Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення відсотків за користування коштами та інфляційних втрат, посилаючись на наступні обставини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №1915/20181/2012 від 11.02.2013 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] кошти у розмірі 131 884,50 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1318,84 грн. та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області №1915/20181/2012 від 09.04.2013 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2013 року залишено без змін. В даний час на виконанні державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження №38565073 від 10.06.2013 року з виконання, зокрема, виконавчого листа №1915/2018/2012 від 30.04.2013 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] коштів в розмірі 131 884,50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1318,84 грн. яке не виконане, борг відповідачем не сплачено. З врахуванням наведеного позивач просить стягнути з відповідача в його користь суму відсотків за користування коштами та інфляційних втрат в розмірі 74988 грн. 49 коп. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та без проведення судового засідання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бакалець І.Г. надав суду відзив на позовну заяву у якому просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що 19 грудня 2019 року відповідач [PERSON] через АКБ «Приватбанк» погасила перед [PERSON] всю заборгованість, яка утворилась на підставі рішення Тернопільського міськрайсуду від 11.02.2013 року. Крім того, вказує, що з моменту закінчення строку дії договору позики від 21.10.2008 року, минуло більше 11 років, а з моменту винесення рішення суду майже 7 років. Отже, позивачем пропущені строки позовної давності, які передбачають звернення до суду про стягнення неустойки (пені) та відсотків за користування кредитними коштами. Також відповідач вважає, що предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна ж валюта індексації не підлягає, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат. Від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Посилання відповідача на положення статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої ним заявлено, є підставою для відмови у позові, не заслуговують на увагу, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами, у розумінні статті 266 ЦК України, тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16). Крім того, в даному випадку грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі судового рішення, а не цивільно-правового чи іншого договору. Вказане грошове зобов`язання між сторонами про стягнення боргу визначене за рішенням суду саме у гривні. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №1915/20181/2012 від 11.02.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] кошти у розмірі 131 884,50 грн. (сто тридцять одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири гривні 50 копійок) та сплачений судовий збір у розмірі 1318,84 грн. (одну тисячу триста вісімнадцять гривень 84 копійки). Як вбачається зі змісту рішення суду, вказаний борг виник із договору позики, згідно якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] кошти в сумі 5000,00 доларів США до 21.10.2010. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області №1915/20181/2012 від 09.04.2013 апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2013 року залишено без змін. В даний час на виконанні державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження №38565073 від 10.06.2013 з виконання виконавчого листа №1915/637/2012 від 15.05.2012 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення солідарно з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» 221318,46 грн., виконавчого листа №1915/2018/2012 від 30.04.2013 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] коштів в розмірі 131884,50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1318,84 грн., виконавчого листа №607/9294/13-ц від 20.09.2013 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] коштів в розмірі 47958 грн. та судовий збір в сумі 479,58 грн. Як вбачається з листа Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції від 25.11.2019 №38927/05 згідно ВП №38381522 щодо примусового виконавчого листа №1915/20181/2012 від 30.04.2013 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] коштів в розмірі 131 884,50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1318,84 грн., не стягнуто боргу в розмірі 132 007 грн. 45 коп. 19.12.2019 відповідач [PERSON] сплатила заборгованість згідно вищезазначеного рішення суду в сумі 133034,99 грн., що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк». Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у відповідача з 11 лютого 2013 року виникли перед позивачем грошові зобов`язання, які вони не виконували належним чином. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі до 02.12.2019 року в повному обсязі не виконали свого зобов`язання та не сплатили позивачу 132007 грн. 45 коп. відповідно до зазначеного вище рішення суду по виконанню зобов`язань за договором позики. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У даному випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Такі правові висновки, узгоджуються також із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (пункт 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затвердженихнаказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. З дослідженого договору позики, укладеного 21.10.2008 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої, передбачено, що предметом договору позики були кошти в розмірі 20000 дол. США. При цьому рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11лютого 2013 року стягнуто із відповідача в користь позивача грошову суму - 131884,50 грн., еквівалентну сумі боргу 15000,00 дол. США та 5% річних 1500 доларів США. Оскільки договором позики визначено суму в іноземній валюті - долар США, тому іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Відтак, вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь трьох процентів річних, суд вважає такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі, поряд з тим, вимоги про стягнення пені та інфляційнихінфляційних втрат суд вважає такими, що не підлягають до задоволення. Згідно наведеного позивачем [PERSON] розрахунку, який не оспорювався сторонами, з відповідача підлягає стягненню 3% річних за період з 02.12.2016 року по 02.12.2019 року в сумі 11890,57 грн. При цьому посилання відповідача на положення статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої ним заявлено, є підставою для відмови у позові, не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено в судовому засіданні, грошове зобов`язання не виконане та вимоги заявлені в межах строку позовної давності, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення». Вищезазначений висновок щодо застосування норм права викладений упостанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в даному випадку порушені права позивача відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача 11890,59 грн. за прострочення грошового зобов`язання. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial