Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON], зареєстрований 10 травня 1992 року м/в ЗАГС м. Вінниця, про що складено актовий запис № 842. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі з вересня 2005 року не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні визнала позов, заперечивши лише ту обставину, що сторони у справі не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство з вересня 2005 року. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 10 травня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований м/в ЗАГС м. Вінниця, про що складено актовий запис № 842, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER], виданого 10.05.1992 року м/в ЗАГС м. Вінниця. У період шлюбу у сторін у справі народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного. Збереження сім'ї вважають неможливим. Протягом тривалого часу сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. При цьому, суд зазначає, що обставини щодо факту окремого проживання сторін у справі та припинення шлюбних стосунків саме з вересня 2005 року доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України позивачем не доведено, однак, сторони у справі у судовому засіданні підтвердили той факт, що сімейно-шлюбні стосунки не підтримують, ведуть окреме господарство та проживають окремо більше шести місяців. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved