Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він перебуває у родинних відносинах із відповідачем, яка є бабусею його дружини - третьої особи, [PERSON] . Квартира на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2015 р. перебуває у власності позивача, а також є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідач не є власником вказаної квартири та не укладала жодних правочинів із позивачем та третьою особою щодо користування нею, однак є зареєстрованою у ній за адресою проживання. Позивачу не відоме дійсне місце фактичного перебування [PERSON] , яка, за наявною у нього інформацією, виїхала на постійне місце проживання до родичів у м. Житомир. Знятися з реєстраційного обліку самостійно відповідач не бажає. Позивач, як власник квартири, самостійно несе тягар утримання вказаного житла, який суттєво збільшується відповідно до кількості зареєстрованих осіб, оскільки саме за даних обставин здійснюється нарахування за надання комунальних послуг відповідними господарюючими організаціями. Тому факт реєстрації відповідача у квартирі безпідставно збільшує необхідний обсяг грошових коштів для утримання квартири, при цьому відповідач в утриманні квартири не приймає участі та не проживає у ній з липня 2019 року. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі суперечить його інтересам, як власника. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем та третьою особою отримано не було, а конверти зі вказаними документами повернулися на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінчення встановленого строку зберігання». Представник позивача [PERSON] - [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження отримала 09 жовтня 2020 року. Заяв по суті справи від сторін не надійшло. Відповідач не використала право на подання відзиву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Лабутіною Ю.Ю., та зареєстрованим у реєстрі за № 3383, відповідно до якого [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, у розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до розпорядження № 125/1 від 19 лютого 2016 року Київського міського голови вулиця Сергія Лазо була перейменована на вулицю Інженера Бородіна. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно з актами про непроживання особи у житловому приміщенні від 07.02.2020 р., 21.05.2020 р., 14.08.2020 р., що складені [PERSON] , у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] не проживає понад 1 рік, з липня 2019 року. Її особисті та інші речі у квартирі відсутні. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved