Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до, Лубенської міської ради Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення. У позові вказав, що 22 вересня 2016 року Лубенська міська рада Полтавської області прийняла рішення «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок», згідно якого Управлінню з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,5627 га за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, з метою створення двох нових землеволодінь без зміни цільового призначення на користь територіальної громади м. Лубни в особі Лубенської міської ради, юридична адреса: м. Лубни, вул. Я.Мудрого, 33. Одночасно позивач зазначає, що 27.05.2016 року між ним та громадянами [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - адміністративно-торгового центру, адміністративного приміщення з пунктом обслуговування автомобілів, загальною площею 150,4 кв. м., який знаходиться за адресою: Полтавська обл., [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 382266653107. За даними договору купівлі-продажу об'єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0.5627 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:223016653107. Ставши власником нерухомого майна 03.06.2016 року він звернувся до відповідача з заявою, в якій прохав передати в оренду земельну ділянку, на якій розміщене придбане ним майно. Натомість Лубенська міська рада залишила заяву без розгляду та прийняла рішення, яке він оспорює в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Борсук А.О. вимоги позовної заяви підтримав, прохає їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю Євтушевський М.О. проти задоволення позовних вимог заперечує. В поданих суду письмових запереченнях вказує на те, що із попередніми власниками нерухомого майна, яка розташоване на спірній земельній ділянці Лубенської міською радою договір оренди землі не було укладено, а отже і новий власник, позивач по справі не набув права користування земельною ділянкою. Тому, міська рада має право на використання відповідної спірної ділянки на власний розсуд. Від третьої особи Управління з питань комунального майна та земельних відносин надійшов лист з проханням розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 27.05.2016 року згідно договору купівлі-продажу об»єкта нерухомого майна [PERSON] придбав адміністративно-торговий центр, адміністративне приміщення з пунктом обслуговування автомобілів, загальною площею 150,4 кв. м., який знаходиться за адресою: Полтавська обл., [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 382266653107, який розташований на земельній ділянці площею 0.5627 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. 03.06.2016 року [PERSON] подав до Лубенської міської ради заяву, згідно якої прохав надати йому в оренду земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0.5627 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Дане звернення відповідач не розглянув та не прийняв рішення про результати цього розгляду, що підтверджується постановою Миргородського міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року у справі за позовом [PERSON] до Лубенської міської ради про визнання бездіяльності Лубенської міської ради Полтавської області протиправною, зобов'язання прийняти рішення, згідно якої визнано протиправною бездіяльність Лубенської міської ради щодо розгляду заяви [PERSON] від 03.06.2016 року про надання в оренду земельної ділянки за адресою м. Лубни проспект Володимирський, 132-А, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,5627 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та зобов'язано відповідача розглянути заяву позивача від 03.06.2016 року про надання цієї земельної ділянки йому в оренду та прийняти відповідне рішення. Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень статті 3 Земельного кодексу України правове регулювання відносин, пов'язаних з орендою земельних ділянок, здійснюється спеціальним земельним законодавством, а договір оренди землі не є тотожним зобов'язанням найму, визначеним у ЦК України. Судом встановлено, що позивач, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбав об'єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, сформованій, в розумінні статті 79-1 ЗК України, про що прямо зазначено в самому договорі, а саме визначено адресу місця знаходження земельної ділянки, її площу, цільове призначення та кадастровий номер земельної ділянки. Об'єкт нерухомого майна зареєстрований в установленому порядку у відповідності до вимог статей 331, 376 ЦК України. Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. При цьому новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до законодавства. [PERSON], подавши до Лубенської міської ради заяву від 03 червня 2016 року, виявив свій добровільний намір оформити право користування землею на умовах оренди, так як попередній землекористувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитінвест» користувався землею на умовах оренди. Суд також приймає до відома те, що [PERSON] після придбання об'єкту нерухомого майна фактично приступив до використання земельної ділянки, провів прибирання її від сміття, здійснює господарську діяльність в пункті обслуговування автомобілів. Власник землі в особі Лубенської міської ради не вживав ніяких заходів для того, щоб притягти позивача до відповідальності за протиправне користування землею, що фактично свідчить про відсутність претензій до нього з цього приводу. Відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У разі виникнення спору стосовно прав на земельну ділянку у зв'язку з придбанням у власність об'єкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці, наданій у користування, правочин щодо переходу права власності на такий об'єкт водночас є передумовою для переходу відповідного права на землю, а набувач з огляду на приписи статей 182, 657 ЦК вправі вимагати переоформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України в їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно до правової позиції ВСУ № 6-253 цс від 13 квітня 2016 року, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-2225цс16 від 12.10.2016р. Визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 ЦК України) рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Приймаючи оспорюване рішення відповідач фактично позбавив позивача в його праві на оформлення оренди на спірну земельну ділянку, подальшого розвитку його господарської діяльності на земельній ділянці, право користування на яку він набув.

Outcome: approved