Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 30 серпня 2007 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, за час якого у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO]. З початку грудня 2018 року після чергового непорозуміння у їх стосунках, вони з дружиною фактично перестали проживати однією сім`єю, систематичні сварки, непорозуміння та конфлікти призвели до втрати почуттів, в тому числі й поваги один до одного, вони мають різні інтереси та погляди на сімейне життя, на побут. Все це важко сприймають діти, які важко переживають конфлікт між ними, що негативно впливає на несформоване дитяче психічне здоров`я. Стверджує, що примирення між ними неможливе, оскільки неодноразові спроби налагодити відносини навпаки, ще більше погіршували відносини між ними, а відтак подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них та інтересам їх дітей. Крім того зазначає, що між ними досягнута угода щодо проживання дітей разом з матір`ю. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Старцев Є.Г. подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. У підготовче судове засідання відповідач [PERSON] також не з`явилася, попередньо направила до суду відзив, у якому зазначила, що протягом строку, наданого подружжю для примирення, позивач [PERSON] жодного разу як батько, який нібито дбає про моральний та психічний стан дітей, не виявив жодного бажання та не знайшов можливості побачити своїх малолітніх синів, а також не здійснив жодних заходів щодо збереження сім`ї. Позивач протягом тривалого часу (понад шість місяців) не приймає жодної участі у вихованні їх малолітніх дітей, не піклується, не дбає та навіть не цікавиться здоров`ям, фізичним, духовним, моральним чи психічним розвитком малолітніх синів. За наведених обставин вона втратила до нього будь-які почуття, у тому числі і поваги, як до чоловіка та батька спільних синів, подальше збереження шлюбу вважає неможливим, а тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та залишити дітей на подальше проживання при ній, а також відновити її дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 501, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 11 червня 2019 року (а. с. 5). Також встановлено, що під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , повторно виданими Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 04 червня 2019 року (а. с. 6, 7). Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу обоє вважають неможливим. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Строк для примирення терміном у три місяці наданий подружжю згідно ухвали Перечинського районного суду від 15 серпня 2019 року бажаного результату не дав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Щодо визначення місця проживання дітей суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Як роз`яснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що після того, як сторони почали проживати окремо, малолітні діти залишились проживати та на даний час проживають з матір`ю, вона здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх здоров`я. Як зазначено відповідачем у відзиві, позивач протягом тривалого часу (понад шість місяців), не провідує дітей, не приймає жодної участі у їх вихованні. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що на даний час визначити місце проживання дітей необхідно, виходячи з їх віку, фактичного місця знаходження на час розгляду справи та потреб у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує те, що діти після переїзду батька постійно проживають з матір`ю, яка має можливість забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей. Крім того, відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Однак, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, не позбавляє права позивача відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дітьми за місцем проживання відповідача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Зважаючи на вищенаведене, а також з огляду на вік дітей, суд приходить до висновку, що малолітніх [PERSON] та [PERSON] слід залишити проживати з матір`ю. Крім цього, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, враховуючи з даного приводу позицію відповідача, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід відновити дошлюбне прізвище.

Outcome: approved