Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та допомоги при скороченні, в якому зазначив, що перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі, працював у виробничому підрозділі «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді майстра шляхового дільниці 3 групи. Згідно наказу № 7668/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивача було звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення відповідач не виплатив йому всі належні при звільненні суми, а саме заробітну плату за березень - липень 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку (32 дні) та допомогу при скороченні усього на загальну суму у розмірі 31 198, 83 грн. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, а також допомогу при скороченні відповідач відмовляється. Позивач просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь: - заборгованість по заробітній платі за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 14 262 грн. 01 коп.; - компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 608 грн. 64 коп.; - допомогу при скороченні у розмірі 7 964 грн. 18 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2117 грн 33 коп. В судове засідання позивач, його представник не з`явилися, представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, підтримує позовні вимоги (а.с. 102). Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому просив розглянути справу за відсутності представника (а.с. 47-49). З наданого представником АТ «Українська залізниця» відзиву вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги [PERSON] , вказуючи що Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався. Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Дебальцево Донецької області у відповідача з 20.03.2017 відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 12017050420000286 за ознаками ст. 341 КК України. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Дебальцево Донецької області. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у тому числі в м. Дебальцево Донецької області, перебувають у незаконному володіння та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розписку, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин не переробної сили) є 20 березня 2017 року. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелів обліку робочого часу, розпорядженням про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацію. Довідки, які надані позивачем щодо розрахунку заробітної плати, не можуть вважатися належним доказом, оскільки не мають необхідних реквізитів - кутового штампу підприємства, дати, вихідного номеру, підписів керівника, головного бухгалтера та штампу підприємства. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] (а.с. 7-12) перебував у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцівська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», працював на посаді майстра шляхового дільниці ІІІ групи. Наказом № 7668/ДН-ос від 10 липня 2017 року [PERSON] звільнений 17 липня 2017 року за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується копіями трудової книжки з відповідними записами, повідомлення про вивільнення від 15 травня 2017 ркоу, наказу про звільнення (а.с. 13-19, 20, 99, 101). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю Ураїни заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підтвердження заявлених позовних вимог позивач [PERSON] надав довідку про розмір заборгованості (а.с. 26), а також розрахункові листи за березень - липень 2017 року, з яких вбачається, що за березень 2017 року йому нараховано 4832 грн 71 коп (до виплати 3842 грн 89 коп), за квітень 2017 року нараховано 4852 грн 86 коп (до виплати 3858 грн 91 коп), за травень 2017 року нараховано 693 грн 50 коп (до виплати 551 грн 46 коп), за червень 2017 року нараховано 3445 грн 87 коп (до виплати 2740 грн 09 коп), за липень 2017 року нараховано 17 373 грн 89 коп (до виплати 13 895 грн 06 коп, в тому числі розмір компенсації за невикористану відпустку складає 8608 грн. 64 коп, допомога при скороченні у розмірі 7964 грн. 18 коп.) (а.с. 21-25). Загальний розмір нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року та компенсаційних виплат складає 31 198,83 грн, до виплати 24 888, 41 грн. Суд вважає належними та допустимими доказами надані позивачем на підтвердження позовних вимог розрахункові листи (табуляграми), оскільки їх видача працівнику передбачена ст. 110 КЗпП України та ч.1 ст.30 Закону України «Про оплату праці». Вказані в розрахункових листах відомості відповідачем не спростовані. Заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1443,21 грн (нараховано 1814,96 грн) виплачена позивачу, що підтверджено інформацією відповідача від 16 березня 2020 року (а.с. 97), відомістю на виплату грошей № 16 від 28 липня 2017 (а.с. 93-94). З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] Реєстру застрахованих осіб, сформованих станом на 04 березня 2020 року (а.с. 41-42), вбачається, що страхувальником - регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» (код 40150216) було нараховано [PERSON] заробітну плату в березні 2017 року в розмірі 4832 грн 71 коп, що узгоджується із відомостями наданих позивачем розрахункових листів про розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року; з квітня по липень 2017 року відсутні відомості про нарахування заробітної плати. Таким чином позов необхідно задовольнити частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року, компенсації за невикористану відпустку та допомоги при скорочені без урахування обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 29 383, 87 грн. (31 198, 83 грн - 1814,96 грн = 29 383, 87 грн). Заборгованість по заробітній платі за період часу з другої половини березня по 17 липня 2017 року з урахуванням компенсаційних витрат у розмірі 29 383 грн 87 коп підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. При цьому, суд не приймає до уваги надану позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог довідку про розмір заборгованості, видану, як в ній зазначено головним інженером Шульженко С.В. та головним бухгалтером Свістун С.Л. , із змісту якої вбачається, що сума нарахованої позивачу заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року становить 31 198 грн 83 коп (за березень - 4832 грн 71 коп, квітень - 4852 грн 86 коп, травень - 693 грн 50 коп, червень - 3445 грн 87 коп, липень - 17 373 грн 89 коп); сума до виплати за цей період часу складає 24 888 грн 41 коп.; відсутнє документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 26); так як дана довідка виготовлена на аркуші паперу, а не на бланку структурного/виробничого підрозділу, не містить дати її видачі, реєстраційного номеру, не скріплена печаткою, тож не є належним, достовірним та достатнім доказом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Зважаючи на те, що [PERSON] до 17 липня 2017 року перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», майнові вимоги позивача щодо оплати його праці відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини. При цьому, суд не приймає до уваги надану відповідачем довідку за № 614/2 від 16 березня 2020 (а.с.95) відповідно до якої, дохід [PERSON] за сім місяців 2017 року складався лише з нарахувань за період січень 2017 року - березень 2017 року у розмірі 14 482, 63 грн (до виплати - 11 516, 31 грн), з огляду на те, що інформація зазначена у цій довідці спростовується інформацією з табуляграм за період з березня 2017 року по липень 2017 року, виданих відповідачем на виконання ст. 100 КЗпП України. Крім того, позивач був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України, наслідком чого відповідно до ст.44 КЗпП України є виплата працівнику роботодавцем вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Наказом № 7668/ДН-ОС від 10 липня 2017 року про звільнення, [PERSON] призначена одноразова грошова допомога у розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 20). Інформації про нарахування у липні 2017 року такої допомоги довідка не містить, що з огляду на приписи ст. 44 КЗпП України та наказ № 7668/ДН-ОС від 10 липня 2017 вказує на неповноту відомостей, зазначених у довідці відповідача від № 614/2 від 16 березня 2020 року. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України «щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили» від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 (а.с. 53-69), оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставою порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до позову додано договір про надання правничої допомоги від 10 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27-28, 31-32), розрахунок юридичних послуг (а.с. 29), квитанцію № 39 про оплату юридичних послуг від 11 лютого 2020 року на суму 2117, 33 грн. (а.с. 30). Таким чином, є документально підтвердженими витрати, понесені позивачем у зв`язку з правничою допомогою адвоката, у загальному розмірі (юридична консультація - 250 грн. + складання позовної заяви до суду - 1600 грн. + складання клопотання про витребування доказів - 267, 33 грн.) 2 117,33 грн. Під час судового розгляду цивільної справи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, як і доказів у підтвердження неспівмірності витрат, з боку відповідача до суду не надходило. Наведене узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові у цивільній справі за № 311/2813/17 від 22 січня 2020 року. Відповідно до частини 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги викладене, у зв`язку із частковим задоволенням позову, документально підтверджені витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial