Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником 1/4 частини у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.04.2011 року за реєстровим № 2-476. Право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 13.02.2012 року за номером запису 22006 в книзі 144. Також співвласником вказаної квартири є його рідна сестра [PERSON], якій також належить 1/4 частина, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.04.2011 року за реєстровим № 2-478. Право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 13.02.2012 року за номером запису 22006 в книзі 144. Право власності на зазначені частини квартири вони набули в порядку спадкування після померлої 07.07.2010 року матері [PERSON]. Інша 1/2 частина квартири належала померлому 02.06.2005 року [PERSON], який з 18.09.1990 року по день своєї смерті проживав у спірній квартирі разом з [PERSON], однією сімєю без реєстрації шлюбу. Проживаючи однією сімєю вони разом приватизували вказану квартиру, постійно в ній мешкали, були прописані, утримували її у належному стані, робили ремонт, сплачували за комунальні послуги та вели спільне господарство. Після смерті [PERSON], його мати [PERSON] продовжувала мешкати у спірній квартирі по день своєї смерті, постійно та безперервно володіла та користувалася нею. Однак, питанням щодо оформлення спадщини після померлого чоловіка [PERSON] вона не займалась. Після смерті матері [PERSON], він продовжив відкрито володіти квартирою, постійно проживати в ній, підтримувати її у належному стані, сплачувати за комунальні послуги. Відповідачі по справі дочки померлого [PERSON] ніколи не претендували на спірну квартиру. На теперішній час 1/2 частина квартири залишається неоформленою, будь яких претензій щодо права на це майно ними не заявлялося. Таким чином, починаючи з 03.06.2005 року і по день своєї смерті спірною квартирою у цілому фактично відкрито та добросовісно володіла [PERSON], а починаючи з 08.07.2010 року по теперішній час, володіє він. Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явились. Надали заяву про розгляд справи без їх участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав: [PERSON] є власником 1/4 частини у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.04.2011 року за реєстровим № 2-476. Право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 13.02.2012 року за номером запису 22006 в книзі 144. Також співвласником вказаної квартири є рідна сестра [PERSON], якій також належить 1/4 частина, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.04.2011 року за реєстровим № 2-478. Право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 13.02.2012 року за номером запису 22006 в книзі 144. Право власності на зазначені частини квартири вони набули в порядку спадкування після померлої 07.07.2010 року матері [PERSON]. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 380 ЦК України зазначає, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved