Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні з неповнолітньою дитиною та про визначення способів спілкування з дитиною. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що від щлюбу з [PERSON] є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з відповідачем. З моменту розлучення почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дитини, відвідуванні її, почали створюватися штучні перешкоди спілкуванню з донькою. Як батько позивач виконує усі обов`язки щодо участі у піклуванні та матеріальному забезпеченні дитини, сплачує аліменти, сплачує додаткові витрати. У позивача є всі умови для того, щоб донька залишалася у нього вдома на деякий час, відвідувала матір позивача - [PERSON] , яка також бажає бачитись з онукою. Позивач наголошує, що не має шкідливих звичок, психічних розладів, не зловживає алкоголем, має постійну роботу, де позитивно характеризується. Він, як батько, має право на спільний відпочинок з донькою в період канікул, спілкування з нею, він бажає більше часу проводити з нею, а тому вимушений звертатися до суду з проханням визначити способи та час спілкування з донькою. Просить суд позов задовольнити та визначити способи участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , а також систематичні побачення для спілкування окремо від матері кожну першу та третю суботу, а також другу і четверту неділю кожного місяця з 11:00 год. до 20:00 год., один раз на тиждень (вівторок) можливість для батька [PERSON] забирати доньку до себе додому з ночівлею і відводити доньку до школи наступного дня; проведення в літній період щорічно відпустку протягом двох тижнів з ночівлею у батька та з можливістю виїзду на відпочинок в інші регіони, а також половини зимових канікул щорічно з ночівлею у батька, проведення празників у парні роки з ночівлею у батька у ці дні, в період хвороби навідувати доньку за місцем її знаходження, заборонити матері виїзд за кордон з дитиною без згоди батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його уповноважені представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її уповноважений представник заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Так, відповідач наголошує, що не чинить жодних перешкод позивачеві в реалізації його прав на спілкування з донькою, сприяє встановленню контакту між ним та дитиною. Жодного разу вона не відмовляла позивачу у зустрічах з дитиною та позивач користується своїми правами, а саме забирає дитину зі школи, проводить свята. Натомість, позивач [PERSON] не сумлінно виконував свої батьківські обов`язки, а саме після розлучення не надавав матеріальну допомогу на утримання доньки, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу. Задоволення позовних вимог поставить батьків у нерівне становище. Позивач жодним чином не обмежений у спілкуванні з донькою, усе залежить від зайнятості самої дитини, а примусові побачення з позивачем негативно вплинуть на психічний стан дитини та буде суперечити інтересам самої дитини. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без участі представника, а також надав висновок щодо встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому 01.03.1997 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 02.03.18 року (а.с. 7) У шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.01.2018 року (а. с. 8). Сторонами підтверджено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , наразі проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з пунктом першим статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до пункту першого статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Пунктом першим статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктом третім статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтями 141, 153 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а також мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. При цьому, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. В судовому засіданні не встановлено, що позивач характеризується негативно, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, навпаки він працює головним державним інспектором відділу митного поста «Харків-аеропорт» Харківської митниці ДФС, за місцем роботи характеризується позитивно, як відповідальний, грамотний працівник. Позивач [PERSON] має постійне місце проживання: [ADDRESS] , яке, обладнано сучасними меблями, побутової технікою та окремими кімнатами для дитини (спальна кімната, кімната для занять та відпочинку), що підтверджує акт обстеження умов проживання №187 від 21.12.2018 року (а. с. 11). Також, згідно судового наказу Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.03.2018 року, з [PERSON] на утримання доньки стягуються аліменти, що підтверджує довідка про утримання аліментів Харківської митниці ДФС від 22.12.2018 року №20.70.05.02/201, та з якої вбачається, що за період з червня 2018 року по листопад 2018 року утримано 24768, 55 грн. (а. с. 13). Характеристикою малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , наданої директором Комунального закладу «Харківська гімназія №169 Харківської міської ради Харківської області» підтверджено факт того, що батько [PERSON] відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами дитини. У відповідності до частин 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харкiвської мiської ради від 22.03.2019 року №243, представник органу опіки та піклування вважає за доцільне встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , визначивши час: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 11.00 до 20.00, щовівторка з 18.00 до 20.00, два тижні влітку для оздоровлення, половина зимових, осінніх, весняних канікул. Суд вважає можливим погодитися із запропонованим позивачем [PERSON] порядком спілкування з дитиною в частині, що аналогічна рекомендаціям Департаменту служб у справах дітей Харкiвської мiської ради, адже в такому випадку будуть враховані його інтереси, інтереси дитини, яка є малолітньою, та інтереси матері. Позовна вимога про заборону матері [PERSON] виїзд за кордон з дитиною без згоди батька не ґрунтується на вимогах закону, більш того, процедура виїзду одного з батьків з дитиною за кордон регламентується спеціальним нормативно-правовим актом - Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами та доповненнями) та даний акт буде підлягати застосуванню у разі постання питання виїзду матері з дитиною за кордон. Суд наголошує, що Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). У даному ж випадку питання виїзду за кордон не стоїть (мати [PERSON] не заявляла окремої зустрічної позовної вимоги про надання згоди на виїзд за кордон з дитиною без згоди батька), а тому суд приходить до висновку, що право [PERSON] жодним чином не порушене, а тому і захисту воно не підлягає. Наприкінці, суд вважає за необхідне наголосити на наступному. Згідно зі статтею 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. Сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо зустрічі батька з дитиною і в інші часи, а також її відпочинку. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод в спілкуванні з неповнолітньою дитиною та про визначення способів спілкування з дитиною підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial