Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме просив суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору дарування від 21.04.2010 року, на момент вчинення правочину відповідач була зареєстрована за вказаною адресою. Будь-яких домовленостей на момент підписання договору з приводу зняття з реєстрації місця проживання ними не було досягнуто. Після укладання зазначеного договору і по даний час відповідач фактично не проживає за вказаною адресою. Наявність зареєстрованого місця проживання відповідача чинить йому як новому власнику перешкоди, оскільки він змушений нести тягар утримання квартири шляхом оплати всіх комунальних послуг із врахуванням реєстрації проживання відповідача. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов, а слухання справи проводити без їх участі. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про час та місце слухання справи за місцем реєстрації за останньою відомою адресою місця проживання, в судове засідання неодноразово не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 21.02.2020 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд,вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 2-509, від 21.04.2010 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї № 31 від 27.08.2019р. виданого головою ОСББ товариство власників квартир «Замок» по [ADDRESS] , дана адреса є зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ст. 150 Житлового кодексу України, які узгоджуються зі змістом ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Реєстрація відповідача у квартирі позивача порушує його права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Виходячи зі змісту статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Відповідно достатті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , за цією адресою не проживає, що створює перешкоди в користуванні будинком його власнику [PERSON] та обмежує його у праві вільно розпорядитись власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved