Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТзОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання кредитного договору недійсним. Позов обґрунтовує тим, що в серпні 2019 року йому зателефонувала особа, яка представилась представником ТзОВ «ГОУФІНГОУ», та повідомила про необхідність виконання зобов`язань за кредитним договором №2963505456/102608 від 08 липня 2019 року шляхом погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. При цьому позивач зазначає, що він жодних договорів з відповідачем не укладав та гроші в кредит - отримував. Ознайомившись з порядком укладення кредитних договорів з ТзОВ «ГОУФІНГОУ», він зрозумів, що такі договори укладаються в мережі INTERNET шляхом обрання форми укладення електронних договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «ГОУФІНГОУ» на сайті https://www.gofingo.com.ua/. Позивач вказує, що він заявки на отримання кредиту на вищевказаному сайті не подавав, формулярів не заповнював та не отримував SMS-повідомлень з пропозицією підписати електронний договір. Позивач також зазначає, що він, як учасник правочину, не виявляв бажання укладати договір кредиту, не заповнював анкету-заявку на його укладення, не виконував електронний підпис та не мав на меті отримання коштів у позику, а тому вважає, що кредитний договір №2963505456/102608 від 08 липня 2019 року є недійсним. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати недійсним договір №2963505456/102608 від 08 липня 2019 року, укладений між ним та ТзОВ «ГОУФІНГОУ». Ухвалою судді від 18 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Станом на день розгляду справи до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Однак, на виконання ухвали суду від 06 липня 2020 року про витребування доказів ТзОВ «ГОУФІНГОУ» повідомило, що між [PERSON] та ТзОВ «ГОУФІНГОУ» 08 липня 2019 року укладено Договір про надання фінансового кредиту №2963505456/102608 на суму 3000 гривень строком на 30 днів. Виплата коштів за цим договором була здійснена 08 липня 2019 року на банківську картку № [NUMBER] . Вхід до особистого кабінету здійснювався з ІР-адреси: 46.96.29.153. Договір про надання фінансового кредиту був укладений за допомогою відповідного електронного сервісу, що міститься на офіційному сайті ТзОВ «ГОУФІНГОУ». Під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача клієнт надав всі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів кредитного договору та поставив відмітку про надання дозволу на обробку персональних даних. Кредитний договір укладався відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а тому примірник договору наданий клієнту в його особистому кабінеті на сайті ТзОВ «ГОУФІНГОУ». Висловлюючи свою позицію, відповідач зазначає про невизнання позову та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «ГОУФІНГОУ» в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши в судовому засіданні письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Встановлено, що 08 липня 2019 року на веб-сайті фінансової установи ТзОВ «ГОУФІНГОУ» від імені позивача [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №2963505456/102608 на суму 3 000 гривень, на умовах строковості, зворотності, платності. У статті 3 цього Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Встановлено, оспорюваний правочин укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Підтвердивши умови отримання кредиту шляхом натискання клієнтом кнопки «погоджуюсь», ТзОВ «ГОУФІНГОУ» надало за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який клієнтом використано для підтвердження підписання кредитного договору. У розділі 7 кредитного договору №2963505456/102608 від 08 липня 2019 року «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено електронний підпис [PERSON] - R57040. Вказаний договір містить вичерпний перелік ідентифікуючої інформації, яка стосується позивача [PERSON] , а саме: паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання, особистий номер мобільного телефону. Також під час оформлення замовлення, що здійснюється на веб-сайті відповідача до підписання вказаного оспорюваного договору, були вказані і інші ідентифікуючи особисті дані, належні позивачу [PERSON] , а саме: у замовленні було вказано місце його роботи, посада, розмір заробітної плати. Крім того, на підтвердження наявності особистого волевиявлення [PERSON] на отримання кредиту відповідачем приєднано до матеріалів справи світлину із зображенням позивача, який тримає в руках свій розгорнутий на першій сторінці паспорт громадянина України. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що надані відповідачем ідентифікуючі та персональні дані [PERSON] , які підтверджують факт укладення останнім оспорюваного кредитного договору, могли бути здобуті ТзОВ «ГОУФІНГОУ» під час укладення [PERSON] інших договорів. При цьому суд враховує, що сторона позивача не підтвердила доказами укладення [PERSON] будь-яких інших договорів з ТзОВ «ГОУФІНГОУ». Крім того, така позиція суперечить обґрунтуванню позовної заяви, де позивач вказує, що жодних договорів з ТзОВ «ГОУФІНГОУ» він не укладав. Встановлено, що виплата кредитних коштів за оспорюваним договором здійснена відповідачем 08 липня 2019 року на банківську картку № [NUMBER] . Відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки ТзОВ «Платежі онлайн» №110/07 від 21 липня 2019 року, транзакція «виплата» на суму 3000 грн на картку №5375-23хх-хххх-8428, яка вказана при заповненні заявки на кредит у спірному договорі, була проведена успішно. Банк-емітент картки №5375-23хх-хххх-8428 - АТ «Акцент Банк». З копії довідки АТ «Акцент Банк» від 03 листопада 2020 року встановлено, що [PERSON] є клієнтом банку та за ним обліковується картковий рахунок № [NUMBER] , договір з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2021 року. Суд зауважує, що номер банківської картки та номер банківського рахунку, на який вона випущена, - це різні поняття. З огляду на наведене, суд вважає недоведеною належними доказами ту обставину, що позивач не отримував кредитних коштів за спірним кредитним договором. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи спірний договір укладений між [PERSON] та ТзОВ «ГОУФІНГОУ», підписаний електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, надісланим у вигляді пароля (коду) на телефонний номер, зазначений у формі заявці. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний кредитний договір про надання фінансового кредиту укладений між позивачем [PERSON] та ТзОВ «ГОУФІНГОУ». Також суд звертає увагу на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що договір він не укладав, кредитні кошти - не отримував і одночасно просить визнати цей договір недійсним, хоча недійсним можна визнати лише укладений договір. З наведених суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed