Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алла Миколаївна, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майна та визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Свої позовні вимоги тим, що його мати [PERSON] одружилась 11 червня 1983 року з [PERSON] і стали проживати в його кімнаті за адресою: [ADDRESS] . Квартира належала кооперативу ЖБК «Залізничник». В подальшому, мати позивача вступила у члени ЖБК «Залізничник» та разом з чоловіком було сплачено повністю пайовий внесок. Згідно витягу з рішення № 114 Київської міської ради народних депутатів від 09.02.1987 року ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» та протоколу житлової комісії від 25.12.1986 року « [PERSON] на родину з трьох осіб «він, дружина, син дружини» приєднати до його кімнати звільнену кімнату площею 18, 6 кв. м. та закріпити за ним цілком двокімнатну квартиру № 90 площею 29,5 кв. м.». В квартирі проживали мати Позивача, Позивач та вітчим [PERSON] . Відповідно довідок Житлово-будівельного кооперативу Дніпровського району м. Києва «Залізничник» від 03.03.2020 року [PERSON] належала кімната площею 10,9 м. кв. [PERSON] мати позивача була прийнята в члени ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» в червні 1983 року згідно поданої заяви та свідоцтва про одруження. Згідно рішення № 114 Київської міської ради народних депутатів від 09.02.1987 року [PERSON] , його дружині [PERSON] та її сину [PERSON] надана кімната площею 18, 6 м. кв. Вартість квартири внесена до кооперативу «Залізничник» повністю подружжям [PERSON] та [PERSON] . [INFO] мати Позивача [PERSON] померла. Вітчим на той час був лежачим хворим після перелому таз гомілкового суглобу. Позивач доглядав його і мав намір оформити договір довічного утримання. [INFO] вітчим позивача помер. Після його смерті, дві доньки від першого шлюбу прийняли спадщину після смерті свого батька за заповітом. Що дуже сильно здивувало позивача, оскільки вони не спілкувалися та допомоги батьку не надавали. Позичав після смерті вітчиму поховав його за власні кошти. Сторонньої допомоги йому ніхто не надавав Відповідно цих обставин позивач після смерті матері [INFO] , як спадкоємець за законом першої черги спадкоємців має право на 16\\100 квартири за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину позивач подав заяву приватному нотаріусу КМНО Гавриленко Аллі Миколаївні, зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 25\\2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.02.2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та мотивовано тим, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки спадкоємець не надає правовстановлюючій документ на квартиру. З метою захисту свого порушеного права позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на 16\\100 квартири в порядку спадкування та недійсними вказаних свідоцтв про право на спадщину. 14 липня 2020 року на позовну заяву представником відповідачів [PERSON] було подано відзив в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути судові витрати. Зазначила, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів належності на праві власності частини квартири, а тому представник відповідача що є незрозумілим на якій правовій підставі та чому саме частка 16/100 [PERSON] може бути набута у власність в порядку спадкування після померлої матері. 23 жовтня 2020 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому просив позов задовольнити в повному обсязі та пояснив наступне. Стосовно зазначених у відзиві представником відповідача обставин після прийняття спадщини позивачем після смерті його матері позивач зазначив, що позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Гавриленко А.М. із заявою про прийняття спадщини, однак останньою було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не було надано правовстановлюючого документу. Цього факту позивач не заперечує, однак зазначає, що йому було не до з`ясування наявності правовстановлюючих документів, оскільки після смерті матері та її поховання в лютому 2018 року позивач почав доглядати лежачого вітчима, займатися пошуком необхідних коштів на його лікування, а згодом займатися похованням. Позивач вважає, що приватний нотаріус не пересвідчилась у всій ситуації, не надала позивачу інформацію як йому діяти та в кінцевому результаті це призвело до того, що у позивача не було можливості раніше звернутися до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, яка подана в рамках цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алла Миколаївна, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 16/100 квартири в порядку спадкування та частково визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алли Миколаївни (02090, м. Київ, Харківське шосе, 11) матеріали спадкової справи померлої [INFO] [PERSON] . Витребувано у Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори(02091, м. Київ, Харківське шосе, 172) матеріали спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . 23 листопада 2020 року на адресу суду на виконання ухвали від 21 жовтня 2020 року надійшли затребуванні документи від приватного нотаріуса КМНО Гавриленко А.М. та Шістнадцятої КДНК. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). 11.06.1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.10) Згідно рішення Київської міської ради народних депутатів № 114 від 09.02.1987 року [PERSON] на родину з трьох осіб (він, дружина, син дружини) приєднати до його кімнати звільнену кімнату, площею 18,6 кв.м. та закріпити за ним цілком двокімнатну квартиру № 90 , площею 29,5 кв.м.(а.с. 11). З довідки ЖБК «Заліничник» від 25.02.2020 року вбачається, що після одруження з [PERSON] [PERSON] та її син проживали разом в кімнаті площею 10,9 кв.м. Потім надано їм звільнену кімнату площею 18,6 кв.м., тобто [PERSON] , дружині [PERSON] , її сину [PERSON] , та закріпили за [PERSON] двокімнатну квартиру № 90, площею 29, 5 кв.м. Вартість квартири внесена до кооперативу «Залізничник» повністю подружжям [PERSON] та [PERSON] .. Заборгованості перед ЖБК «Залізничник» не має. (а.с.12) 23.04.1998 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого він є єдиним власником квартири [ADDRESS] (а.с.190). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14) Після її смерті за заявою [PERSON] від 01.10.2019 року була відкрита спадкова справа (а.с142). Крім позивача, спадкоємцем першої черги також є чоловік [PERSON] - [PERSON] , який також прийняв спадщину. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки спадкоємець не надав право установчий документ, який би підтверджував право власності у спадкодавця на вказану квартиру (а.с.151). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.157). Після його смерті за заявами двох дочок [PERSON] та [PERSON] від 26.03.2019 року була відкрита спадкова справа (а.с155). Крім цього, 09.07.2019 року позивач також подав заяву про прийняття спадщини після померлого вітчима (а.с.175). [PERSON] залишив заповіт, відповідно до якого на випадок свої смерті він зробив розпорядження: належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] та [PERSON] (а.с.189). 24.09.20219 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] та [PERSON] (а.с.198-199). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, частина квартири [ADDRESS] , а саме кімната площею 18, 6 кв.м. була придбана [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так як квартира була оформлена на померлого [PERSON] та за життя [PERSON] та [PERSON] не було проведено розподіл спільного майна, тому за [PERSON] не було визнано право власності на частину квартири. Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року зазначено, що «… зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. В зв`язку зі смертю власника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Тому, якщо з`ясується, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна неможливо через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, то захистити своє право власності на частку майна можливо буде саме шляхом пред`явлення зазначеного позову. В судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину після померлої [PERSON] , оскільки нотаріусу не наданий правовстановлюючий документ, який би стверджував право власності у спадкодавця. Отже, позивач [PERSON] був позбавлений права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки на момент смерті останньої не було проведено розподіл спільного майна та за [PERSON] не було визнано право власності на частину квартири. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина, чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вираховуючи частину в праві спільної сумісної власності подружжя, суд виходить саме з частини житлової площі, яка була виділена та приєднана у вигляді кімнати площею 18, 6 кв.м. [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, 1\\2 частина у спільній сумісній власності подружжя, яка належала [PERSON] становить 32/100 квартири [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її син - [PERSON] та її чоловік - [PERSON] , які вчасно прийняли спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що за [PERSON] , як за спадкоємцем першої черги, після померлої [PERSON] , слід визнати право власності в порядку спадкування на 1\\2 частину спадкового майна після смерті, яка становить 16/100 квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається із роз`яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи з того, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині визнання частково недійсними свідоцтва на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року за реєстровим № 3-479 та свідоцтва про право на спадщину за законом від24.09.2019 року за реєстровим № 3-480, оскільки дані вимоги є похідними вимозі про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved