Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1991 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої полтавської нотаріальної контори Полежаєвою Н.П. ним придбано у гр.. [PERSON] будинок, розташований за адресою [ADDRESS], будівництво якого не закінчено. Актом про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 02.04.1991 р., затвердженим рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 06.07.1999 р. № 125 домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS], прийнято до здачі . У вищевказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON], його дружина [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON]. Після одруження син [PERSON] близько десятим років фактично не проживає за місцем реєстрації, з часу одруження проживав за адресою реєстрації дружини, а навесні 2017 року виїхав до Польщі на заробітки. Відповідач не заперечує щодо зняття його з місця реєстрації, про що видав довіреність на ім»я матері, однак остання не може зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання, оскільки в довіреності не зазначено, що дана довіреність видана саме для звернення до Центрів надання адміністративних послуг. Оскільки позивач не має можливості вільно розпорядитися належним йому житлом, а відповідач не проживає в даному будинку близько десяти років, не приймає участі у його утриманні, належних йому речей у будинку не зберігає, він змушений платити комунальні послуги через реєстрацію відповідача, тому вирішив звернутися до суду з позовом, так як збереження реєстрації є недоцільним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, прохав його задовольнити, оскільки син не проживає в даному будинку близько десяти років, а позивач позбавлений можливості розпоряджатись своєю власністю, а саме не може продати будинок. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1991 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої полтавської нотаріальної контори Полежаєвою Н.П. та зареєстрованому в реєстрі під № 2-3866 [PERSON] у [PERSON] придбано незакінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці розміром 600 кв. м., про що здійснено реєстровий напис в реєстрову книгу № 144 за реєстром № 19076 від 20.04.1999 р. (а.с. 10-12) Згідно акту про закінчення будівництва і вводу експлуатацію індивідуального домоволодіння від 02.04.1999 р., затвердженого виконкомом Октябрської районної ради від 06.07.199 № 125 домоволодіння за адресою [ADDRESS] предявлене до здачі [PERSON] прийнято (а.с. 13) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2018 р., індексний номер витягу 132430634 житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.16). Згідно довіреності виданої [PERSON], [INFO] та посвідченої нотаріусами Томашем Зєнціна та Маріушем Лукасік нотаріальної контори м. Кракова Республіки Польші, переклад якої посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємельяновою І.Г. за № 14272 від 19.09.2018 року, він уповноважує свою матір [PERSON] подати заяви про наміри від його імені та за його дорученням з питань повязаних зі зняттям його з реєстрації місця проживання у [ADDRESS] (а.с. 16-18). Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що є сусідом [PERSON] та разом з ним проживає дружина. Син [PERSON] та донька [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають близько восьми років. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що проживає по сусідству з позивачем близько дванадцяти років, син [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає, приїздив лише в гості. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що слідує зі змісту ст. 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України у ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника, місце його реєстрації та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки [PERSON] за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] не проживає, власних речей не зберігає близько десяти років, що підтверджено зібраними по справі доказами та показаннями свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS], є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved