього, необґрунтованим є посилання на ту обставину, що позивач перебував у відрядженнях, оскільки пред'явлення позову можливе також і поштовим зв'язком або уповноваженим представником. За таких обставин, враховуючи те, що в судовому засіданні не надано належних доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності, або про існування поважних причин пропуску такої, відтак, в задоволені позову слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed