Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення з будинку [ADDRESS] без надання іншого приміщення. В обґрунтування позову позивач зазначав, що будинок [ADDRESS] є його приватною власністю. Донька позивача - [PERSON] проживала з відповідачем, однак, зараз їх стосунки на стадії розірвання шлюбу, вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. З липня 2016 року відповідач фактично не проживає за даною адресою. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні будинком, не оплачує ніяких комунальних платежів, участі у витратах на його утримання не бере. Відповідач не бажає звільнити будинок на вимогу позивача, а його реєстрація створює позивачу перешкоди як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, у зв'язку з чим позивач вважає, що його права порушені і правил підлягають захисту в судовому порядку. Окрім того, відповідач руйнує житлове приміщення, систематичні порушення правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. У судове засідання представник позивача не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку [ADDRESS]. (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.01.2014 року, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності). Відповідач [PERSON] проживав з донькою позивача за зазначеною адресою, однак остання звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. З липня 2016 року відповідач фактично не проживає за даною адресою. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні будинком, не оплачує ніяких комунальних платежів, участі у витратах на його утримання не бере. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК вказує на наступні підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року із змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За п.50 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст.157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Згідно висновків про проведену перевірку, наданих ДІМ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Начальником сектору Немишлянського відділення Індустріального відділу ГУ НП в Харківській області, за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] систематично влаштовує сварки та скандали висловлюється нецензурною лайкою, у зв'язку з чим неодноразово викликались працівники поліції. Таким чином, [PERSON] порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання інших мешканців у житловому будинку. Як вбачається з наданих фотографій домоволодіння за адресою: [ADDRESS], відповідач руйнує житлове приміщення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідача підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.судові витрати суд стягує з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved