Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із уточненими позовними вимогами до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», треті особи - [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними п.5.1, п.5.2, п.4.2.6. кредитного договору №118/2007-Ф від 02.03.2007р. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02.03.2007 р. між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №118/2007-Ф, згідно якого він отримав кредит в розмірі 28 000 доларів США на умовах забезпеченості, повернення та строковості. Пунктом 4.2.6 вказаного Договору передбачено, що банк вправі здійснити в односторонньому порядку збільшення процентної ставки. Для збільшення процентної ставки не вимагається згоди позивача та підписання сторонами будь-яких інших додаткових документів. Відповідно до п.5.1 вказаного кредитного договору, у випадку прострочення виконання клієнтом грошових зобов'язань, банк вправі нараховувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Згідно п.5.2 вказаного кредитного договору у випадку прострочення виконання клієнтом грошових зобов'язань, банк вправі нараховувати штраф в розмірі 10 % за кожен день прострочення.. Вважає, що пеня та штраф с різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це приведе до застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те ж порушення договірного зобов'язання. Включення до умов договору та застосування до правовідносин положень, які суперечать вимогам чинного законодавства порушують його право, як споживача, на належну якість фінансових послуг, а тому просить визнати п.5.1, п.5.2, п.4.2.6. кредитного договору недійсними. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»вився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» Маракіна О.Г. в судове засідання не з»явилась, однак надала суду заяву в якій просила справу розглядати у відсутності їх представника. Зазначила, що пунктом 4.2.6. кредитного договору №118/2007-Ф від 02.03.2007р. ніяким чином не порушено права позивача, оскільки зазначеним пунктом договору не встановлено право банку в односторонньому порядку, без згоди позичальника, збільшувати розмір відсоткової ставки, а лише встановлено право банку ініціювати зміну відсоткової ставки, шляхом повідомлення позичальника, в подальшому така зміна умов здійснюється лише підписанням додаткової угоди до кредитного договору. Щодо визнання недійсними п.5.1, 5.2 кредитного договору, то твердження позивача є невірними, оскільки, статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, тобто сторони вправі укладати договір на умовах, що визначені самими сторонами. Тому, підписанням кредитного договору, позичальник та кредитор самостійно, в добровільному порядку дійшли згоди про те, що у випадку невиконання, чи неналежного виконання умов кредитного договору позичальник несе відповідальність у вигляді пені та штрафу, а тому, виходячи з норм ст.549 Цивільного кодексу України, штраф та пеня є різними видами неустойки. Просить відмовити в задоволенні позову. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. При розгляді справи судом встановлено, що 02 березня 2007 р. між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №118/2007-Ф, згідно якого він отримав кредит в розмірі 28 000 доларів США на умовах забезпеченості, повернення та строковості. Пунктом 4.2.6 кредитного договору №118/2007-Ф від 02.03.2007р. встановлено, що банк має право ініціювати зміну відсоткової ставки за користування кредитом, письмово попередивши про це позичальника за 10 робочих днів. При незгоді позичальника з новим розміром відсоткової ставки, що свідчить факт не підписання позичальником протягом 14 днів додаткової угоди до даного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов»язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Пунктами 5.1, 5.2 передбачена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання зобов»язань, зокрема, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначених у п.п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов»язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договору або іншого правочину (ч. 2 ст. 509, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За нормами п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст.536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди. Судом встановлено, що сторони у справі під час укладання кредитного договору №118/2007-Ф від 02.03.2007р. досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форму його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; є) строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з несправедливих є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно із вимогами ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв'язку із їх безпідставністю, так як судом встановлено, що під час укладення кредитного договору позичальник [PERSON] був ознайомлений з усіма його умовами, зокрема, п.5.1, п.5.2, п.4.2.6., та погодився з ними. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed