Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач є дружиною його батька - [PERSON] . Відповідач разом з його батьком проживали у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві приватної власності. У вказаному будинку також був зареєстрований позивач, однак тимчасово проживав на дачі, оскільки відповідач заперечувала проти його проживання у будинку. Батько позивача був людиною похилого віку, протягом тривалого часу хворів на такі захворювання як хронічний пієлонефрит, серцеву недостатність на інші. Крім того, у батька, у зв`язку з похилим віком, були порушення пам`яті, іноді він був агресивним, не бажав спілкуватися з позивачем та його сестрою - [PERSON] , коли вони до нього приїжджали говорив, що втомився та йому треба відпочивати. Батько скаржився на головний біль, запаморочення, поганий сон, у нього була порушена координація рухів, він погано чув, спостерігався тремор рук. Крім того, було очевидно, що він повністю перебував під впливом своєї дружини, оскільки виконував все, що вона йому говорила. 11 червня 2017 року стан здоров`я батька погіршився та його було госпіталізовано до Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті з діагнозом ішемічний інсульт з правостороннім геміпарезом, правосторонньою пірамідною недостатністю, афатичними порушеннями, помірними когнітивними порушеннями на фоні гепіртонічної хвороби 3 ст., атеросклеротичної ангіопатії МЛГ, дискуляторної енцефалопатії 3 стадії з дементним синдромом. Позивач з сестрою навідували батька в лікарні, він їх впізнавав, однак розмовляти не міг, тільки «шипів». Коли він 24.06.2017 року приїхав в лікарню до батька, медичний персонал повідомив, що дружина забрала [PERSON] додому, фактично не закінчивши курс лікування. Після цього відповідач написала заяву в поліцію, звинувативши його та його сестру в тому, що вони вкрали з будинку якісь документи. Коли він намагався потрапити до будинку щоб навідати батька, відповідач говорила що він погано себе почуває, а іноді взагалі не виходила з будинку та не відчиняла двері. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було повідомлено, у зв`язку з тим, що [PERSON] в листопаді 2018 році склав заповіт, яким все своє майно заповідав відповідачу. У видачі копії вказаного заповіту йому було відмовлено. Вважає, що вказаний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки на момент його посвідчення [PERSON] за своїм психічним станом здоров`я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. На підставі викладеного, просив суд визнати недійсним заповіт складений [PERSON] від 06 листопада 2018 року, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Не погодившись із вказаним позовом відповідач надала суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та разом зі своїм чоловіком мешкала за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належав [PERSON] , а вона була зареєстрована у вказаному домоволодінні. [PERSON] мав ряд вікових захворювань, однак хронічних захворювань не мав, на обліку у профільних лікарів і спеціалістів не перебував. 11 червня 2017 року чоловіка надто вразила пожежа, що трапилась в будинку сусідів, в результаті чого у нього стався ішемічний інсульт та його було госпіталізовано в лікарню. 20 червня 2017 року [PERSON] виписали та вони продовжили лікування вдома, в результаті чого він повністю видужав та повернувся до нормального життя. Позивач періодично з`являвся до батька та вимагав у нього гроші. [INFO] [PERSON] помер. Як їй стало відомо тепер, чоловік склав на її ім`я заповіт, яким заповідав їй усе своє майно. Заповіт було складено вдруге, перший заповіт був складений ним ще в 2009 році також на її ім`я. Під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріусом було дотримано усіх вимог закону та складено його у присутності свідків. На підставі викладеного вважає, що немає жодних підстав для визнання даного заповіту недійсним, у зв`язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу. Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори надала суду письмові пояснення, в яких зазначено, що 06 листопада 2018 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] з питання посвідчення заповіту. [PERSON] висловив свою волю, а саме, що він бажає скласти заповіт на все майно на [PERSON] . Будь-яких сумнівів щодо дієздатності [PERSON] у нотаріуса, не виникло. [PERSON] було роз`яснено зміст ст.ст.1234, 1235, 1241, 1243, 1254, 1302-1308 Цивільного кодексу України. В зв`язку з тим, що внаслідок хвороби та похилого віку [PERSON] він самостійно не міг прочитати текст заповіту, посвідчення заповіту відбулося при свідках. Свідкам було роз`яснено вимоги ч.4 ст.1253 Цивільного кодексу України та попереджено про необхідність додержання таємниці заповіту згідно ст.1255 Цивільного кодексу України. Свідки також підтвердили волевиявлення заповідача, про що зазначено у тексті заповіту. Також зазначили, що з позовними вимогами [PERSON] не згодні та просять суд розглядати справу без участі представника держнотконтори. Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання про виклик свідків та витребувано докази. Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року задоволено клопотання про виклик свідків, ухвалено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи розглянути після надання пояснень сторонами та допиту свідків, визнано обов`язковою явку державного нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори для надання пояснень по суті спору Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та провадження по справі на час її проведення зупинено. Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року провадження у справі відновлено. Позивач та його представник у судовому засіданні обставини, викладені у позовній заяві та заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Зокрема позивач [PERSON] у судовому засіданні наполягав на тому, що померлий [PERSON] під час складання заповіту не розумів що робить та що підписує. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та заперечували проти їх задоволення, обставини, викладені у відзиві на позовну заяву підтримали. Зокрема, відповідач суду пояснила, що [PERSON] ніколи не страждав на хронічні чи психічні захворювання. Заповіт на її ім`я склав, перебуваючи у здоровому глузді та при пам`яті. З дітьми він не хотів спілкуватись через постійні скандали. Просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та стягнути з нього на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та суду пояснила, що заповідач [PERSON] особисто прибув до її кабінету з двома свідками, які були попереджені нею про таємницю заповіту, підтвердили стан здоров`я заповідача та повідомили, що знають його тривалий час. Дієздатність [PERSON] не викликала у неї сумнівів. Заповідач не міг сам прочитати заповіт, у зв`язку з чим зміст заповіту було зачитано вголос в присутності двох свідків. Підпис у заповіті [PERSON] поставив самостійно. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та суду пояснила, що у батька ( [PERSON] ) були проблеми з ходьбою та голосом, вона особисто возила його до лікаря. Говорити [PERSON] майже не міг, в 2017 році з ним вже неможливо було спілкуватись, він не відповідав на запитання. У 2018 році вона його не бачила, однак була на його похороні. Також в судовому засіданні за клопотанням відповідача було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що померлого [PERSON] вона знала близько 20 років. З відповідачем [PERSON] вони прожили разом усе життя. За життя [PERSON] попросив її бути свідком під час складання заповіту, на що вона погодилась та через деякий час у нотаріуса, в її присутності [PERSON] було складено заповіт на ім`я [PERSON] . Другим свідком була [PERSON] . Під час складання заповіту [PERSON] почував себе нормально, нарікань на здоров`я не було, ходив самостійно, чув що йому кажуть, розмовляв. В заповіті він щось писав самостійно. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була свідком під час складання заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] у нотаріуса. В день складання заповіту [PERSON] почував себе задовільно, ніхто його не змушував, це було його добровільне бажання скласти такий заповіт. Також пояснила, що [PERSON] міг самостійно писати. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши письмові докази, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 жовтня 2001 року належало спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29) Відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29 червня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . (а.с. 28) Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 82 років, про що Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 200 від 16.02.2019 (а.с. 4) За життя, [PERSON] було складено заповіт від 06 листопада 2018 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., реєстровий № 2-1440. За змістом вказаного заповіту [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов`язки, які належать йому на день посвідчення цього заповіту, а також всі майнові права та обов`язки, які будуть належати йому на день смерті - заповідав [PERSON] , [INFO] . (а.с.26) Вказаний заповіт записано державним нотаріусом зі слів [PERSON] . У зв`язку з хворобою та похилим віком [PERSON] , за його дорученням в його та нотаріуса присутності, текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними ним свідками [PERSON] та [PERSON] . Заповіт власноручно підписаний заповідачем [PERSON] та свідками в присутності нотаріуса. Згідно копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4002 вбачається, що [PERSON] 11 червня 2017 року було госпіталізовано до Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті з діагнозом ішемічний інсульт з правостороннім геміпарезом, правосторонньою пірамідною недостатністю, афатичними порушеннями, помірними когнітивними порушеннями на фоні гепіртонічної хвороби 3 ст., атеросклеротичної ангіопатії МЛГ, дискуляторної енцефалопатії 3 стадії з дементним синдромом. Дата виписки хворого 20.06.2017 (а.с. 5) З листа Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради № 14/96 від 14 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] , 1937 року народження, який помер [INFO] , не перебував під наглядом лікаря-психіатра КНП «МП № 1» ДМР (а.с. 73) Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім цього, частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З аналізу вище наведених правових норм вбачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин. Одночасно, як роз`яснив у п. 16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 263 ЦПК України). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 105 ЦПК України) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивач в силу вимог ст. 81 ЦПК України суду не представив жодних доказів про те, що покійний [PERSON] на момент укладення правочину - заповіту від 06 листопада 2018 року, був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. В той же час, як вбачається з висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №11 від 26 березня 2020 року, проведеної на підставі ухвали суду від 18 грудня 2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що [PERSON] на момент складення та підписання спірного заповіту 06.11.2018 на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом на той час [PERSON] міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.77-79). Зазначений висновок експертизи також знайшов своє підтвердження у показах свідків [PERSON] та [PERSON] які повідомили суду, що спірний заповіт було складено та посвідчено за їх участі та на момент складання та підписання вказаного заповіту [PERSON] на будь-які захворювання, у тому числі психічні не страждав, він розумів свої дії та їх значення, його волевиявлення було вільним та відповідало його власній волі. Крім того, допитана у судовому засіданні представник третьої особи - державний нотаріус Хорошманенко Н.С., яка безпосередньо посвідчувала спірний заповіт, суду пояснила, що стан заповідача [PERSON] та його дієздатність не викликали у неї жодного сумніву, його волевиявлення щодо складання заповіту на ім`я відповідача було вільним. Крім того, внаслідок похилого віку заповідача було дотримано вимог закону та посвідчено спірний заповіт в присутності свідків. Отже, судом встановлено що [PERSON] на момент складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті, він розумів значення своїх дій. Розпорядження на користь [PERSON] оформлено зі слів заповідача державним нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, текст заповіту прочитано вголос свідками, які брали участь у посвідченні заповіту. Після ознайомлення заповідача зі змістом заповіту, його підписано особисто [PERSON] та свідками, які приймали участь у його складанні, як це вимагає стаття 1253 ЦК України. Посилання ж позивача на діагноз померлого [PERSON] , встановлений випискою з медичної карти хворого № 4002 не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки саме по собі таке захворювання не могло впливати на здатність заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними. За даними медичної документації, не має відомостей, які б свідчили про порушення орієнтування [PERSON] в навколишньому, непослідовність і нецілеспрямованість його дій, про наявність в його поведінці та висловлюваннях ознак маячіння, галюцинацій, розладів свідомості або інших хворобливих порушень психічної діяльності, що також підтверджено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. Суд також не приймає до уваги покази третьої особи [PERSON] про те, що померлий [PERSON] внаслідок своєї хвороби не міг навіть говорити, оскільки, такий тимчасовий розлад мовного апарату був викликаний ішемічним інсультом, що стало наслідком його госпіталізації 11 червня 2017 року. Крім того, сама [PERSON] пояснила, що бачилась з батьком востаннє у 2017 році, а в 2018 році, тобто на час складання заповіту, вона [PERSON] не бачила, тобто взагалі не може бути обізнана про його реальний стан на момент складання оспорюваного заповіту. Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном, відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надав. Таким чином, суд, враховуючи викладене, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у зв`язку з їх недоведеністю. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України на позивача слід покласти витрати понесені ним по сплаті судового збору. Крім того, згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, судом встановлено, що відповідачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання юридичних послуг №16 від 03 вересня 2019 року, укладеному між відповідачем та адвокатом Мартиненко Т.О. (а.с.21) Зокрема, адвокатом Мартиненко Т.О. надано обсяг правової допомоги відповідачу у вигляді складання письмового відзиву на позовну заяву, надання усних консультації, ознайомлення з матеріалами справи, підготовки документів до суду, представництва відповідача у суді, згідно акту (розрахунку) виконаних робіт та наданих послуг від 09.10.2020 за договором № 16 договору про надання юридичних послуг від 03.09.2019 (а.с.84-85), за що позивачем було сплачено адвокату загалом 7000,00 гривень, на підтвердження чого суду надано квитанції без номеру від 03.09.2019 на суму 5000,00 грн. та від 18.09.2020 на суму 2000,00 грн. (а.с.86-87). Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] .

Outcome: approved