Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійним договору дарування та поновлення права та відповідно до уточнених позовних вимог просив визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 16 серпня 2005 року між ним [PERSON] та відповідачем [PERSON], який був посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр № 1-1099 недійсним; поновити його право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що помилявся у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обовязках сторін за ним, оскільки на момент його вчинення вважав, що внаслідок укладення такого правочину його син [PERSON] буде доглядати та утримувати його довічно, а також, що за ним буде збережено право проживання у квартирі та користування нею. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представники позивача не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності фізичних осіб, які не мають статусу підприємців, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначали, що зі слів позивача їм стало відомо про наявність договору дарування та відсутність у нього намірів про дарування. При цьому відмічали, що догляд за позивачем здійснює [PERSON], його представник по справі, інколи вони відвідували їх, відповідач же по справі з 2000 року працює за кордоном, приїжджає в Україну досить рідко. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи №2-0-2/09, вислухавши пояснення представників позивача, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину; особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Судом встановлено, що 16.08.2005 року між позивачем [PERSON] («Дарувальником») та відповідачем [PERSON] («Обдаровуваним») був укладений Договір дарування квартири [ADDRESS], що належала «Дарувальнику» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської Ради народних депутатів 29.01.1993 року згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 29.01.1993 року № 28, та зареєстрованого КП «ВООБТІ» 07.03.1993 року за реєстровим № 1525/755 у реєстровій книзі № 95. Даний Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-1099 та зареєстрований КП «ВМБТІ» 16.08.2005 року за реєстровим № 1525/755 у реєстровій книзі № 95 (а.с.4). При цьому, позивач [PERSON], [INFO], є батьком відповідача [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. При цьому, згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-9 цс13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що на момент укладення оспорюваного правочину у позивача [PERSON] не було підстав вважати, що внаслідок укладення такого правочину його син відповідач [PERSON] - буде доглядати та утримувати його довічно, а також, що за ним буде збережено право проживання у квартирі та користування нею, тобто він не помилявся у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обовязках сторін за ним. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. Так, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2009 року у цивільній справі № 2-о-2/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання довіреності, договору дарування квартири недійсними, скасування реєстрації права власності та реєстрації місця проживання, яке набуло законної сили, встановлено, що «в звязку з тим, що дружина позивача протягом кількох років тяжко хворіла психічним захворюванням, була визнана інвалідом 1-ї групи; через те, що вона хворіла, а позивач особа похилого віку, вони потребували стороннього догляду і в листопаді 2002 року перейшли жити до сина Юрія…» (в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню, оскільки встановлені щодо самого позивача). Крім того, позивач [PERSON] у своїх письмових поясненнях та клопотаннях, представники позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні, а також допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не заперечували, що відповідач [PERSON] з 2000 року по теперішній час проживає та працює за межами України (Республіка Португалія), до України приїздить лише інколи (в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню). Волевиявлення позивача [PERSON] щодо саме безоплатної передачі відповідачу [PERSON] спірної квартири та усвідомленість і цілеспрямованість вказаної дії підтверджується також Заповітом від 30.01.2001 року, посвідченим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 5-478, позивач [PERSON] заповів відповідачу [PERSON] (сину) належну йому на праві приватної власності квартиру № 99, що знаходиться в місті Вінниці по вул. П.Запорожця в будинку № 20А. До того ж, до висновку про відсутність помилки у правовій природі оспорюваного правочину в момент укладення спірного договору, суд дійшов, встановлюючи обставини з урахуванням Правових позицій, висловлених Верховним Судом України в постановах від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202 цс15), від 11 листопада 2015 року ( справа № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (справа за № 6-2087цс15). Як встановлено, позивач хоча і є особою похилого віку, на час укладення договору мав інше житло, в якому постійно проживав та мав догляд іншої особи, що встановлено рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 25 березня 2009 року у цивільній справі №2-о-2/2009, про що вказувалося вище. Якщо особа і мала певний доступ до спірної квартири, про що вказували свідки, то постійне місце проживання та догляд, в тому числі і на момент укладення договору, встановлено вищевказаним рішенням суду, що в силу ст.61 ЦПК доказуванню не підлягає. При цьому, суд зауважує, що позивач, звертаючись в 2007 році до суду з позовом, сам вказував своє постійне місце проживання відмінне від адреси спірної квартири (кв.120 по вул.П.Запорожця в м.Вінниці). Інші ж показання свідків не містили відомостей, які стосуються безпосередньо укладення оспорюваного договору. Посилання ж на договір про постачання теплової енергії, довідку про звернення до лікаря не може бути взято до уваги, як доказ проживання у спірній квартирі, зважаючи, що позивач і на даний час залишається зареєстрованим за адресою спірної квартири. Щодо його захворювань (довідка від 07 грудня 2015 року №258), то суд не вбачає, що вказані захворювання могли суттєво вплинути на розуміння п.12 договору щодо розяснень нотаріусом вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину. Неприязні стосунки, які ж виникли з синами, переїзд до місця проживання доньки та бажання вирішити житлове питання для неї не може бути підставою для визнання недійним договору дарування. Отже, волевиявлення позивача на безоплатну передачу майна у власність відповідача не передбачало та не могло передбачати жодних умов вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, сукупність обставин, що могли вплинути на неправильне сприйняття правової природи правочину відсутні, а тому підстави для визнання договору дарування недійсним згідно частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України та задоволення позову також відсутні. Позовна вимога щодо поновлення права власності позивача на квартиру [ADDRESS] є похідною від позовної вимоги про визнання правочину недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed