Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, якою просив ухвалити рішення про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS]; зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. З 04.06.1994 року по 18.11.2014 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON], у звязку з чим остання була зареєстрована у квартирі, належній на праві власності позивачу. Оскільки відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше одного року, позивач прийшов до висновку про порушення його прав як власника квартири, оскільки реєстрація сторонніх осіб обмежує його можливості щодо користування та розпорядження квартирою. У звязку з вищевикладеним [PERSON] був вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON], відповідач [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, при цьому позивач завчасно надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів наявних в справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відтак, 04.06.1994 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-КЕ №250315, виданим Палацом шлюбів м. Кременчука. Згідно договору дарування ВВК № 900394 від 27.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS]. 18.11.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії І-КЕ №086419, виданим Крюківським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області. Як вбачається з акту, виданого ТОВ «Добробит» 05.11.2015 року, зі слів [PERSON] та [PERSON], було встановлено факт не проживання [PERSON] з липня 2014 року за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 317-319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази, які б свідчили про наявність поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні, у матеріалах справи відсутні. Таким чином, судом встановлений факт не проживання відповідача в спірному приміщенні більше шести місяців без поважних причин. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], оскільки добровільно його залишила і без поважних причини в ньому не проживає, у зв'язку з чим позов в цій чатсині підлягає задоволенню. Разом з тим відповідно до Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Зокрема, згідно зі ст. 7 цього Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вищевказаними органами на підставі: - заяви особи або її законного представника; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; - свідоцтва про смерть; - паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; - інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; - підстав на право користування житловим приміщенням. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі, тобто для зняття особи з реєстрації місця проживання, є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що має бути самостійною підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування тієї особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Отже, дійшовши висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про зняття його з реєстраційного обліку місця проживання слід відмовити, оскільки це є неналежним способом захисту цивільного права, так як вирішення вказаного питання про зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб і підставою для цього є відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Outcome: partial