Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до своєї колишньої дружини [PERSON] про стягнення з неї Ѕ частини сплачених після розірвання шлюбу грошових коштів у розмірі 63201,20 гривень, зазначивши у позові, що він - [PERSON] , перебував у шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 01.02.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис 49. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] . Вказаний шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2015 р. Після реєстрації нового шлюбу Відповідачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 13.06.2008 року, позивач, в інтересах на той час сім`ї, уклав з Акціонерним банком «Факторіал банк» (правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК», код ЄДРПОУ:1435Ю16) Договір кредиту №545-в/37, в забезпечення якого передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , що підтверджується іпотечним договором №545-в/37/01 від 13.06.2018 року. В забезпечення Кредитного договору, між банком, позивачом та відповідачем 13.06.2018 року укладено договір поруки, а також отримано згоду співвласника - на той час дружини [PERSON] , на укладення вказаного договору. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя за відповідачем, в порядку розподілу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка була передана в іпотеку за кредитним договором №545-в/37 від 13.06.2008 року. Дане рішення набрало законної сили, оскільки залишено без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Таким чином, з січня 2015 року, тобто з дати фактичного припинення шлюбних відносин, зобов`язання по кредитному договору сплачує лише позивач. Відповідач фактично ставши власником Ѕ частки іпотечної квартири, відмовляється сплачувати існуючу заборгованість, від перемовин щодо погашення у рівних частинах ухиляється. Отже розділивши у рівних частинах іпотечну квартиру, постало питання і про розподіл та стягнення у рівних частках між співвласниками квартири сплачених після розлучення коштів, які в період часу з січня 2015 року по грудень 2018 року позивачем сплачено - 126 402,39 грн., що стверджується фіскальними чеками, копію яких він додає до позову. Тому, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню Ѕ частина фактично сплачених ним грошових коштів в сумі - 63 201,20 грн. У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові та на підставі тих письмових доказів, які він долучив до нього. Представник позивача доводив суду, що у результаті придбання сторонами в період шлюбу вказаної квартири в кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Тому просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову, оскільки вважає, що позов та долучені до нього письмові докази не містять викладеного змісту позовних вимог, а саме належним чином не визначено способу захисту прав позивача. Тобто, на думку представника відповідача, позивач не ставить питання про поділ боргу між сторонами, а лише просить суд стягнути нібито сплачені вже кошти, що є необґрунтованою вимогою. Просив суд відмовити позивачу у позові. Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку,\~що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до\~ст. ст.\~81,\~13, ч.5 ст.263 ЦПК України\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення\~ст.4 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК\~Україні, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині\~надання доказів на підтвердження позовних вимог. Згідно зі ч.1\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.ст.263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або

Outcome: approved