Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кропивницький Кіровоградської області про стягнення шкоди, в якому просив стягнути з останнього, шкоду, викликану затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат з вини відповідача за період з 01.09.2004 року по 31.05.2015 року урахуванням інфляції в розмірі 512 357 грн. 15 коп., зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 05.04.2004 року Ленінським районним судом м. Кіровограда прийнято рішення за його (позивача) позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в м. Кіровограді про стягнення коштів і призначення щомісячної виплати втраченого заробітку, в якому (рішенні) проіндексовано шляхом множення на коефіцієнт збільшення мінімальної заробітної плати розмір щомісячних грошових сум, що компенсують відповідну частину втраченого заробітку в зв'язку з підвищеннями мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством, на день винесення рішення. Також в рішенні встановлено, що «цей розмір підлягає перерахуванню у випадках подальших підвищень розміру мінімальної заробітної плати у визначеному законодавством порядку». З набранням вищезазначеним рішенням законної сили відшкодування шкоди здійснюється Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в м. Кіровограді, разом з тим, відповідач, всупереч встановленого судом обовязку проводити перерахунок щомісячних страхових виплат у випадках підвищень розміру мінімальної заробітної плати відмовляється, щорічно з 2005 року до теперішнього часу робив перерахування сум щомісячних страхових виплату випадках підвищень розміру мінімальної заробітної плати, щорічно з 2005 року до теперішнього часу проводив перерахування сум щомісячних страхових виплат лише на підставі ч.2 ст.29 Закону, що підтверджується постановою правління Фонду №24 від 27.04.2007 року. Також зазначив, що у квітні, 2010 року, він звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив: визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо перерахунку щомісячних страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати; зобовязати провести такий перерахунок з 1 вересня 2004 року; стягнути заборгованість у звязку з затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат та допустити негайне виконання рішення в частині виплати одномісячної грошової допомоги, обґрунтовуючи при цьому протиправність зазначених дій відповідача, в позові послався на те, що розмір страхових виплат мав обчислюватися відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 29 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон № 1105-XIV), у якому однією з підстав для перерахунку щомісячних страхових виплат є підвищення розміру мінімальної заробітної плати, в той час як відповідач провів йому перерахунок таких виплат на підставі Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24, яким не передбачений такий перерахунок у звязку з підвищенням мінімальної заробітної плати. Ленінський районний суд міста Кіровограда постановою від 30 листопада 2010 року позов задовольнив частково: визнав бездіяльність відділення Фонду щодо перерахунку страхових виплат у звязку підвищенням розміру мінімальної заробітної плати неправомірною та зобовязав стягнути заборгованість у звязку із затримкою перерахунку основного боргу з урахуванням інфляції станом на 30 квітня 2010 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовив. Ухвалюючи зазначене рішення, суд дійшов висновку про те, що пріоритетному застосуванню до спірних відносин підлягають положення Закону №1105-14 як такі, що мають вищу юридичну силу, ніж Порядок. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким зобовязано відділення Фонду здійснити йому (позивачу)перерахунок щомісячних страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з 01 вересня 2004 року. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 04 грудня 2014 року постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін. Разом з тим, до теперішнього часу постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року не виконується відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, а також ті, що підлягають негайному виконанню, є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість судових рішень гарантована, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України стала частиною національного законодавства. Право на судовий захист було б примарним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Якщо органи влади відмовляються виконувати чи затримують виконання судових рішень, гарантії, зазначені у статті 6 Конвенції, якими користується особа на час судової стадії розгляду своїх вимог, втрачають зміст. Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. З ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнано однією з основних засад судочинства. Судові рішення, що набрали законної сили, а також ті, що підлягають негайному виконанню, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. В основі даної норми лежить принцип загальнообов'язковості закону, відповідно до якого ухвалене судове рішення. Обов'язковість рішень суду полягає у тому, що вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами; ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій судовій справі; ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, виходячи із припущення про його неправильність; жоден орган, крім вищестоящого суду, не може скасувати рішення суду. Судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Конвенції. Спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються у судовому порядку (стаття 55 Закону України № 1105 від 23.09.1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»). Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Позивач також зазначив, що Порядок перерахунку у зв'язку із збільшенням мінімальної заробітної плати, хоча і не врегульований постановами Правління Фонду, разом з тим достатньо визначений чиним законодавством України. Зокрема, ч.1 ст.29 Закону 1105-ХIV кореспондуєтьсяіз ч.2 ст. 1208 Цивільного кодексу України, за якою збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати; за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду (Ухвала ВСУ від 14.01.2009р. №6-1391св08, Ухвала ВСУ від 08.02.2008р. №6-21397св07). Частина 1 ст. 29 профільного Закону № 1105-ХIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» покладає обов'язок такого перерахунку на Фонд, при цьому рішення суду для такого перерахунку не передбачається. Верховний суд України пунктом 12 Постанови N 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановив, що при зміні в період виплати відшкодування шкоди ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, складу сім'ї померлого, підвищенні розміру мінімальної заробітної плати у визначеному законодавством порядку розмір щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу підлягає відповідному перерахуванню» (Пункт 12 в редакції Постанов Пленуму Верховного Суду України N 7 від 08.07.94 року N 9 від 24.10.2003 року). З огляду на викладене вище, та з посиланням на ч.5 ст.124 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.268, 1195, 1208 ЦК України, ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» позивач просив стягнути з відповідача шкоду, викликану затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат з вини відповідача за період з 01.09.2004 року по 31.05.2015 року з урахуванням інфляції в розмірі 512 357 грн. 15 коп. Просить стягнути з відповідача шкоду, викликану затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат з вини відповідача, за період з 01.09.2004 року по 31.05.2015 року з урахуванням інфляції в розмірі 512 357,15 грн. Позивач [PERSON] до початку розгляду справи по суті уточнив позовні вимоги, зазначивши додатково на їх обгрунтування, що майнова шкода спричинена йому бездіяльністю посадових осіб відповідача у зв'язку з невиконанням відповідачем припису п.3 ч.1 ст.29 Закону №1105-14, при цьому, судовими рішеннями по справам адміністративної юрисдикції вже було констатовано обов'язок відповідача проводити такий перерахунок, встановлений п.3 ч.1 ст.29 Закону №1105-14, і встановлено протиправність бездіяльності відповідача у зв'язку з непроведенням такого перерахунку, на підставі чого підставами позову є не контроль за виконанням попередніх судових рішень в адміністративному провадженні, а виключно стягнення майнової шкоди (недоотриманої суми), завданої неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача по перерахунку сум щомісячних страхових виплат у разі підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством, тобто, предметом цивільного позову є виключно стягнення майнової шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відповідача (неправомірність бездіяльності відповідача щодо перерахунку йому (позивачу) щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвиищенням розміру мінімальної заробітної плати вже встановлена рішенням адміністративного суду, яке набрало законної сили, між тими ж особами, по справі №2а-6740/10 в розмірі недоотриманих виплат, з урахуванням інфляції, що встановлено ч.7 ст.47 Закону 1105 в редакції від 28.12.2014 року. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач [PERSON] просив позов задовольнити та стягнути з відповідача шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю відповідача по перерахунку йому (позивачу) щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати за період з 01.09.2014 року по 31.05.2015 року з урахуванням інфляції в розмірі 512 357 грн. 15 коп. станом на 01.06.2015 року. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними, просив відмовити позивачу в їх задоволенні, зазначивши на обгрунтування заперечень, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року №77-8 було викладено в редакції Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року № 1105.Дана редакція Закону №1105 не містить норми щодо перерахунку розміру страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, при цьому, на момент звернення позивача з позовом до суду норм щодо перерахунку розміру страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, - немає. Підстави для перерахування розміру страхових виплат зазначені в ст.29 Закону №1105, на яку посилається позивач, є загальними, без їх розшифрування в розрізі кожного виду страхових виплат. Крім того, представник відповідача зазначив, що посилаючись на ч.2 ст.1208 ЦК України, яка передбачає збільшення розміру відшкодування шкоди у звязку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, позивач використовує загальну норму права, разом з тим, в даному випадку має використовуватися норма спеціального Закону №1105, в якому на теперішній час відсутня як норма, що зобовязує проводити такий перерахунок, так і сам порядок перерахунку. Заслухавши позивача, заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. До способів захисту цивільних прав серед іншого, належать: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст..4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2004 року, яке залишено без змін ухвалою судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 01 липня 2004 року, стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді на користь [PERSON] заборгованість по виплатам по тимчасовій непрацездатності в розмірі 5280 грн., заборгованість по компенсації витрат на ліки в розмірі 5442,53 грн., заборгованість по виплатам щомісячних грошових компенсацій в розмірі 44704,59 грн., моральну шкоду, отриману внаслідок трудового каліцтва в сумі 30 000 грн. Зобовязано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді призначити [PERSON] щомісячну грошову допомогу станом на 16.02.2004 р. в розмірі 1945,76 грн., при цьому, суд встановив, що зазначений розмір щомісячної грошової допомоги підлягає перерахуванню у випадках подальших підвищень розміру заробітної плати у визначеному законодавством порядку. Відповідно до постанови від 19 липня 2004 року № 116-н/6 Фонд призначив [PERSON] щомісячну грошову допомогу у розмірі 1 945 грн 76 коп. Також судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 листопада 2010 року (справа №2а-6740/10/1111)визнано неправомірною бездіяльність відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кіровограді по перерахунку [PERSON] щомісячних страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати; зобовязано відповідача провести перерахунок щомісячних страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати позивачу, встановивши відповідний розмір щомісячних страхових виплат: з 01.09.2004 року 2249, 49 грн., з 01.01.2005 року 2486,78 грн., з 01.04.2005 року 2752,54 грн., з 01.07.2005 року 2942,37 грн., з 01.09.2005 року 3368,51 грн., з 01.01.2006 року 3551,14 грн., з 01.07.2006 року 3804,79 грн., з 01.12.2006 року 4058,44 грн., з 01.04.2007 року 4261,36 грн., з 01.07.2007 року 4464,29 грн., з 01.10.2007 року 4667,21 грн., з 01.01.2008 року 5225,24 грн., з 01.04.2008 року - 5326,70 грн., з 01.10.2008 року 5529,63 грн., з 01.12.2008 року 6138,39 грн., з 01.01.2009 року 6341,32 грн., з 01.07.2009 року 6392,05 грн., з 01.10.2009 року 6594,97грн., з 01.11.2009 року 7136,43 грн., з 01.01.2010 року 8545,67 грн., з 01.04.2010 року 8693,18 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у звязку з затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат основного боргу з урахуванням інфляції станом на 30.04.2010 року в розмірі 93 167 грн. 83 коп. Постановою колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року зазначену постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 листопада 2010 року в частині зобовязання та стягнення скасовано та прийнято нову постанову. Зобовязано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кіровограді провести перерахунок щомісячних страхових виплат у звязку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати позивачу з 01 вересня 2004 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 грудня 2014 року постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 листопада 2010 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року залишено без змін. Як на обгрунтування позовних вимог позивач в позові зазначив, що йому спричинена майнова шкода невиконанням відповідачем судових рішень, ухвалених раніше у порядку КАС України, при цьому, розрахунок зазначеної майнової шкоди позивач вирахував від неотриманої суми допомоги, яка, на його думку, мала бути відкоригована у бік підвищення, з урахуванням індексу інфляції. Крім того, в заяві про уточнення позовних вимог позивач зазначив, що майнова шкода спричинена йому бездіяльністю відповідача у звязку з невиконанням відповідачем припису п.3 ч.1 ст.29 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-14, по перерахунку сум щомісячних страхових виплат у разі підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством, та проведено розрахунок недоотриманих виплат з урахуванням інфляції в розмірі 512 357, 15 грн. за період з 01.09.2004 року по 31.05.2015 року, який визначений позивачем як завдана майнова шкода. В свою чергу, судом відзначається, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача,обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача [PERSON] поряд з обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач під час судового розгляду справи не довів суду зазначених фактів, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності вини відповідача у спричиненні позивачу майнової шкоди. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України судові витрати по справі, які складаються з судового збору віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed