Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, в якому зазначив, що перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі, працював в Ясинуватському регіональному відділі з обслуговування споживачів електроенергії ДП «Донецька залізниця», що 11 липня 2016 року було реорганізовано шляхом злиття в регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 31 травня 2017 року позивача було звільнено з роботи відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України. В день звільнення відповідач не виплатив йому всі належні при звільненні суми, а саме заробітну плату за березень 2017 року в сумі 11516,10 грн., за квітень 2017 року в сумі 4977,28 грн., за травень 2017 року в сумі 3224,28 грн. Сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за вказаний період часу згідно розрахунку складає: за березень 2017 року - 11516,10 грн. х 25,8 % = 2971,15 грн.; за квітень 2017 року - 4977,28 грн. х 24,7 % = 1229,39 грн.; за травень 2017 року - 3224,28 грн. х 23,1 % = 744,81 грн., а всього - 4945,35 грн. У зв`язку із тим, що добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плативідповідач відмовляється, позивач просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь: - заборгованість по заробітній платі за період часу з березня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 19717 грн. 66 коп.; - компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 4945 грн. 35 коп. В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, підтримує позовні вимоги (а.с. 4). Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, просив розглянути справу за відсутності представника (а.с. 49-50). З заяви представника АТ «Українська залізниця» вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги [PERSON] , вказуючи що Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався. Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у тому числі в м. Донецьк, перебувають у незаконному володіння та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розписку, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин не переробної сили) є 20 березня 2017 року. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелів обліку робочого часу, розпорядженням про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацію. В діях (бездіяльності) відповідача відсутня вина та неправомірна поведінка і як наслідок цього відповідач не повинен сплачувати середній заробіток за час затримки. Згідно листа № 1098 від 29 липня 2020 року і доданих до нього документів будь-яка заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] (а.с. 5-8) перебував у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, працював електромеханіком дільниці (1 групи), головним інженером Ясинуватського регіонального відділу з обслуговування споживачів електроенергії ДП «Донецька залізниця», що 11 липня 2016 року було реорганізовано шляхом злиття в регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом № 1098/ДН-ос від 31 травня 2017 року [PERSON] звільнений на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із переведенням, що підтверджується копіями трудової книжки з відповідними записами, наказу про звільнення (а.с. 9-15, 18). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю Ураїни заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] Реєстру застрахованих осіб, сформованих станом на 16 червня 2020 року (а.с. 33), вбачається, що страхувальником - регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» (код 40150216) було нараховано [PERSON] заробітну плату в березні 2017 року в розмірі 11275 грн 01 коп; з квітня по травень 2017 року відсутні відомості про нарахування заробітної плати. На підтвердження заявлених позовних вимог позивач [PERSON] надав розрахункові листи за березень - травень 2017 року, з яких вбачається, що за березень 2017 року йому нараховано 11275 грн 01 коп (11516,10 грн. - за вирахуванням відшкодування витрат у сумі 241,09 грн.; до виплати 9220 грн 42 коп), за квітень 2017 року нараховано 4977 грн 28 коп (до виплати 3957 грн 85 коп), за травень 2017 року нараховано 3224 грн 28 коп (до виплати 2563 грн 90 коп) (а.с. 16-17). Загальний розмір нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року складає (11275,01 грн. + 4977,28 грн. + 3224,28 грн.) 19476, 57 грн. Суд вважає належними та допустимими доказами надані позивачем на підтвердження позовних вимог розрахункові листи (табуляграми), оскільки їх видача працівнику передбачена ст. 110 КЗпП України та ч.1 ст.30 Закону України «Про оплату праці». Вказані в розрахункових листах відомості відповідачем не спростовані. Заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1466,76 грн (нараховано 1844,56 грн) виплачена позивачу, що підтверджено інформацією відповідача від 29 липня 2020 року (а.с. 69-70), відомістю на виплату грошей № 5 від 26 липня 2017 (а.с. 72, 72 зворот). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі необхідно задовольнити частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з другої половини березня 2017 року по травень 2017 року включно без урахування обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 17632,01 грн. (19476,57 грн - 1844,56 грн = 17632,01 грн). Заборгованість по заробітній платі за період часу з другої половини березня по травень 2017 року включно у розмірі 17632 грн 01 коп підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до вимог Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. При цьому, суд не приймає до уваги надану відповідачем довідку за № 1098/2 від 29 липня 2020 (а.с.71) відповідно до якої, дохід [PERSON] за п`ять місяців 2017 року складався лише з нарахувань за період січень 2017 року - березень 2017 року у розмірі 15027,08 грн (до виплати - 11949,28 грн), з огляду на те, що інформація зазначена у цій довідці спростовується інформацією з табуляграм за період з березня 2017 року по травень 2017 року, виданих відповідачем на виконання ст. 100 КЗпП України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Зважаючи на те, що [PERSON] до 31 травня 2017 року перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», майнові вимоги позивача щодо оплати його праці відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України «щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили» від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 (а.с. 52-68), оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставою порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, згідно із ст.. 2 Закону України «Про оплату праці» - основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В силу ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) на інші. За ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 з наступними змінами. Відповідно до п.4 постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 р. сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Приймаючи до уваги викладене, розглядаючи цивільну справу у межах заявлених позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача на корись позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, та виходить з такого рахунку: 1.Заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1844,56 грн. виплачена відповідачем 26 липня 2017 року; компенсація становить: 1844,56 грн. х 0,038 = 70, 09 грн. (коефіцієнти для визначення розміру компенсації за затримку виплати заробітної плати за розрахунком позивача визначені із застосуванням даних інтернет видання «iFactor»http://i.factor.ua/); 2.Заробітна плата за другу половину березня 2017 року у розмірі 9430,45 грн. (11275,01 грн. - 1844,56 грн.); компенсація становить: 9430,45 грн. х 0,258 = 2433,06 грн.; 3.Заробітна плата за квітень 2017 року - 4977,28 грн.; компенсація становить: 4977,28 грн. х 0,247 = 1229,39 грн.; 4.Заробітна плата за травень 2017 року у розмірі 3224,28 грн.; компенсація становить: 3224,28 грн. х 0,231 = 744,81 грн.; Всього: 70,09 грн.+ 2433,06 грн. + 1229,39 грн. + 744,81 грн. = 4477,35 грн. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведене вище, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в загальному розмірі 4477, 35 грн. Таким чином, даний позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial