Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив та просить визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк», оформлений у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04.01.2012. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2012 році він відкрив картковий рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки виникла необхідність отримувати заробітну плату безготівковим зарахуванням коштів. Під час отримання картки для виплат ним були підписані якісь документи, однак серед них не було жодного договору. Єдиним підписаним документом могла бути заява, про надання банківської картки. Разом з карткою для виплат йому надали картку з назвою «Полуничка» (карта Універсальна), яка начебто за поясненнями працівника Банку видається обов`язково. Тому він підписав запропоновану Анкету-заяву, в якій зазначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 %, кредитний ліміт коштів 5000 грн. Згодом він, користуючись кредитними коштами, допустив декілька порушень строків повернення кредиту. Однак, при надходженні коштів на зарплатну картку з неї списувались прострочені платежі на картку «Універсальна», при цьому розмір стягнень із заробітку спочатку становив 50 %, а потім - 75 %. На його звернення до Банку про пояснення таких неправомірних дій він отримав відповідь про те, що в рахунок погашення кредиту банк самовільно здійснює стягнення із заробітної плати до повного погашення боргу. Вже у 2016 році на його адресу від Банку почали надходити листи-претензії про необхідність погашення боргу перед Банком у розмірі 56157,96 грн., потім сума збільшилась до 60320,89 грн., в яких йшлося про існування між ним та Банком кредитного договору, хоч він вважає, що жодного договору з Банком не укладав, у карті «Універсальна» ліміт був зазначений в 5000,00 грн. Зазначив, що згідно з наданою Банком роздруківкою станом на 20.07.2018 заборгованість перед банком становить 204614,55 грн. Вважає, що дії Банку кваліфікуються, як шахрайство, незаконне вимагання коштів, оскільки всупереч вимогам ст.ст.1049, 1054, 1055 ЦК України жодних договорів у письмовій формі між ним і банком не укладалось, не було досягнено в письмові формі згоди до всіх умов договору, а «Умови..», опубліковані на сайті ПриватБанку, які були дійсні на дату підписання ним Анкети-заяви, відсутні. Не заперечуючи у підписанні Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, вважає, що вона є лише пропозицією укласти договір, і наступним кроком для його укладення мав бути факт підписання його сторонами у письмовій формі, але такого підписання не відбулося. Посилаючись на рішення ВП ВСУ від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, рішення Конституційного Суду України від 13.07.2013 у справі №1-12/2013, Закон України «Про захист прав споживачів», просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 06 липня 2018 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання було призначене на 03 серпня 2018 року. 29 серпня 2018 року належним відповідачем у справі визнано АТ КБ «ПриватБанк» замість ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою від 27.03.2019 за клопотанням представника позивача судом витребувано докази на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору. 16 січня 2020 року справу прийнято до свого провадження суддею Нестеренком О.М. Ухвалою від 25.08.2020 судом витребувано докази, а саме Умови та правила надання банківських послуг, чинних станом на 04.01.2012 року у частині, що стосуються умов кредитування [PERSON] відповідно до анкети-заяви від 04.01.2012 року. Отримавши позовний матеріал, Відповідач подав відзив на позов, у задоволенні якого просить відмовити. Просив суд прийняти до уваги висновки Верховного Суду, які викладені в Постанові від 20.06.2018 у справі № 640/9078/15-ц, стосовно того, що Заява є Договором. Зазначив, що підставою для визнання договору недійсним є не підписання/укладення цього договору, невизнання заяви договором. У даному випадку позивач не тільки підписав Анкету-заяву, а ще й активно користувався картою, що підтверджує виписка по його рахунку, крім того має доступ до свого Приват-24, а з цим позовом звернувся до суду лише тому, що прийшов час сплачувати борг по кредитній картці. Додатковою заявою звернув увагу суду на те, що позивач в абз.3,4 свого позову підтверджує наявність кредиту в розмірі 5000 грн. з відсотковою ставкою на місяць - 5 %, і сплату відсотків 250 грн. на місяць, тобто він був обізнаний про те, що отримав кредит з відсотковою ставкою 5 % на місяць, яка банком не збільшувалась. Зазначив, що 01.08.2018 кредитний ліміт збільшено до 6700 грн. Також просив врахувати, що доказом того, що відповідачу відомо про отримання кредитних коштів, є та обставина, що відповідач через Приват-24 замовляв довідку для заповнення декларації, і в цій довідці Банком вказано, що у нього є кредит і він сплачував відсотки за кредитом. Крім того, представник відповідача вважає, що якщо позивач не визнає свою Заяву договором, то він і не може визнавати його недійсним, або має надати суду Договір, який просити визнати недійсним. Просив справу розглядати без участі представника банку /а.с.51, 80, 84/. Представник позивача в судове засідання не з`явився. надав клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві, просить задовольнити /а.с.250/. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників на підставі наданих сторонами доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наданих відповідачем доказів вбачається, що 04.01.2012 відповідач у справі [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого згідно зі Статутом є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», із Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписав її особисто /а.с.82, 85, 128/. Судом встановлено, що Анкета-заява не містить ані виду замовленої позивачем кредитної картки, ані суми кредитного ліміту, ані відсоткової ставки за користування кредитними коштами, ані розміру неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Водночас, з виписці по картковому рахунку видно, що 04 січня 2012 року, тобто у день підписання Позивачем заяви, Банком було встановлено кредитний ліміт 300,00 грн., який збільшено того ж дня до 500,00 грн., 05.01.2012 - до 2000,00 грн., 01.08.2013 - до 6700,00 грн. Також згідно з цією випискою 04.01.2012, 27.12.2012, 30.12.2012, 31.12.2012, 07.01.2013, 04.07.2013 з картки видавалася готівка; 05.01.2012, 07.01.2013 з вказаної кредитної картки була здійснена операція «Покупка товару»; 02.08.2012, 08.08.2013, 15.08.2013 здійснювалось зняття готівки в банкоматі. 14.01.2014 відбулося зниження кредитного ліміту до 6230,00 грн. Інших операцій, здійснених позичальником, надана Банком виписка не містить, а рух коштів по картковому рахунку (нарахування відсотків, штрафів за прострочення за кредитом), здійснюється установою Банка /а.с.81, 100-103/. Суд критично ставиться до тверджень Позивача про те, що він не укладав жодного договору з ПриватБанком, і навпаки погоджується з позицією Відповідача в тій частині, що позивачу було відомо про оформлення кредитної карти та отримання кредитних коштів, оскільки матеріали справи містять підтвердження того, що Позивач на сайті «Приват-24» замовляв довідку для декларування доходів /а.с.86-87/. До того ж, Позивач у своєму позові зазначає, що на його ім`я банком видавалася картка з кредитним лімітом у розмірі 5000,00 грн., з відсотковою ставкою 5 %, а також зазначає, що він користувався в подальшому цією карткою, з якої відраховувались кошти в рахунок погашення прострочених платежів, відбувалися стягнення із заробітної плати у розмірі 50 %, а потім 75 %, що свідчить про те, що Позивачем факт отримання коштів не оспорюється. Крім того, Анкета-заява від 04.01.2012 містить підпис [PERSON] саме під словами - цитата російською мовою: «я согласен с тем, что данное заявление всмете с памяткой клиента и Правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами составляют между мною и банком Договор о предоставлении банковских услуг. Я ознакомился и согласен с Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, а также тарифами банка, которые были предоставлены мне для ознакомления в письменном виде» /зворотня сторона а.с.128/. Таким чином, судом встановлено, що на підставі підписаної Позивачем 04 січня 2012 року Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у ПриватБанку між сторонами виникли взаємні права й обов`язки, притаманні кредитному договору, а тому не можна вважати, що такий кредитний договір між ними не відбувся. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З наданого Відповідачем розрахунку заборгованості за договором від 04.01.2012, укладеного між Приватбанком та [PERSON] , судом встановлено, що Відповідач свої зобов`язання повністю не виконував, оплату за кредитним договором своєчасно не здійснював, внаслідок чого станом на 28.09.2018 має заборгованість у розмірі 251 575,16 грн., яка складається з наступного: 6228,70 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 244 694,13 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 652,33 грн. - заборгованість за пенею та комісією /а.с.90-92/. Встановлені в судовому засіданні обставини витікають з правовідносин щодо визнання договорів недійсними. Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 14 вказаної постанови передбачено зокрема, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205-210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Нормою ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст.207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на це можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Що стосується посилання АТ КБ «ПриватБанк» на Умови та Правила банківських послуг, якими передбачено право банку списувати з будь-якого рахунку клієнта відкритого в банку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, то слід зазначити таке. Статтею 15 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Однак, ані самостійно, ані на ухвали суду про витребування доказів Відповідач не надав належного доказу тому, що Позивач підписав саме ті Умови і Правила, витяг з яких долучено до заяви представника Відповідача від 08.09.2020 /а.с.223-228/. Оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» (а.с.223-228), що надані Відповідачем, не містять підпису Позивача, тобто суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів Позивач, підписуючи заяву позичальника, роздруківка з сайту банку не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення банку, а тому однозначно стверджувати, що останній був ознайомлений з наданими Умовами та Тарифами саме в такій редакції, неможливо, а отже такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 04 січня 2012 року. Це положення узгоджується також із правовою позицією Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові по справі № 342/180/17 (пр. № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року, згідно з якою до правовідносин між Приватбанком та позичальником стосовно отримання споживчого кредиту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», і яку суд враховує при винесення даного рішення згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України. Отже, за відсутності письмового підтвердження про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила банківських послуг, відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших істотних умов кредитного договору, Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, суд приходить до висновку, що їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо вони не підписані і не визнаються позичальником. Разом з тим, згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вже зазначалось вище, факт користування коштами, наданими Відповідачем Позивачем не оспорюється. Тому, оскільки Позивач користується коштами, наданими за кредитним договором від 04.01.2012, який оскаржує і просить визнати недійсним, а також, враховуючи, що стороною позивача не надано доказів недійсності правочину, саме щодо отримання ним коштів банку, суд не вбачає підстав для задоволення позову, і вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed