Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 26.06.2014 р. до суду з позовом до Державного підприємства «Арена Львів» (далі -ДП «Арена Львів») про поновлення його на посаді спеціаліста (керівника) служби охорони праці у ДП «Арена Львів», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати, відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., завданої незаконним звільненням. В подальшому, [PERSON] доповнив позовні вимоги та просив зобов'язати відповідача здійснити перерахунок нарахованої заробітної плати відповідно до посадових окладів з урахуванням вимог ст. 15 Закону України «Про охорону праці» та сплатити: існуючу заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію (індексацію). Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14.11.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24.02.2015 року скасовано у частині нерозглянутих вимог про перерахунок заробітної плати, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації (індексації) заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, пов'язаної із несвоєчасністю розрахунку при звільненні, у частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із незаконним звільненням передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У частині вирішення позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу рішення Сихівського районного суду Львівської області від 14.11.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24.02.2015 року залишено без змін. В ході розгляду справи 28.10.2016 р. [PERSON] уточнив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 129 647 грн. 28 коп. з врахуванням довідки № 118 від 03.06.2014 р.; провести перерахунок заробітної плати, нарахованої за період роботи на підприємстві у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про охорону праці», взявши за основу посадовий оклад з дати його призначення, а саме із 01.05.2013 року у розмірі 5 735 грн., прирівнявши до окладу керівника виробничо-технічного підрозділу підприємства, згідно затверджених тоді штатних розписів та виплатити різницю; стягнути компенсацію (індексацію) заробітної плати, а також стягнути моральну шкоду, яка становить з врахуванням девальвації і втрати купівельної спроможності гривні - 60 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.01.2013 р. наказом №02/0-ВК від 02.01.2013р. був прийнятий на посаду інженера з охорони праці та техніки безпеки ДП «Арена Львів» і наказом №15/а-ВК від 24.04.2013 р. був переведений на посаду провідного інженера з охорони праці, а 26.05.2014 р. наказом №22/о-ВК від 26.05.2014 р. був звільнений з роботи у зв'язку з скороченням посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Всупереч ст. ст. 116, 117 КЗпП України з ним станом на день розрахунку не проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи наведене вказує, що до стягнення підлягає сума в розмірі 129 647 грн. 28 коп., яку він розраховував за період з 26.05.2014 року по 26.09.2016 року (28 місяців), взявши за основу суму 4 630,26 грн., що складає розмір середньої місячної заробітної плати, яку відповідно до ст. 44 КЗпП України призначено було до виплати вихідної допомоги, нарахованої йому у наказі №20\\О-ВК від 12.05.2014 року про звільнення та підтверджено довідками, наданими відповідачем. Відповідачем на його прохання не було надано довідки про розмір суми його середньомісячної заробітної плати за час роботи на підприємстві, тому іншим чином розрахувати середній заробіток не виявилось можливим. В обґрунтування позовної вимоги щодо перерахунку заробітної плати покликається на те, що за час роботи на підприємстві йому був призначений посадовий оклад, значно менший, ніж це передбачено ст. 15 Закону України «Про охорону праці». Відповідно до вказаної норми він єдиний фахівець (керівник) з охорони праці підприємства, безпосередньо підпорядковувався керівнику підприємства та організовував і очолював роботу служби охорони праці. За посадовим окладом його посада прирівнюється до керівника виробничого підрозділу підприємства, тобто його розмір посадового окладу повинен становити 5 103 грн. (фактично було призначено близько 2 000 грн.) відповідно до розміру окладу начальника управління експлуатації стадіону, а також при перепризначенні з 01.05.2013 року - 5 735 грн. (фактично - 4 588 грн.), що з введенням нової посади відповідало окладу заступника директора з будівництва. Додатково вказав, що в наказах по підприємству неправильно вказувалися назви посад, що посприяло і неправильним записам у його трудовій книжці. Посади, що вказувались у його трудовій книжці не відповідають «Класифікатору професій Національного класифікатору України ДК003-2010». Окрім перерахунку заробітної плати у відповідності до наведених норм та стягнення недоплаченої різниці, просить стягнути компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки виплати відповідно до індексу споживчих цін, що передбачено постановою КМУ України «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати». Також зазначає, що вказані дії з боку відповідача завдали йому моральних збитків, які він оцінює у 60 000 грн., обґрунтовуючи такі виникненням боргових зобов'язань, які з часом тільки зростали. Він змушений був продати автомобіль, а також переїхати проживати до батьків у іншу область. Вказані події також дали відбиток на сімейних стосунках, які значно погіршились. Він, щоб захистити своє порушене право, а саме незаконне звільнення, не мав можливості влаштуватись на роботу, оскільки надіявся на поновлення на роботі у ДП «Арена Львів». В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, що наведені в позовній заяві та її уточненнях, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні згідно із письмовими поясненнями на позовну заяву та уточнення до такої позовні вимоги визнав частково, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.05.2014 року по 15.09.2014 року в сумі 17 166,12 грн., з врахуванням середньоденного заробітку позивача за два місці перед звільненням - 225,87 грн. Вказав, що з 15.09.2014 року у відповідача ДП «Арена Львів» перед позивачем немає боргу з оплати праці, що стверджується відповідним платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи. Щодо відшкодування моральної шкоди вважає, що заявлений позивачем [PERSON] розмір такої не відповідає засадам розумності та справедливості і є надто завищеним. В задоволенні інших позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.61 ЦПК України кожна особа повинна довести ті доводи, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно позовних вимог, позивач вважає, що відповідачем під час встановлення та виплати окладу позивачу не було враховано його право на отримання окладу, що є прирівняним до окладу одного з керівників структурного підрозділу підприємства. Як вбачається з матеріалів справи, позивача [PERSON] прийнято на роботу з 02.01.2013 року на посаду Інженера з охорони праці та техніки безпеки ДП «Арена Львів», згідно наказу №02/о-ВК від 02.01.2013 року. (т.1 а.с. 35) Наказом №15/б-ВК від 30.04.2013 року [PERSON] з 01.05.2013 року переведено на посаду Провідного інженера з охорони праці. (т.1 а.с. 38). Наказом відповідача №22/0-ВК від 26.05.2014р. позивача, провідного інженера з охорони праці, звільнено з роботи з 26.05.2014р. у зв'язку з скороченням посади «провідний інженер з охорони праці». Статтею 15 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що на підприємстві з кількістю працюючих 50 і більше осіб роботодавець створює службу охорони праці відповідно до типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань нагляду за охороною праці. Служба охорони, згідно даного нормативного положення підпорядковується безпосередньо роботодавцю, а керівники та спеціалісти служби за своєю посадою і заробітною платою дійсно прирівнюються до керівників і спеціалістів основних виробничо-технічних служб. Однак, судом встановлено, що позивач займав посаду провідного інженера з охорони праці та техніки безпеки, а не керівника основних виробничо-технічної служб, проте просить виплатити різницю між його окладом та окладом керівника основних виробничо-технічних служб. Відповідно до ст.15 Закону України «Про охорону праці» та Положення про службу охорони праці, що була затверджена Міністерством юстиції 01.12.2004 року, виділяють посади керівника та спеціаліста основних виробничо-технічних служб як осіб з різними посадовими обов'язками та повноваженнями, а отже містять і обґрунтування для різниці в окладах, що встановлюються для спеціалістів та керівників основних виробничо-технічних служб. Таким чином, вищевказані нормативні положення розмежовують посади керівників та спеціалістів основних виробничо-технічних служб і відповідно регулюють питання щодо їх окладів. При цьому, питання щодо формування штатного розпису вирішується адміністрацією працедавця. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, служба охорони праці на ДП «Арена Львів» не створена (т.1 а.с.36, 41-44, 189). Отже, прирівнювання позивачем його посади провідного інженера з охорони праці з посадами керівників відділів є лише його власним трактуванням, ґрунтується виключно на його припущеннях та не підтверджено жодними доказами по справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, займаючи посаду провідного спеціаліста, не довів свого права на отримання окладу прирівняного до керівника основних виробничо-технічних служб, а тому позовні вимоги щодо перерахунку заробітної плати, стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення компенсації (індексації) заробітної плати задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути середній заробіток за період з 26.05.2014 року по 26.09.2016 року в сумі 129 647,28 грн., проте така вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.32 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно із п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи, 15.09.2014 року із [PERSON] проведено остаточний розрахунок щодо заборгованої заробітної плати. Вказане також підтвердила допитана свідок - головний бухгалтер ДП «Арена Львів» [PERSON] Проте за період з 26.05.2014 року по 15.09.2014 року відповідачем не було проведено розрахунку, тому за вказаний період, а саме 76 робочих днів, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки ДП «Арена Львів» від 24.02.2015 року (т.1 а.с.264), яка видана у відповідності до ч. 3 п.2 розділу ІІ постанови КМУ від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 225 грн. 87 коп., відтак стягненню на користь позивача підлягає розмір середнього заробітку на загальну суму 17 166 грн. 12 коп. (76 робочих днів за період з 26.05.2014 року по 15.09.2014 року х 225 грн. 87 коп.) Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд вважає, що позивачу було заподіяно моральну шкоду діями відповідача внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань та необхідності звернення до суду для відновлення порушеного права, проте суд враховує характер та обсяг таких моральних страждань, їх тривалість, ступінь вини та інші обставини справи, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 000 грн. моральної шкоди. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди у зв'язку із незаконним звільненням, суд приходить до висновку, що така вимога не підлягає до задоволення, оскільки рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14.11.2016 року в частині відмови [PERSON] в поновленні його на роботі набрало законної сили, а відтак не встановлено порушення прав позивача при звільненні його з роботи.

Outcome: partial