Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вказана квартира була передана йому згідно акта від 31.05.2010 року складеного старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління у м. Києві, про те що в порядку примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у сумі 794466,76 євро. (на день складання Акту становить згідно курса НБУ 981,444 грн. за 100 євро-779 921,75 коп.), державне мито в сумі 1700 грн., судовий збір в сумі 30 грн., витрати на оплату поштових повідомлень в сумі 45,38 грн., витрати на оплату правової допомоги в сумі 35000 грн., що в загальній сумі становить 816697,13 грн. Так, вищевказана квартира належала на праві приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 29.04.2005 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в Київському міському БТІ 27.05.2005 року за № 1382. Дана квартира перебувала в заставі у [PERSON] який являється стягувачем за виконавчим листом, відповідно до договору іпотеки від 03.09.2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 1132-д, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Прилюдні торги призначалися на 21.04.2010 року та 28.05.2010 року, стартова ціна квартири склала 812361 грн., однак квартиру продано не було. Відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» дане майно було запропоноване стягувану в рахунок погашення боргу за виконавчим листом. У зв'язку з чим Актом від 31.05.2010 року квартиру [ADDRESS] було передано у власність [PERSON] [INFO] ідентифікаційний код [NUMBER], паспорт серія [NUMBER], що зареєстрований та мешкає за адресою [ADDRESS]. 08.07.2010 року позивачем у встановленому порядку в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було зареєстровано право власності на квартиру. До укладання договору дарування квартири з своїм сином [PERSON] який є попереднім власником квартири [PERSON] проживала в даній квартирі з чоловіком [PERSON], який помер [INFO]. До 19.06.2013 року [PERSON] була заєреєстрована за даною адресою. 06.08.2013 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою знаходження квартири, але потрапити до неї не може. Так, відповідачі здійснюють перешкоди щодо вселення позивача до квартири, а саме: не надають ключі та не відчиняють дверей квартири, що підтверджується Актами від 21.11.2011 року та 28.12.2011 року. Представником відповідача [PERSON] було подано заперечення в яких зазначалося, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки документи , якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, складені не уповноваженими на те особами. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.09.2013 року відповідач [PERSON] була зареєстрована в вказаній квартирі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 року в рамках цивільної справи на квартиру [ADDRESS] - накладено арешт. Судова заборона ніким не скасована. У зв'язку з незаконною передачею у власність квартири [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування та застосування правових наслідків недійсності. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у змісті позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив повністю. Відповідачка [PERSON] повідомлена судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], належить на праві власності позивачу [PERSON] Вказана квартира була передана йому згідно Акта від 31.05.2010 року складеного старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління у м. Києві, про те що в порядку примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у сумі 794466,76 євро. (на день складання Акту становить згідно курса НБУ 981,444 грн. за 100 євро - 779 921,75 коп.), державне мито в сумі 1700 грн., судовий збір в сумі 30 грн., витрати на оплату поштових повідомлень в сумі 45,38 грн., витрати на оплату правової допомоги в сумі 35000 грн., що в загальній сумі становить 816697,13 грн. Так, вищевказана квартира належала на праві приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 29.04.2005 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в Київському міському БТІ 27.05.2005 року за № 1382. Дана квартира була подарована [PERSON] його батьками [PERSON] та [PERSON] Квартира перебувала в заставі у [PERSON] який являється стягувачем за виконавчим листом, відповідно до договору іпотеки від 03.09.2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 1132-д, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Прилюдні торги квартири призначалися на 21.04.2010 року та 28.05.2010 року, стартова ціна склала 812361 грн., однак квартиру продано не було. Відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» дане майно було запропоноване стягувану в рахунок погашення боргу за виконавчим листом. 06.08.2013 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою знаходження квартири, але потрапити до неї не може. Так, відповідачі здійснюють перешкоди щодо вселення позивача до квартири, а саме: не надають ключі та не відчиняють дверей квартири, що підтверджується Актом від 21.11.2011 року та 28.12.2011 року. За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, за собів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту пору шених прав. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник, майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Оцінивши наявні у справі докази, аналізуючи пояснення сторін, приймаючи до уваги пояснення свідків, які підтвердили, що відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою, не надає йому можливості щодо вселення в спірну квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають до задоволення, оскільки позивачем доведено факт порушення відповідачами права користування належною позивачу на праві власності квартирою Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин, коли права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва про вселення підлягають до задоволення.

Outcome: approved