Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з 23.01.2009 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 06.10.2011 р. між ними розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. 16.12.2016 р. вона вдруге вийшла заміж за громадянина Данії, 03.08.2017 р. їх спільного сина зараховано до Датської державної школи в місті Орхус в Дані відповідно до законодавства Данії, а саме - Закону про датські державні школи. Тому підставою для звернення її до суду є настання нового навчального року, оскільки їй необхідно вивезти неповнолітнього сина [PERSON] на навчання до Данії, з обов'язковим щорічним поверненням до України на період канікул. Просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України, в Данію, строком до 07 липня 2019 неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька, [PERSON], а також для оформлення без згоди батька відповідних проїзних документів на дитину для перетину кордону та перебування неповнолітнього без згоди батька в Данії в супроводі матері до 07 липня 2019 року. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надав. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява про слухання справи без участі представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого. Як встановлено судом, сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 20 липня 2016 року Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 7). На підтвердження заявлених вимог позивачем надано переклад підтвердження школи в м. Орхус про зарезервоване за [PERSON] місце Датській державній школі м. Орхус, коли він прибуде до міста проживати, відповідно до Закону про датські державні школи (а.с.8-14). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання ж дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, Суд враховує визначену статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. В зв'язку з цим надати дозвіл позивачу на виїзд дитини без супроводу батька суд вважає необхідним на строк по 07 липня 2018 року в країну слідування - Данію, згідно графіку навчання. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 грн., сплачений нею при подачі позовної заяви до суду (а.с. 1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial