Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачки [PERSON], в якому просить: визнати будинковолодіння (садибу) №21-А по вул.Радість у м.Львові об’єктом спільної сумісної власності; визнати за сторонами право власності на 1/2 ідеальну частку у будинку №21-А по вул.Радість у м.Львові; визнати за сторонами право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки пл.0,0491 га по вул.Радість, 21 А у м.Львові. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.05.1980 р. одружився із відповідачкою, в якому мають двох дітей. У 1990 р. він з дружиною за взаємною згодою та згодою її батьків проживали у [INFO], який належав на праві власності її батькові [PERSON]. У 1990 р. вони вирішили побудувати будинок на частині земельної ділянки біля будинку, в якому проживали, проти чого не заперечував батько відповідачки. Будівництво будинку здійснювалось протягом двох років за їх спільні заощадження подружжя та частково за кошти його матері. Згідно з рішення Виконкому Галицької районної Ради народних депутатів Львівської міськради №476 від 08.12.1992 р., 17.02.1993 р. було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок за адресою: м.Львів, вул.Бічна Радість, 21-А на прізвище відповідачки [PERSON] На той час, в період будівництва будинку в 1990-1993 р.р. він працював на ВО «Кінескоп» випробувачем деталей та приборів електронної техніки і розмір його заробітку був високий, він щомісяця отримував зарплату у розмірі 500-600 рублів. Відповідачка працювала робітницею на господарському складі бази одягу і розмір її заробітку був мінімальним. Земельна ділянка пл.0,0491 га, яка надана для обслуговування даного житлового будинку №21-А по вул.Б.Радість у м.Львові, передана [PERSON] у приватну власність на підставі І-ої сесії 3-го скликання від 23.07.1998 р. №34 та видано державний акт на право приватної власності на землю на прізвище відповідачки [PERSON] Після будівництва він з сім*єю тривалий час проживали у будинку, він постійно підтримував будинок у належному стані, оплачував і на даний час продовжує сплачувати за комунальні послуги, хоча тимчасово в будинку не проживає, так як відповідачка не бажала зареєструвати його в будинку і він змушений був зареєструватись в іншому місці, щоб оформити пенсію. На даний час відповідачка звернулась в суд із позовом про розірвання шлюбу. Оскільки іншої домовленості між ними не було, шлюбного договору вони не укладали, то вважає, що частка кожного з них у будинковолодінні (садибі) є рівною і становить по 1/2 у спірному будинковолодінні. Крім того, оскільки загальна земельна ділянка пл.0,0491 га була надана саме для обслуговування даного будинковолодіння, то вважає, що їх частка у ділянці також повинна становити половину, тобто 1/2. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просять задоволити та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідачка та її представник у судовому засіданні згідно з письмовими запереченнями позов не визнали та просять в такому відмовити, оскільки позивач переслідує виключно корисливі мотиви з метою заволодіння будинком відповідачки, до якого жодного відношення не має. Він ніколи не був зареєстрований на житловій площі батьківського будинку, мав окреме житло, де був прописаний. Ніякої участі в добудові однієї кімнати до будинку батька відповідачки він не брав, усі будівельні роботи велися за гроші відповідачки та її батька, тому документи були оформлені в подальшому на відповідачку. В подальшому позивач викрав ці документи і тепер намагається ними скористатися. В спірному будинку відповідачка проживає разом зі своїми дорослими дітьми, повністю утримує будинок за власний рахунок, виконує умови договору житлового найму, оплачує комунальні послуги. З 2007 р. позивач у будинку не проживає взагалі, господарства не веде, постійно проживає у своєї цивільної дружини. Оскільки сімейні відносини у них не склалося, то позивач постійно намагається позбавити відповідачку житла. При цьому він все життя над відповідачкою знущається, наносить побої, намагається зробити психічно хворою. З цього приводу відповідачкою подано заяви про порушення відносно позивача кримінального правопорушення в правоохоронні органи. Треті особи [PERSON] та [PERSON], діти сторін, у судовому засіданні позов підтримали. Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, дослідивши матеріали справи та з’ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 24.05.1980р. перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 19.09.2014 р. по справі №464/3600/14-ц, яке набрало законної сили, шлюб сторін розірвано. Згідно із свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, відповідачка [PERSON] 17.02.1993 р. набула право особистої (приватної) власності жилий будинок домоволодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами по вул.Б.Радість (в подальшому Радість), 21-А в .Львові відповідно до рішення виконкому Галицької районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р. №476. Згідно із державним актом на право приватної власності на землю відповідачка [PERSON] набула право приватної власності на земельну ділянку пл.0,0491 га по вул.Б.Радість (в подальшому Радість), 21-А у м.Львові для обслуговування згаданого житлового будинку у відповідності до ухвали І сесії 3-го скликання Львівської міської Ради народних депутатів від 23.07.1998 р. №34. У відповідності до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому, у ст.24 цього ж Кодексу визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Аналогічні положення викладено в СК України, зокрема у ст.57 визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За умовами ст.60 СК України, яка визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи будинковолодіння (садибу) №21-А по вул.Радість у м.Львові є спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], підстав для невизнання даного факту судом не встановлено. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Згідно із ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім’ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім’ї. Майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України). Судом встановлено, що сторони шлюбний договір (шлюбний контракт) не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя, не була досягнута. Правові підстави для відступу від рівності часток подружжя, передбачені ч.2 ст 70 СК України, судом не здобуто. Відтак, за сторонами слід визнати право власності на 1/2 ідеальну частку у будинку №21-А по вул.Радість у м.Львові та земельної ділянки пл.0,0491 га по вул.Радість, 21 А у м.Львові. При цьому, відповідачкою та її представником, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, та з наданням доказів у відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України не доведено підстави своїх заперечень для відмови в позові, зокрема показання в суді свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що спірний будинок збудований за кошти батька відповідачки, не може бути покладено в основу рішення про відмову в позовних вимогах. Відтак, покликання відповідачки на те, що спірний будинок збудовано на її кошти та кошти її батька є голослівними, а інші доводи та докази не стосуються даної справи про визнання будинковолодіння (садиби) об’єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя і не стосуються предмету доказування. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Розподіляючи судові витрати відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору. На підставі ст.ст.60, 69, 70, 71 СК України, ст.368 ЦК України та

Outcome: approved