Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON], який діє в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], та до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Остаточно уточнивши\~позовні вимоги\~позивач просив: визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зі зняттям з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) в квартирі [ADDRESS]; визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зі зняттям з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) в квартирі [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати у розмірі 1344,80 грн. судового збору. В позовній заяві зазначив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у справі № 335/9401/16-ц позов [PERSON] до [PERSON], про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості по кредиту - задоволено. Вирішено звернути стягнення на предмет іпотечного договору від 03.06.2014 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 5888, а саме: квартиру [ADDRESS], загальна площа 46.05 кв.м, житлова площа 26,13 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом продажу цього предмета іпотеки на електронних (прилюдних) торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження за початковою ціною 266 234,00 грн. За рахунок коштів, отриманих від реалізації цього предмету іпотеки, задовольнити грошові вимоги [PERSON] за договором позики від 03 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в сумі 393849,89 грн., що складається станом на 02.08.2016 року з: 370 666,00 грн. суми основного боргу, 23 183,89 грн. суми трьох процентів річних. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 3 938,50 грн. 06 лютого 2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя на примусове виконання цього судового рішення було видано виконавчі листи. Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право звернутися до виконавчого органу задля подальшої передачі предмета іпотеки на реалізацію. 30 березня 2017 року постановою головного державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 53661894 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. 04 травня 2017 року постановою головного державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області повернуто виконавчі листи стягувачу [PERSON] через те, що у квартиру [ADDRESS] зареєстрована малолітня дитина. Згідно з інформаційної довідки стало відомо, що даними малолітніми особами зареєстрованими з 17 березня 2015 року є [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно даних довідки № 2798 від червня 2014 року виданою Єдиною абонентською службою центра обслуговування абонентів № 13, тобто перед укладанням договору іпотеки від 03 червня 2014 року, у квартирі [ADDRESS], зареєстрованих осіб не було. Отже, на момент укладання договору іпотеки. Іпотекодавець стверджував та документально підтвердив, що за адресою місцезнаходження переданої в іпотеку квартири не проживають, не зареєстровані малолітні чи не неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець та сам Іпотекодавець, а також відсутні малолітні чи не неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Таким чином, під час укладання договору іпотеки Іпотекодавець не попередив позивача про наявність у нього малолітньої особи та про її права на користування предметом іпотеки, також цього не було зроблено і під час реєстрації малолітньої особи в предметі іпотеки. Отже за обставинами даної справи у спірну квартиру відповідач вселив та зареєстрував себе та малолітню особу вже після укладання договору іпотеки на порушення обовязків за основним договором. А тому, при укладанні договору іпотеки малолітня особа та відповідач мешканцем спірної квартири не являлась. Посилаючись на положення ст. 40 Закону України „Про іпотеку, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні позивач вважає, що є всі підстави для задоволення позову. Представником відповідачів було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує проти задоволення позову. Зазначивши, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки посилаючись на відповідні норми Закону України „Про іпотеку, що передбачають виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей,\~позивач просить\~визнати малолітніх\~дітей, такими що втратили право користування житловим приміщенням, зі зняттям з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) в спірній квартирі. Представником третьої\~особи органу\~опіки та\~піклування районної\~адміністрації Запорізької\~міської ради\~по Вознесенівському\~району подано\~відзив,\~відповідно до\~якого представник просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що відсутні передбачені законом підстави для визнання малолітніх\~дітей, такими що втратили право користування житловим приміщенням, зі зняттям з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) в спірній квартирі, оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, а місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд винести рішення про задоволення позову. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи просив розглянути справу у відсутність їх представника. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, заслухавши пояснення учасників справи, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у справі № 335/9401/16-ц (а.с. 8-11) позов [PERSON] до [PERSON], про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості по кредиту - задоволено. Вирішено звернути стягнення на предмет іпотечного договору від 03 червня 2014 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 5888, а саме: квартиру [ADDRESS], загальна площа 46.05 кв.м, житлова площа 26,13 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом продажу цього предмета іпотеки на електронних (прилюдних) торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження за початковою ціною 266 234,00 грн. За рахунок коштів, отриманих від реалізації цього предмету іпотеки, задовольнити грошові вимоги [PERSON] за договором позики від 03.06.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], в сумі 393849,89 грн., що складається станом на 02.08.2016 року з: 370 666,00 грн. суми основного боргу, 23 183,89 грн. суми трьох процентів річних. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 3 938,50 грн. 30 березня 2017 року постановою головного державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 53661894 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 12). 04 травня 2017 року постановою головного державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області повернуто виконавчі листи стягувачу [PERSON] на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України „Про виконавче провадження (а.с. 13). Згідно довідки департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 18.10.2017 року встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON], [INFO] з 26.05.2015 року по теперішній час, [PERSON], [INFO] з 26.05.2015 року по теперішній час, [PERSON], [INFO] з 17.03.2015 року по теперішній час, [PERSON], [INFO] з 17.03.2015 року по теперішній час, [PERSON], [INFO] з 17.03.2015 року по теперішній час (а.с. 30). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. [PERSON] охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Звертаючись до\~суду з\~позовом про\~визнання малолітніх\~дітей, такими що втратили право користування житловим приміщенням, зі зняттям з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) в спірній квартирі, за адресою: [ADDRESS] позивач посилався на положення ст. 40 Закону України „Про іпотеку, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Відповідно до вимог ст. 40 Закону України „Про іпотеку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Проте положення\~ст. 40 Закону України „Про іпотеку регулюють порядок виселення мешканців переданого в іпотеку житлового будинку чи житлового приміщення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону „Про іпотеку іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону „Про іпотеку в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону „Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону „Про іпотеку реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої\~Законом України „Про виконавче провадження з дотриманням вимог цього Закону. Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому положення договору не містять умови та порядок визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням мешканців переданого в іпотеку житлового приміщення, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Іпотечним договором встановлено, що всі питання, які не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону\~за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на\~передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України „Про іпотеку після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.\~Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання\~фізичної особи,\~яка не досягла\~десяти років,\~є місце\~проживання її\~батьків або\~одного з\~них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа\~може мати\~кілька місць проживання. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами. Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобовязує довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. Оскільки правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений до справи відповідач відповідальним за це. В судовому\~засіданні встановлено,\~що місцем\~проживання малолітніх\~дітей іпотекодавця\~[PERSON]\~та його\~дружини [PERSON]\~ [PERSON]\~та [PERSON],\~є місце\~проживання їх\~батьків, зокрема з ким вони проживають, малолітні діти іпотекодавця разом з батьками зареєстровані та проживають у спірній квартирі, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в порушення вимог закону позивачем не доведено, яким чином відповідачі порушили, не визнали або оспорили права, свободи чи інтереси позивача, не вказав яким чином їх дії чи бездіяльність унеможливили в повній мірі реалізувати позивачу свої права, а тому суд приходить до висновку, що відсутні передбачені законом підстави для визнання малолітніх дітей, іпотекодавця та його дружини, такими, що втратили право користування спірною квартирою, зі зняттям їх з реєстрації місця проживання. Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed