Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з [PERSON] він проживає однією сім`єю з грудня 1988 року. 04.10.1991 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання подружжя отримало від Жовтневого райвиконкому звільнену кімнату в комунальній квартирі, де проживали разом з батьками [PERSON]. Ордер на зазначену кімнату був оформлений на [PERSON]. У 1995 році подружжя придбало приватизовану кімнату в цій же квартирі, яку оформили на [PERSON] за договором дарування. Місце проживання позивача зареєстроване у приватизованій кімнаті з 21.07.1998 року. З березня 2013 року та по теперішній час в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON], стягнення аліментів та поділ майна подружжя. Під час розгляду справи позивачу стало відомо, що на момент розгляду справи [PERSON] переоформила приватизовану кімнату, яка є спірним майном, де мешкає позивач з молодшою донькою та де позивач зареєстрований. 23 грудня 2013 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О,В., був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], реєстровий №727121, згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність вищезазначену квартиру. Позивач зазначає, що вищезгаданий договір дарування квартири [ADDRESS], повинен бути визнаний недійсним оскільки він укладений з порушенням норм матеріального права та порушує його права, як особи яка проживає та зареєстрована в зазначеній квартирі. Позивач у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила суд відмовити в їх задоволенні. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити в їх задоволенні. Третя особа, державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори Шатілова Олена Володимирівна, у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін та третьої особи, вивчивши надані докази, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 04.10.1991 року відділом РАЦС Жовтневого району м. Одеса був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис за №495 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]). (а.с. 7) Під час перебування у шлюбі, а саме 23.12.2013 року, [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №7-1768, була передана безоплатно у власність дочці, [PERSON], 222/1000 часток квартири [ADDRESS], яка в цілому складається з чотирьох кімнат, загальна площа якої згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно складає -119,0 кв.м., в тому числі житлова площа - 74,6 кв.м. (а.с. 4) Відчужуємі 222/1000 часток квартири складають: 222/1000 коридору; 222/1000 кладової; 222/1000 санвузлу; 222/1000 кухні, житловою площею 16,7 кв.м. У судовому засіданні встановлено, що вищезазначена частка квартири належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Другою одеською державною нотаріальною конторою 18.10.1994 року за реєстровим №3-10237, право власності на яку зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 23.12.2008 року в книзі №174 пр., на сторінці 132, за №79, реєстраційний №25905426. (а.с. 4, 26-28, 32) Статтею 215 ЦК України передбачено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 та 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.11.2007 р. майно, яке було набуте однією особою з подружжя за час шлюбу, на підставі договору дарування не належить до спільної власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Враховуючи, що [PERSON] передала у дар 222/1000 часток квартири [ADDRESS], яка перебувала у її власності на підставі договору дарування посвідченого Другою одеською державною нотаріальною конторою 18.10.1994 року за реєстровим №3-10237, суд приходить до висновку, про не обґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed