Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 07.08.2017 року, в якій просив суд усунути йому перешкоди в користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою №41 в буд.№16-а по вул. Володимира Великого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що на підставі договору дарування від 27.12.2004 року на праві приватної власності йому належить житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Володимира Великого 16-а/41, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. В зазначеній квартирі значиться зареєстрованим місце проживання його племінника [PERSON], який фактично в ньому не мешкає з 2012 року по теперішній час, добровільно обравши собі місце проживання за іншою адресою. Перешкод у користуванні житловим приміщенням він йому не чинив. Оскільки реєстрація відповідача в будинку обмежує його права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Згідно клопотання його представника адвоката [PERSON], останній подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, предявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в контексті ст.76 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, згідно заяви просив справу розглянути за його відсутності, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Оцінюючи характер процесу, важливість предмета розгляду, який стосується захисту права власності, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди представника позивача, діючого від імені [PERSON], на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування серії ВТТ № 513957 від 27.12.2004 року належить житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Мелешкіна (дійсна назва [PERSON]) 16-а/41, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Право власності зареєстроване КП ДОР «Криворізьке БТІ 08.02.2005 року, запис №50 в книзі 74п-50, що підтверджується Витягом (а.с.7). Згідно довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» №366 від 13.07.2017 року, відповіді адресно-довідкового підрозділу (а.с.4, 10), з 09.11.2011 року та по теперішній час за вказаною адресою значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] Крім того, в обґрунтування предявлених вимог позивач [PERSON] вказував, що [PERSON] є його племінником. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сімї, у звязку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вказував позивач, що також підтверджується актом з місця проживання від 30.06.2017 року (а.с.8), з 2012 року та по теперішній час [PERSON] в належному йому житловому приміщенні не проживає без поважних причин. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає понад один рік, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а його реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], який вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених позивачем вимог та необхідність їх задоволення із усуненням [PERSON] перешкод в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Мелешкіна (дійсна назва [PERSON]) буд.16-а кв.41 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 640 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved