Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 120 785 грн. 13 коп., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1297 грн. 85 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач звернувся до нього з проханням перерахувати на банківську карту останнього грошові кошти у розмірі 120 785 грн. 13 коп., які терміново були потрібні відповідачу, який на той час перебував у закордонному відрядженні та повідомив, що поверне грошові кошти після повернення з відрядження. 17 вересня 2020 року позивач здійснив перерахування грошових коштів чотирма платежами у загальному розмірі 120 785 грн. 13 коп. на банківську картку № [NUMBER] , яка належить відповідачу. Однак після повернення в Україну [PERSON] вказаних грошових коштів не повернув. З урахуванням того, що сторонами не був встановлений конкретний строк повернення грошових коштів, позивач 09 жовтня 2020 року направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач отримав 12 жовтня 2020 року. З урахуванням того, що відповідач станом на момент звернення до суду з позовом кошти не повернув, позивач вважає, що [PERSON] отримав кошти без достатньої правової підстави, а тому на підставі ст. 1212 ЦК України має повернути грошові кошти. Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29 січня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. 09 березня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Павлюк А.А., яка дії в інтересах [PERSON] , на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1016014 від 05 березня 2021 року, надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю та сягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у загальному розмірі 9930 грн., з яких: витрати на правничу допомогу складають 8000 грн., витрати на оплату послуг перекладу та нотаріального посвідчення правильності здійснення перекладу - 1930 грн. Відзив обґрунтований тим, що в період з 16 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ «САНОІЛ» та у період з 03 вересня 2020 року по 16 вересня 2020 року виконував міжнародні перевезення на території Республіка Польща на автомобілі DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , які належать на праві власності ТОВ «САНОІЛ». Під час перебування у відряджені на території Республіки Польща, у зв`язку з перевантаженням на ведучу вісь тягача на ТОВ «САНОІЛ» відділом Дорожньої Митниці в Дорогуську були складені два протоколи. За результатами перевірки Люблінською Митно-Податковою Службою в Білій Підлясці було встановлено, що вказаний транспортний засіб не відповіждає стандартним та не має необхідного дозволу категорії VІІ, у зв`язку з чим на ТОВ «САНОІЛ» було накладено штраф у розмірі 15000 польських злотих. На підставі поданої [PERSON] відповідної заяви було проведено повторне вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу, за результатами якого також було складено два протоколи. Окрім штрафу, який було накладено на ТОВ «САНОІЛ», на відповідача як водія транспортного засобу також було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 500 польських злотих. З метою оплати штрафу [PERSON] засобами телефонного зв`язку звернувся до позивача як до уповноваженого представника ТОВ «САНОІЛ», який в свою чергу за вказівкою керівника ТОВ «САНОІЛ» [PERSON] здійснив перерахування грошових коштів у загальному розмірі 120 785 грн. 13 коп. для оплати вказаних штрафів. Після отримання вказаної суми, відповідач здійснив перерахування вказаної суми двома платежами на оплату штрафів. Крім того, грошові кошти, які були перераховані для оплати штрафу, який було накладено на відповідача як на водія транспортного засобу, в подальшому були відраховані із заробітної плати останнього. З урахування викладеного, представник відповідача зазначає, що відповідач не набув вказані грошові кошти у власність, оскільки в той же день відповідачем вказані грошові кошти були перераховані для оплати штрафів. Отже, правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані на рівні правочину, що в свою чергу виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України. З урахуванням викладеного, представник відповідача вказує, що позивач безпідставно вимагає повернення коштів. 01 квітня 2021 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Швеця Р.П., який дії в інтересах [PERSON] на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ПТ №178983 від 25 січня 2021 року, надійшла відповідь на відзив, в якій він вважає, що доводи сторони відповідача про перерахування [PERSON] грошових коштів відповідачу за вказівкою керівника ТОВ «САНОІЛ» [PERSON] належними доказами не підтверджено. Як слідує з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, уповноваженими представниками ТОВ «САНОІЛ» є [PERSON] та [PERSON] , що спростовує аргументи відповідача про можливість вчинення [PERSON] дій від імені ТОВ «САНОІЛ» без спеціального доручення. [PERSON] з моменту зарахування коштів на свій рахунок набув право власності на ці кошти та мав змогу розпорядитися ними на власний розсуд. При цьому, будь-яких доказів, що відповідач розпорядився перерахованими йому коштами поза власною волею або за вказівкою позивача чи іншої особи суду не надано. Разом з тим, факт використання перерахованих відповідачу коштів для сплати штрафу виходить за межі предмету позовних вимог, як і твердження про неотримання відповідачем заробітної плати, а питання виплати заробітної плати або компенсації робітнику сплачених за підприємство коштів ніяким чином не співвідноситься з позовними вимогами [PERSON] . Крім того, твердження сторони відповідача, що між сторонами склалися правовідносини у формі правочину, а саме - усного договору не відповідає дійсності, оскільки приписами ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмові формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. З урахуванням приписів п.5 Підрозділу 1 Перехідних положень Розділу ХХ ПК України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 грн., тобто чинним законодавством вимагається письмова форма для укладення правочину між фізичними особами з ціною, що перевищує 340 грн. З огляду на суму, яка була перерахована позивачем відповідачу, сторони повинні були укласти правочин у письмовій формі. Зазначає, що доказів існування грошових зобов`язань позивача перед відповідачем або інших договірних відносин між сторонами до матеріалів справи відповідачем не долучено. Крім того, враховуючи відсутність договірних зобов`язань, грошові кошти у розмірі 120785 грн. 13 коп. набуті відповідачем без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. 12 квітня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Павлюк А.А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що [PERSON] звернувся до [PERSON] як до менеджера на автомобільному транспорті ТОВ «САНОІЛ» з метою отримання подальших вказівок від керівництва ТОВ «САНОІЛ» щодо врегулювання ситуації, яка склалась, тобто в межах трудових відносин, а не в особистих цілях. Разом з тим, звертає увагу на те, що відповідач не підтримує з позивачем будь-яких стосунків, а бачилися лише декілька разів в офісі ТОВ «САНОІЛ». Посилання сторони позивача на те, що останній перерахував вказані грошові кошти відповідачу, оскільки добре знав останнього, жодними доказами не підтверджено. Також посилання сторони позивача, що факт використання відповідачем наданих позивачем грошових коштів для сплати штрафних санкцій за ТОВ «САНОІЛ» виходять за межі предмету позовних вимог є необґрунтованими, оскільки правова підстава для перерахування коштів, що є предметом позовних вимог, та факт їх перерахування в межах домовленостей сторін виключає можливість стягнення цих коштів як безпідставно набутого майна. При цьому, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом глави 83 ЦК України. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо перерахування відповідачем отриманих від позивача коштів в якості сплати штрафу від імені ТОВ «САНОІЛ», тому правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину. При цьому, незалежно від того, який саме правочин був укладений між сторонами, факт його укладення виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, твердження сторони позивача про те, що відповідач обіцяв повернути отримані від позивача кошти після приїзду з відрядження, жодними належними доказами не підтверджено. Натомість домовленість між сторонами полягала в тому, що відповідач зобов`язувався отримані кошти перерахувати в якості штрафу, що було зроблено останнім. З огляду на викладене, наявна правова підстава для перерахування коштів (усний правочин), при цьому, сама правова підстава тієї чи іншої дії надає останній якостей цивільно-правового правочину, у зв`язку з чим відсутні підстави щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 120785 грн. 13 коп. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Швець Р.П. у судовому засіданні підтримав доводи викладені у позовній заяві, вважав позовні вимоги обґрунтованими, просив задовольнити позов. Представник відповідача - адвокат Павлюк А.А. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач намагається стягнути з відповідача кошти без належних на те правових підстав, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. З`ясувавши позиції осіб, які беруть участь у справі, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін, дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, суд вважає встановленими такі обставини. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «САНОІЛ» з 16 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року на посаді водія автотранспортних засобів. 13 жовтня 2020 року [PERSON] звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відомостями про роботу з копії трудової книжки серії [NUMBER] . Як слідує зі змісту відповіді Генерального директора ТОВ «САНОІЛ» [PERSON] на адвокатський запит №05/03-2юр. від 05 березня 2021 року, [PERSON] працює на посаді менеджера на автомобільному транспорті з 10 травня 2007 року по теперішній час на підставі наказу №10/05-1К від 10 травня 2007 року. Згідно з наказом №10/05-1К від 10 травня 2007 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] було прийнято на постійну роботу на посаду менеджера на автомобільному транспорті ( з іспитовим строком 1 місяць) з 10 травня 2007 року. Зі змісту нотаріально засвідченої копії протоколу №302060/01370/W/2020 з перевірки транспортного засобу, що перетинає кордон країни при виїзді з території Республіки Польща, складеного начальником Люблінської Митно-Податкової Служби в Білій Підлясці 16 вересня 2020 року, слідує, що 16 вересня 2020 року о 22:26:29 в Дорогуську проведено вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить суб`єкту, який виконує перевезення - ТОВ «САНОІЛ», водій [PERSON] , за результатами якої зроблено висновок, що вказаний транспортний засіб не є стандартним та не має необхідного дозволу VII, у зв`язку з чим накладено штраф у розмірі 15000 PLN, який необхідно сплатити на номер банківського рахунку № [NUMBER] . Відповідно нотаріально засвідченої копії протоколу №1257 динамічного зважування транспортного засобу від 16 вересня 2020 року за результатами зважування встановлено, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідає стандарту. Крім того, як слідує з матеріалів справи за результатами повторного вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] 16 вересня 2020 року було складено протокол №302060/01371/W/2020 з перевірки транспортного засобу, що перетинає кордон країни при виїзді з території Республіки Польща. Зі змісту вказаного протоколу слідує, що 16 вересня 2020 року о 22:59:27 в Дорогуську за результатами проведеної перевірки зроблено висновок, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить суб`єкту, який виконує перевезення - ТОВ «САНОІЛ», водій [PERSON] , не є стандартним та не має необхідного дозволу VII, у зв`язку з чим накладено штраф у розмірі 15000 PLN, який необхідно сплатити на номер банківського рахунку № [NUMBER] . Відповідно до нотаріально засвідченої копії протоколу №1258 динамічного зважування транспортного засобу від 16 вересня 2020 року за результатами зважування встановлено, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідає стандарту. Зі змісту нотаріально засвідченої копії підтвердження здійснення платежу слідує, що 17 вересня 2020 року о 09:33 годині на рахунок одержувача: № [NUMBER] від відправника - водія ТОВ «САНОІЛ», водій - [PERSON] був перерахований депозит згідно із Законом про дорожній рух №302060/01370/W/2020 у загальній сумі 15075 злотих. Як вбачається зі змісту нотаріально засвідченої копії квитанції С-для покараної особи, на [PERSON] було накладено штраф у розмірі 500 злотих, у зв`язку з перевезенням транспортним засобом, що не відповідає стандарту, подільного вантажу серія Dd номер 1648099. Відповідно до довідки про оплату готівкою/доручення на переказ від 17 вересня 2020 року замовник за адрсеою: [ADDRESS] перерахував на рахунок № [NUMBER] суму 500 злотих за заголовком Dd 1648099. Зі змісту квитанції АТ «ПриватБанк» ід. транзакція №44430382526 слідує, що 17 вересня 2020 року о 10:29:38 годині з картки № [NUMBER] була перерахована сума 15075 PLN. Зі змісту квитанції АТ «ПриватБанк» ід. транзакція №44430601666 слідує, що 17 вересня 2020 року о 10:37:09 годині з картки № [NUMBER] була перерахована сума 515 PLN. Як слідує з довідки АТ «ПриватБанк», виданої [PERSON] , 17 вересня 2020 року з банківської платіжної картки він здійснив переказ грошових коштів у сумі 4020,10 грн. на банківську платіжну картку, за якою отримувачем є [PERSON] , крім того, через термінал самообслуговування здійснив три операції поповнення банківської платіжної картки, перелік яких вказаний у Додатку 1. Відповідно до Додатку 1 17 вересня 2020 року одержувачу [PERSON] були направлені грошові кошти у таких розмірах: 96820 грн., 16966 грн. та 2979 грн. 03 коп., що також підтверджується квитанціями АТ «ПриватБанк», які містяться в матеріалах справи. Як слідує з копії платіжного доручення №Р24А809763934А78549 від 17 вересня 2020 року [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти у сумі 4020,1 грн. З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2020 року [PERSON] на адресу [PERSON] відправив вимогу про повернення позики, в якій просив повернути останнього грошові кошти (позику) у сумі 120785 грн. 13 коп. Зі змісту вказаної вимоги слідує, що [PERSON] просив [PERSON] повернути грошові кошти у розмірі 120785 грн. 13 коп., які позивач 17 вересня 2020 року перерахував відповідачу на його прохання та передав у власність останньому у якості позики. Також вказано, що укладення договору позики та факт передання коштів підтверджується чеками з терміналів обслуговування ПриватБанку, які долучаються до вимоги. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні немає правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК як і загалом норм глави 83 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналізуючи викладе, можна дійти висновку, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Відповідно до положень ч.1, п.1 ч. 2 ст. 11 ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З правового аналізу вище наведених норм матеріального права вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Як встановлено судом, 17 вересня 2020 року позивачем, який працює менеджером на автомобільному транспорті в ТОВ «САНОІЛ» за проханням відповідача, який на той час працював водієм в ТОВ «САНОІЛ» та перебував у закордонному робочому відрядженні, були перераховані на банківську картку останнього грошові кошти у загальній сумі 120785 грн. 13 коп. чотирма платежами, що не оспорюється сторонами по справі. Однак, відповідач вказані грошові кошти не набув у власність, оскільки 17 вересня 2020 року сплатив їх як штраф за адміністративне правопорушення, накладений на суб`єкта, що здійснює перевезення -ТОВ «САНОІЛ» та водія, за невідповідність технічним характеристикам транспортного засобу, який на праві власності належить ТОВ «САНОІЛ», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, відсутня одна із умов, передбачених ст. 1212 ЦК України, як безпідставне набуття майна. Також із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами існувала домовленість щодо отримання відповідачем вказаних коштів від позивача. Про наявність такої домовленості зазначає як сам позивач у позові, а саме, що на прохання відповідача він перерахував останньому кошти, які той зобов`язувався повернути, так зазначає і відповідач, який наголошує на тому, що ці кошти перераховані позивачем з умовою сплати відповідачем адміністративного штрафу за ТОВ «САНОІЛ» та особисто [PERSON] . Тобто, з наведеного вбачається, що обидві сторони зазначали про наявність правової підстави для перерахування коштів (правочин). Крім того, [PERSON] , звертаючись 09 жовтня 2020 року до [PERSON] з вимогою про повернення коштів у сумі 120785 грн. 13 коп., посилається саме на укладення договору позики. Разом з тим, суд в межах позовних вимог не зобов`язаний визначати, який саме правочин був укладений між сторонами, а має лише встановити, чи існують підстави для задоволення позову за ст. 1212 ЦК України. Отже, з системного аналізу вказаних норм права та наданих учасниками справи доказів, суд вважає, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (усний договір між позивачем та відповідачем), що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України. З огляду на викладене підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів відсутні. Що стосується вимог сторони відповідача про стягнення з позивача витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги та витрати на оплату послуг перекладу та нотаріального посвідчення правильності здійснення перекладу, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням перекладачів, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду. Так, за вимогами статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». В обґрунтування вимог про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, відповідач посилався на долучені до матеріалів справи копію Договору про надання правничої допомоги від 24 лютого 2021 року, Акту надання послуг [PERSON] відповідно до договору про надання правничої допомоги від 24 лютого 2021 року станом на 26 лютого 2021 року, квитанцію №0.0.2032691718.1 від 26 лютого 2021 року про оплату [PERSON] гонорару згідно з договором про надання правничої допомоги від 24 лютого 2021 року у розмірі 4000 грн. та квитанцію №0.0.2116783464.1 від 09 травня 2021 року про оплату [PERSON] гонорару згідно з договором про надання правничої допомоги від 24 лютого 2021 року у розмірі 4000 грн. Відповідно до умов Договору про надання правничої допомоги від 24 лютого 2021 року, в якому в розділі винагорода виконавця та порядок розрахунків зазначено, що вартість послуг виконавця за вказаним договором становить 8000 грн., що оплачується наступним чином: 50 % вартості послуг, тобто 4000 грн. протягом 5- ти робочих днів з дня укладення вказаного договору та 50 % вартості послуг, тобто 4000 грн. протягом 14-ти днів з дня ухвалення рішення Червонозаводським районним судом м. Харкова по справі №646/504/21. На підтвердження понесених відповідачем витрат, пов`язаних з перекладом документів та нотаріального посвідчення правильності здійснення перекладу, які долучені до матеріалів справи, у загальному розмірі 1930 грн. стороною відповідача надано квитанцію №6385201 від 25 лютого 2021 року про сплату [PERSON] 1930 грн. за послуги перекладу документів та акт №1 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 26 лютого 2021 року. Як слідує зі змісту акту №1 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 26 лютого 2021 року ФОП « [PERSON] » надав [PERSON] послуги з перекладу, вартість яких становить 1430 грн. та послуги з нотаріального посвідчення, вартість яких становить 500 грн., загальна сума вартості послуги наданих відповідачу складає 1930 грн. Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з отриманням відповідачем правничої допомоги та витрат на оплату послуг перекладу та нотаріального посвідчення правильності здійснення перекладу підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved