Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та нарахувань моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2015р. скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким поновлено [PERSON] на посаді директора Сокальської дитячої школи мистецтв ім.. [PERSON] з 12.11.2014р.; стягнено в користь позивача втрачений заробіток в сумі 64572,75 грн. та 1000 грн. за заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду. Незважаючи на те, що рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, відповідач затримав виконання рішення і поновив позивача на роботі лише 22.06.2016р. У зв'язку з цим просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 10.10.2015р. по 22.01.2016р. в розмірі 20428,47грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 3000грн. В судове засідання16.06.2016р. позивач не прибув, однак надав суду заяву та просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не прибув будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду заяви, не повідомив суд про причину неявки. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2015р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05.06.2015р. та ухвалено нове, яким скасовано наказ в.о. начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА [PERSON] від 11.11.2014р. про звільнення [PERSON] з посади директора Сокальської дитячої школи мистецтв ім. В.Матюка, поновлено [PERSON] на посаді директора Сокальської дитячої школи мистецтв ім.. [PERSON] з 12.11.2014р. стягнено в користь позивача втрачений заробіток в сумі 64572,75 грн. та 1000 грн. за заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання рішення суду від 09 жовтня 2015 року, відповідачем 22 січня 2016 року видано наказ № 3/02-03 про поновлення позивача на посаді директора Сокальської дитячої школи мистецтв ім. В. Матюка з 12.11.2014р. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідач затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі, видавши відповідний наказ лише 22.01.2016р., тому згідно вимог ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Тобто, зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з моменту його проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Виходячи з зазначених правових норм вбачається, що обов'язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Таким чином, суд оцінює доводи позивача про невчасне виконання рішення Апеляційного суду від 09.10.2015 р., оскільки наказ про поновлення позивача на роботі винесено відповідачем лише 22.01.2015 р., що у розумінні ст. 236 КЗпП України є затримкою виконання судового рішення з вини відповідача, і зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою, а саме виплату позивачу середнього заробітку за час такої затримки. При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд бере за основу розмір середньоденної заробітної плати, розрахований позивачем на основі довідки про доходи виданої 25.12.2014р. відділом з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА (так з 10.10.2015р. по 22.01.2016р. сумарна кількість робочих днів - 87. Середньоденний заробіток становить 234,81грн. Таким чином 87 x 234,81грн. = 20428,47грн.). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час затримки виконання рішення в сумі 20428,47грн. Згідно ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи, що позивач 11.03.2016р. звернувся до суду з клопотанням про витребування у відповідача інформації, а саме чи збільшувався розмір заробітної плати [PERSON] з 12.11.2014р. по 21.01.2014р. і на який коефіцієнт. Судом 28.03.2016р. задоволено клопотання позивача проте а момент розгляду справи відповідь так і не надходила, що свідчить про ігнорування приписів законодавчих актів з боку відповідача. Таким чином правові підстави для стягнення суми індексації відсутні. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, позивач надав суду докази щодо розміру шкоди, які не спростовано відповідачем, і сумнівів у доказах у суду не виникло. Позивач вказує, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагали додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, розмір якої оцінює в 3000 гривень та у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України підлягає стягненню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (з подальшими змінами), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови). Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок його звільнення та виходить з принципів розумності, виваженості та справедливості, тому вважає, що з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути 500 гривень на відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської районної державної адміністрації. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved