Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 07 травня 2013 року між [PERSON] та позичальниками [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] і [PERSON] позику у сумі 35 000 доларів США строком до 07 травня 2015 року, про що складено розписку. У звязку з тим, що у встановлений строк, а саме: до 07 травня 2015 року, грошові кошти повернуто не було, а згідно ст. 540 ЦК України, кожен із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором, позивач просив стягнути з [PERSON] частину позики у сумі 17\~500 доларів США та проценти за період з 08.05.2013 року по 16.11.2015 року в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 6514 доларів 79 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 16.11.2015 року (день подачі позову) із розрахунку 1 долар = 23 гривні 06 копійок, складає 403550 гривень 00 копійок та 150231 гривень 06 копійок відповідно, а всього 553\~781 гривню 06 копійок. Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволення, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В обґрунтування заперечень зазначила, що факт написання розписки [PERSON] не заперечується. Кошти були отримані для ведення спільного бізнесу [PERSON] та [PERSON], яка є цивільною дружиною позивача [PERSON] Кошти брались спільно та вказівки та те, що частки відповідачок у зобовязанні є рівними договір позики не містить. Проценти за користування грошовими коштами також не передбачені. Сам договір позики не посвідчений нотаріально, що свідчить про недотримання форми, передбаченої законом для даної категорії договорів. Фактично [PERSON] та [PERSON] вирішили розпочати спільний бізнес з продажу одягу, а кошти, зазначені в розписці, були витрачені [PERSON] для придбання товару. Згодом бізнес виявися нерентабельним, та [PERSON], яка є фізичною особою-підприємцем, повернула кошти по розписці купленим товаром, у звязку з чим вважає свої зобовязання припиненими. [PERSON], залучена до участі у справі ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.02.2016 року у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно поданої заяви [PERSON] підтвердила, що 07 травня 2013 року вони спільно з [PERSON] взяли в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 35000 доларів США, про що спільно написали одну розписку. Дані грошові кошти були вкладені в бізнес фізичної особи-підприємця [PERSON] Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобовязання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 07 травня 2013 року між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] і [PERSON] позику у сумі 35 000 доларів США, що на день укладення договору відповідало 283500 гривень, строком до 07 травня 2015 року, про що складено розписку. Перебування у позивача оригіналу вказаного договору позики, підтверджує як факт його укладення з урахуванням волевиявлення сторін, так і факт отримання боржниками від кредитора грошових коштів та невиконання зобовязань щодо їх повернення. Такі ж по суті висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі 6-63цс13 та постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі 6-50цс16. У звязку з тим, що у встановлений строк, а саме: до 07 травня 2015 року, грошові кошти повернуто не було, позивач просив стягнути з [PERSON] частину позики у сумі 17 500 доларів США. Згідно ст. 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. З урахуванням вказаної норми закону, доводи представника відповідачки про те, що обовязок щодо повернення грошей є солідарним судом розцінюються критично, оскільки солідарний обовязок боржників при отриманні позики договором або законом передбачено не було, а предмет зобовязання є подільним. Доводи представника відповідача про відсутність нотаріального посвідчення договору позики є неспроможними, оскільки з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. За нормами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином, оскількивідповідно до чинного законодавства договір позики у даному випадку не підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, підстави для оспорювання його дійсності з цього приводу відсутні, що відповідає висновкам, викладеним у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. Щодо доводів представника про безоплатність договору позики суд виходить з наступного. Як зазначалось раніше, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-36цс14. З огляду на викладене, оскільки підстави для визнання укладеного між сторонами договору позики безпроцентним у розумінні ч. 2 ст. 1046 ЦК України відсутні, вимоги позивача про стягнення процентів за користування запозиченим коштами є обґрунтованими. Розмір процентів, який не був встановлений у самому договорі, підлягає визначенню з урахуванням облікової ставки Національного банку України із розрахунку: (сума боргу)х(облікова ставка НБУ):(100%):(кількість днів у році)х(кількість днів користування позикою за актуальною обліковою ставкою НБУ). Виходячи із вказаного розрахунку, розмір процентів, якій підлягає стягненню за період з 08.05.2013 року по 16.11.2015 року, складає 6514 доларів 79 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 16.11.2015 року (день подачі позову) із розрахунку 1 долар = 23 гривні 06 копійок, дорівнює 150231 гривень 06 копійок. Перевіряючи доводи позивача в частині застосування статті 533 ЦК України щодо валюти виконання зобовязання, суд виходить із такого. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-79цс14. Наявність будь-яких інших умов договору, ніж ті, які передбачені безпосередньо даним документом, у судовому засіданні відповідачкою [PERSON] доведено не було. Зокрема, не доведено, що укладення договору не було добровільним, тобто було наслідком застосування обману, насильства, примусу, погроз, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або наслідком дії будь-яких інших обставин (тому числі тяжких), ніж ті, що передбачені у розписці. Не було відповідачкою доведено і факт безгрошовості договору позики. Згідно ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Розписка від 07 травня 2013 року містить підписи свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні за клопотанням представника відповідачки. Зокрема, свідок [PERSON], яка є матірю відповідачки [PERSON], у судовому засідання пояснила, що вона приїхала до магазину на перетині вулиць Московська та Чкалова у місті Миколаєві та, на прохання [PERSON] і [PERSON], поставила свій підпис на розписці. Хто ще був при цьому присутній [PERSON] не памятає, однак [PERSON] там не було. Факту передачі грошей свідок не бачила, текст розписки було написано завчасно, умови позики [PERSON] не відомі. Зі слів доньки їй стало відомо, що за рахунок зазначених у розписці грошових коштів [PERSON] має придбати товар для розвитку спільного бізнесу з продажу жіночої білизни. На теперішній час [PERSON] і [PERSON] спільно не працюють, донька віддала товар, кому саме та на яку суму свідку не відомо. Про передачу товару [PERSON] відомо зі слів [PERSON] Свідок [PERSON], який є колишнім чоловіком [PERSON], у судовому засіданні пояснив, що при підписанні ним розписки у магазині на перетині вулиць Пушкінська та Чкалова у місті Миколаєві були присутні він, [PERSON], [PERSON] і [PERSON]; [PERSON] - присутній не був. Розписка була вже написаною. Передачі грошових коштів [PERSON] не бачив. При складанні розписки питання щодо сплати процентів за нею не оговорювалось, нотаріально посвідчити договір позики ніхто не пропонував. Фактично гроші отримувала [PERSON] у [PERSON] на придбання товару. Зі слів [PERSON] [PERSON] відомо, що вона повернула товар в рахунок виконання зобовязань за розпискою. Однак, згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Таким чином, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] не є належними доказами того, що гроші насправді нібито не були одержані позичальником від позикодавця. Відомості про укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини свідками повідомлені не були. Підсумовуючи кожний з наведених висновків, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики у сумі 17500 доларів США та процентів у сумі 6514 доларів 79 центів США, що, в межах заявлених позовних вимог, за курсом Національного банку України станом на 16.11.2015 року із розрахунку 1 долар = 23 гривні 06 копійок, складає 403550 гривень 00 копійок та 150231 гривень 06 копійок відповідно, а всього 553781 гривню 06 копійок. Доводи відповідачки [PERSON]О про виконання зобовязання за договором позики шляхом повернення закупленого на запозичені кошти товару, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки за нормами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Отже, надані відповідачкою переліки товарів із назвою «перекидка» не є належними та допустимими доказами, які свідчать про належне виконання [PERSON] зобовязань за договором позики, яким запозичувались грошові кошти. Посилання представника відповідачки [PERSON] на неможливість вирішення даної справи до розгляду Ленінським районним судом міста Миколаєва позову [PERSON] про визнання договору позики недійсним, провадження за яким на момент прийняття рішення у даній справи не відкрито, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки наявність ймовірного судового рішення про визнання договору позики недійсним може за наявності відповідних правових підстав стати підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення про стягнення грошових коштів за даним договором, а отже не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову на теперішній час. При цьому суд враховує, що час з моменту відкриття провадження по даній справі до моменту прийняття остаточного рішення, був достатнім для звернення відповідачки з вимогами про визнання договору позики недійсним. Згідно ст. 88 ЦПК України пропорційного до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 5537 гривень 81 копійка. На підставі викладеного та

Outcome: approved