Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що йому на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 1277, на праві приватної власності належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] . В даному будинку крім нього прописані [PERSON] , 1965 р.н.; [PERSON] , 1996 р.н. та відповідач [PERSON] , 1986 р.н.. Відповідач в його будинку не проживає понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, там відсутні його речі. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача в його будинку порушує його право на вільне розпорядження і користування майном. З відповідачем вони не підтримують жодних стосунків так як він не бажає спілкуватися з іншими членами сім`ї. Де знаходиться зараз відповідач, їм не відомо. Більше того, відповідач оформив на себе багато кредитів і повідомлення про заборгованість приходять до них додому. Оскільки відповідач не бажає добровільно оформити зняття з реєстрації місця проживання в його будинку, тому він як власник житла змушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач, [PERSON] надав через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу просив слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений, в тому числі й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзиву від нього до суду не надходило. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 1277, на праві приватної власності належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору від 19.05.1995 року, витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 245657390. В даному будинку крім позивача прописані [PERSON] , 1965 р.н.; [PERSON] , 1996 р.н. та відповідач [PERSON] , 1986 р.н., що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Бершадської міської ради № 231 від 15.02.2021 року. Відповідач в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає більше року, що в свою чергу підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] .. Позивач стверджує, що відповідач припинив будь які стосунки з іншими членами сім`ї, сімейних стосунків з ними не підтримує, не веде господарство, там відсутні його речі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом заняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення право власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичною особою померлою». Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскільки факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлено, а визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення, позов слід задовольнити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Виходячи із вказаного, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved