Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про позбавлення права користуватись житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення. Вимоги позову мотивував тим, що є власником квартири [ADDRESS]. Разом з ним в квартирі є зареєстрованими відповідачі у справі його колишня невістка [PERSON] та внучка [PERSON] За час спільного проживання склалися недоброзичливі стосунки, відповідачів притягували до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї. З жовтня 2015 року відповідачі змінили місце проживання, за даною адресою не проживають. Протягом тривалого часу він самостійно оплачує всі комунальні послуги, відповідачі у справі належних їм платежів не сплачують, не цікавляться станом квартири. А тому, просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в квартирі та виселити їх з житлового приміщення. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав, та просив його задовольнити. Додатково суду пояснив, що відповідачі у вказаній квартирі не проживають, разом з ним проживає син. Невістка з'являється в помешканні рідко, в стані алкогольного сп'яніння, внаслідок чого виникають постійні конфлікти, спільне проживання неможливе. Самостійно несе усі витрати по утриманню житла, оскільки відповідачі відмовляються сплачувати комунальні послуги. А тому, вважає, що їх слід позбавити права користування житлом шляхом виселення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за їх відсутності відповідачі не подавали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с. 50-52). Згідно довідки ЖКП -7 №244 від 17.02.2015 року позивач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS], склад сім'ї: син - [PERSON], 1973 р.н., невістка - [PERSON], 1976 р.н., внучка - [PERSON], 1996 р.н.(а.с.8). Від свого майнового права відповідачі не відмовлялися. Жодних доказів про укладення між сторонами угод щодо уступки права власності та відсутність у зв'язку з цим у відповідачів претензій на право спільної власності на квартиру позивачем не подано. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги ст. 405 ЦК України щодо втрати права користування житлом не можуть застосовуватися по відношенню до співвласника житла. Вимоги ст.116 ЖК України стосуються виселення, за певних умов, наймачів та членів їх сім'ї та не можуть застосовуватися до власників житла. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та виселення суперечитиме вимогам закону, оскільки обмежить їх у здійсненні права власності, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed