Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, договорів купівлі - продажу. В обґрунтування своїх змінених вимог посилається на те, що 21.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням наказом від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145. 27 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Вищевказане свідоцтво та договори є недійсними, оскільки спірна квартира належала померлому його братові [PERSON] і він являється його спадкоємцем за законом і прийняв спадщину та повинен успадкувати квартиру [ADDRESS] . Будь-якого свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням наказом від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145, не було видано [PERSON] , а тому вона не мала права його відчужувати. З цих підстав є недійсними і договори купівлі-продажу. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 13 серпня 1996 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням і наказом від 07 серпня 1996 року №14896, на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 21 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. 21 лютого 2019 року та зареєстрований за реєстровим №133; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 27 лютого 2020 року та зареєстрований за реєстровим №1198 та судові витрати покласти на відповідачів. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказала, що позивач не довів недійсність свідоцтва та договору, а також пропустив строк давності для звернення до суду. Позивача не подав відповідь на відзив. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не подали відзив на позов. У судовому засіданні позивач та їх представник позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові просили позов задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти його задоволення з підстав, наведених у відзиві на позов та вказав, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва та договорів, оскільки позивач не вірно вибрав спосіб захисту. \~ \~ \~ \~Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання до суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду забезпечено позов. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено,\~що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва виданого 15.08.1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996. 05.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса за місцем смерті брата [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу №24/2019. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частиною п`ятою\~статті 1268 ЦК України\~визначено спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Встановивши, що після смерті [PERSON] залишилось два спадкоємці за законом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , які прийняли спадщину, однак не отримали свідоцтво про право на спадщину на вищевказане спадкове майно. Відповідно до\~статей 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною п`ятою\~статті 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя\~статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину,\~\~свідоцтва про право на спадщину відповідно до\~статті 1296 ЦК України\~є правом, а не обов`язком спадкоємця, тому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні порушених прав спадкодавця, оскільки право на спадщину виникає з моменту її відкриття. Отже, прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті брата, позивач, з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Судом з`ясовано, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спірна квартира не належить померлому [PERSON] . Так, 21 лютого 2019 року між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу тири (далі - Договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкгзовською Т.Л. 21 лютого 2019 року за реєстровим №133. Згідно п. 1 Договору Продавець передала у власність, а Покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , котра має наступні характеристики: двокімнатна квартира, загальна площа 54,1 кв. м, житлова площа 33,4 кв. м. П. 2 Договору нерухоме майно належало продавцеві на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням (наказом) від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145. Право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року за №30061507, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1753499461101, що підтверджується витягом №154536166. [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] , що стверджується інформаційною довідкою №169393091. 27 лютого 2020 року між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 27 лютого 2020 року за реєстровим №1198. Згідно Договору Продавець передала у власність, а Покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , котра має наступні характеристики: двокімнатна квартира, загальна площа 54,1 кв. м, житлова площа 33,4 кв. м. [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] , що стверджується інформаційною довідкою №169393091. 10.07.2019 за заявою [PERSON] про кримінальне правопорушення внесено до єдиного реєстру досудового розслідування відомості про кримінальне правопорушення. Згідно листа №1412/07-2 від 22.10.2019 ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», станом на 29.12.2012 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва виданого 15.08.1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996. [PERSON] не має зареєстрованого нерухомого майна в м. Тернополі. Також про належність на праві власності [PERSON] квартири [ADDRESS] підтверджується ордером на житлове приміщення №362 від 12.07.1995, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів, технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] . Суду не було подано доказів про видачу [PERSON] розпорядження начальника міського бюро технічної інвентаризації за №14896 від 07.08.2019. При цьому суд зазначає, що розпорядження начальника міського бюро технічної інвентаризації за №14896, датоване 19.08.1996 було видане [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . У висновку експерта від 25 лютого 2015 року\~№ 3/3-160/20, проведеному у кримінальному провадженні, встановлено,\~що відбитки гербових печаток на свідоцтві про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , № [NUMBER] , на лицевому та зворотному боці, нанесені не печатками, зразки відбитків яких представленні на дослідження, нанесено рельєфним кліше. У висновку експерта від 04 березня 2020 року\~№ 3/3-107/20, проведеному у кримінальному провадженні, встановлено,\~що підписи від імені [PERSON] на лицевому та зворотному боці свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , №14896, виконанні рукописним способом. Ці підписи виконанні не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із\~статями 80\~і 81\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] не подала суду доказів по належність її спірної квартири та видача їй свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням (наказом) від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була власністю [PERSON] на підставі свідоцтва виданого 15.08.1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996 і повинна спадкуватися позивачем [PERSON] , а [PERSON] не була власником спірної квартири. \~ \~ \~ \~Щодо доводів позивача про необхідність визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 13 серпня 1996 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням і наказом від 07 серпня 1996 року №14896, на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 21 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. 21 лютого 2019 року та зареєстрований за реєстровим №133; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 27 лютого 2020 року та зареєстрований за реєстровим №1198, суд зазначає наступне. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може стикнутися з проблемою, коли одні й ті самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється кілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. За загальним правилом\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди щодо відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема, у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. В окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їхньою участю як відчужувачів спірної речі). Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст.388 ЦК, що є неприпустимим. Оскільки у даній справі відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод купівлі-продажу, укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов. Прикметно, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребуване в них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції та свободі договору. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ч.1 ст.388 ЦК застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від\~11 лютого 2020 року\~у справі № 922/614/19 (провадження №\~12-57гс19),\~задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів\~\~у державних реєстрах. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] був померлий [PERSON] , а не [PERSON] , і померлий [PERSON] ніяких намірів та дій щодо відчуження спірної квартири не здійснював, спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею внаслідок підроблення свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , №14896, і відчужена [PERSON] , яка\~не мала права відчужувати спірне спадкове майно. За таких обставин та враховуючи вищенаведене, суд вважає, що задоволення вимог\~ [PERSON] \~про визнання недійсними свідоцтва та договорів купівлі-продажу не зумовить бажаних для нього наслідків повернення спірної квартири\~в його власність, оскільки після першого правочину ще один раз змінилися набувачі квартири, а тому спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи, а тому слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, договорів купівлі - продажу. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed