Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізинговамкомпанія «ВАШ АВТО», уточнивши його, в якому просить визнати договір фінансового лізингу № 002297 від 10.12.2015 року недійсним; стягнути з відповідача на його користь безпідставно здобуте майно, а саме грошові кошти в сумі 57500 гривень та грошові кошти в сумі 10500 гривень; три відсотки річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами в розмірі 61,43 гривні та 11,21 гривню; судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.12.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №002297, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязується придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предметом фінансового лізингу за даним договором є трактор марки МТЗ модель КИЙ-14102 вартістю 575000 гривень. На виконання зобовязань позивачем в якості переплати за транспортний засіб було сплачено 57500 гривень. Позивач вважає, що під час підписання договору лізингу відповідачем його було введено в оману щодо умов та правової природи даного зобовязання , призначення першого платежу в сумі 57500 гривень, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, а не частковою оплатою вартості транспортного засобу, як вважав позивач, та який не повертається у жодному випадку. Позивач зазначив, що представник відповідача не надала йому реальної можливості ознайомитись з умовами договору перед його підписанням. В усній формі розяснила, що позивач повинен сплатити 10% вартості трактора в розмірі 57500 гривень, після чого він отримає предмет лізингу та спонукала його на підписання договору. Посилаючись на те, що зазначений договір фінансового лізингу по своїй природі є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №002297 від 10.12.2015 року та стягнути сплачені грошові кошти в сумі 57500 гривень та 10500 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просять їх задовольнити. Відповідач в засідання не зявився, надав заяву про слухання справи без його участі, проти позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні. Суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все,що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 10 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №002297 з додатками (графік сплати авансового платежу та Специфікація), відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Предметом фінансового лізингу за даним договором є трактор марки МТЗ, модель КИЙ-14102 обєм двигуна 105к.с./диз МКПП привід 4х4 вартістю 575000 гривень. Згідно із додатком №1 до договору, який є невідємною частиною, авансовий платіж становить 50%, сума виплати авансового платежу 11408,73 доларів США, адміністративний платіж (10%) -2281,75 доларів США, комісія за передачу (3%) -684,53 доларів США.(а.с.21) На виконання зобовязань 10 грудня 2015 року [PERSON] на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було сплачено 57500 гривень, що підтверджується квитанцією №365 та 10500 гривень згідно квитанції №366. Проте, після сплати позивачем зазначеної суми, він зясував, що вказаний платіж є адміністративним платежем,тобто винагородою лізингодавцеві за здійснення заходів, повязаних з підготовкою документів для укладення договору. Крім того, позивачеві розяснили, що відповідно до п.1.7 договору трактор може бути переданий йому протягом строку не більше 120 робочих днів і лише після сплати авансового платежу в розмірі 50% предмета лізингу, комісії за передачу трактора. Відносини, що виникають в звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг» Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як слідує з умов пункту 1.3 договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати позивачу предмет лізингу у користування, тобто на момент укладення договору в нього як лізингодавця не було предмета лізингу. Отже, суд приходить до висновку про те, що оспорювальний договір є договором непрямого лізингу. Вимогами ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. У вступній частині договору фінансового лізингу №002297 від 10 грудня 2015 року укладеного між сторонами, визначено, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Пунктом 1.7 даного договору встановлено,що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності , сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору. Із наведеного слідує, що складова першого лізингового платежу адміністративний платіж виходить за межі переліку лізингових платежів, встановлених законом. Це також підтверджується положеннями Модельного закону про лізинг, прийнятого на двадцять пятому пленарному засіданні Міжпарламентської Асамблеї держав учасниць СНД (постанова №25-6 від 14 квітня 2005 року). Так, відповідно до статті 17 згаданого Закону загальна сума лізингових платежів за договором лізингу це сукупність всіх лізингових платежів , передбачених договором лізингу. Під лізинговим платежем за період розуміється вартість послуг лізингодавця, що надаються відповідно до договору лізингу за передбачені умовами договору лізингу періоди протягом строку лізингу, до складу якої входить відшкодування витрат лізингодавця, повязаних з придбанням і передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, що здійснюється шляхом нарахування амортизації, відшкодування інших витрат, повязаних зі здійсненням лізингової угоди, а також дохід лізингодавця. Момент початку надання послуги лізингоодержувачу визначається моментом передачі предмета лізингу у тимчасове володіння і користування лізингоодержувачу. Під виплатами за договором лізингу розуміються суми, що підлягають сплаті лізингодавцю протягом строку дії договору лізингу. Величина та строки виплат, а також спосіб їх здійснення визначаються договором лізингу з урахуванням даного Закону. При укладенні договору відповідачем було використано стандартну форму договору. Позивач не мав можливості внести в нього зміни, а тому виходячи із положень ч.1ст.634 ЦК України, оспорюваний договір є договором приєднання. Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача. Підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору, відтак, відповідач не може включати зазначені витрати в ціну договору. Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець,виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону,згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. За змістом статті 18 Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6ч.1ст.3,ч.3ст.509 ЦК України); по друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем ,виробником) договірних зобовязань , включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю,виробнику) не повертати кошти на оплату,здійснену споживачем,у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2766цс, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу №002297 від 10 грудня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором або законом (стаття 3 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положення ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з п.1.4 договору ,лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни,введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. У відповідності до вимог ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу,запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару,його найменування та місцезнаходження,куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін.. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, оспорюваний договір фінансового лізингу містить додаток «Графік сплати авансового платежу», однак в дійсності сторони в повній мірі не погодили, обсяг таких платежів та конкретні строки їх сплати, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої умови договору, а саме установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У пункті 8.2 оспорюваного договору зазначена погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору ( 22817,46 доларів США, що становило 575000 гривень). За умовами договору вона може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої умови договору, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно із ч.6ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак, не врахувавши зазначені норми закону,відповідач не надав можливості позивачу захистити свої права та інтереси у випадку їх порушення відповідачем або ж відмовитись від договору, натомість, його умовами передбачив можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору з ініціативи останнього. Так, відповідно до п.12.1ст.12 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. У такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та /або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. У той же час, договором не передбачена така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства, зокрема п.3ч.1ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якого лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів». Даний закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч.1ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин,які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частина 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч.2 ст.19 даного Закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину , на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Згідно із статтями 4,10,15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право на: необхідну інформацію про продукцію,її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним, що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. За таких обставин суд приходить до висновку, що представник відповідача під час укладення з позивачем договору фінансового лізингу, завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 57500 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладання самого договору, тим самим ввівши позивача в оману стосовно загальної ціни договору та порядку виконання його умов. Оспорюваний договір фінансового лізингу № 002297 по своїй природі є несправедливим, його умови не відповідають вимогам законодавства, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. Конституційний суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт,послуг),зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт,послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів ( робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Як видно із матеріалів справи, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є обємним документом, надрукований дрібним шрифтом. Крім того, він є юридично складним, в звязку з чим потребує достатнього часу для його прочитання, детального вивчення та розуміння. У той же час, суд вважає, що у позивача [PERSON] на момент укладання договору обєктивно бракувало знань, необхідних для правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму. Згідно п.4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2915 року у справі №6-2766цс15. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг своїм листом від 01 лютого 2016 року № 693/16-8 на адресу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» повідомила, що частиною першою статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01 червня 2006 року (втратив чинність з 28 червня 2015 року) визначалось, що ліцензуванню підлягає господарська діяльність і надання фінансових послуг відповідно до спеціальних законів, а саме Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року. Відповідно до ст. 34 цього Закону обовязковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів фізичних осіб. Таким чином, надання фінансової послуги, як фінансового лізингу підлягало ліцензуванню до набуття чинності Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року. З набранням чинності зазначеного закону, тобто з 28 червня 2015 року, всі фінансові послуги підлягають ліцензуванню відповідно до цього закону. Як встановлено судом договір фінансового лізингу № 002297 від 10 грудня 2015 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15. Відповідно до п.2ч.6ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживачів договір може бути визнаний недійсним в цілому. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, проголошує, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За правилами ст.26 та ч.1ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ст.10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства України та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. При таких обставинах суд вважає необхідним позовні вимоги позивача задовольнити. Суд також вважає підставними вимоги позивача про стягнення 3% річних. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідносин, в яких право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Підстави виникнення зобовязань визначені ст.11 ЦК України. А тому суд стягує з відповідача на користь позивача три відсотки річних за неналежне виконання зобовязань в сумі 61,43 гривні та 11,21 гривня. Відповідно до вимог ст. 88ч.1 ЦПК України стороні,на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору. Із змісту ст..79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу. Судом встановлено, що 10.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого останній зобовязався надавати правову допомогу та юридичні послуги, а позивач зобовязався сплатити 3000 гривень. Однак, суду не надано квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату вказаної суми коштів. За таких обставин суд відмовляє в стягненні коштів на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial