Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою вказуючи, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 14.07.2000 року належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстровані його син [PERSON] , донька [PERSON] та її донька, яка доводиться йому онукою [PERSON] , 2014 року народження, які з 2014 року в будинку не проживають, комунальні послуги не сплачують, власних речей не зберігають, житлом не користуються. Місцезнаходження його сина йому не відоме, оскільки внаслідок непорозумінь вони не спілкуються, а його донька разом з онукою виїхали до м. Суми. Наявність реєстрації відповідачів в його житловому будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, оскільки при передачі в оренду, при продажі будинку, а також при оформленні спадщини потрібна згода прописаних мешканців будинку, що в даному випадку унеможливлює здійснення вищезазначених дій. Також, він змушений додатково нести матеріальні витрати по комунальному обслуговуванню будинку, а також він позбавлений можливості оформити субсидію. В зв`язку з чим просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 23.09.2019 року вищезазначену позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України було залишено без руху для визначення та зазначення кола всіх відповідачів до яких заявлено позовні вимоги та третіх осіб, а також для доплати суми судового збору в розмірі 1536,80 грн., та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення її недоліків. 10.10.2019 року на виконання вимог вищевказаної ухвали позивачем було подано заяву про усунення недоліків з уточненою позовною заявою та квитанцією про сплату судового збору в розмірі 768,40 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 15.10.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачам та третій особі разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Крім цього, позивачем в уточненій позовній заяві заявлене клопотання про зменшення розміру судового збору, яке вищенаведеною ухвалою суду було задоволено частково та позивачу відстрочено сплату судового збору в розмірі 768,40 грн. до винесення рішення по даній справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні та просив справу розглянути у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , у судове засідання неодноразово не з`явилися. Про дату, місце і час розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем їх реєстрації місця проживання. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подали. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області - Бахчисарай Є.Ф . у судове засідання не з`явився. Про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду письмову заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував та просив справу розглянути у його відсутність. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відсутність нез`явившихся учасників справи. Розглянувши письмову заяву позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 14.07.2000 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області № 831 від 05.09.2019 року [PERSON] дійсно проживає в [ADDRESS] , та має наступний склад сім`ї: дружина [PERSON] , 1954 року народження, син [PERSON] , 1976 року народження, донька [PERSON] , 1988 року народження, та онука [PERSON] , 2014 року народження. Згідно Акту обстеження сім`ї від 05.09.2019 року, складеного депутатом Малоянисольської сільської ради з участю сусідів, [PERSON] , 1976 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року по теперішній час дійсно не мешкають. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області Орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітньої [PERSON] , 2014 року народження, такою, що втратила користування житловим приміщенням, але остаточне рішення залишає на розсуд суду з максимальним урахуванням інтересів дитини. Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, про що говориться у ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі викладеного, враховуючи, що позивач на законних підставах є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] і має право на власний розсуд безперешкодно володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому нерухомим майном, а відповідачі, які є членами сім`ї позивача, зареєстровані в зазначеному житловому будинку, але в ньому фактично більш одного року не проживають без поважних причин та у добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, що порушує право позивача на користування належним йому майном, а тому його право порушене і підлягає судовому захисту, а позов задоволенню. Вирішуючи питання щодо визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Так, ч.4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України, місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня дитина [PERSON] у спірному будинку не мешкає. Залишення неповнолітньої зареєстрованою у спірному будинку суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Відповідно до ст.ст. 1, 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч.2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, що відповідачка [PERSON] втратила право користування спірним жилим приміщенням, а [PERSON] , [INFO] , є дитиною відповідачки, залишила місце проживання разом з нею, суд вважає, що неповнолітню [PERSON] слід також визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Також задовольняючи позов суд виходить з того, що відповідачами відзиву не подано та не спростовано доводи позивача. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати, а саме: судовий збір рівними частками у розмірі по 352,40 грн. з кожного, а також стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплату якого позивачу було відстрочено до винесення рішення по даній справі, рівними частками у розмірі по 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved