Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON], який рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року було розірвано. Від спільного шлюбу вони мають трьох дітей : [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу і по теперішній час діти проживають з ним в будинку [ADDRESS], де створені усі необхідні умови для проживання, виховання, навчання та розвитку дітей. Після припинення шлюбних відносин відповідачка [PERSON] виїхала до м. Одеси, довготривалий час дітей не навідувала, не дзвонила, не піклувалась, матеріально та морально не допомагала, не цікавилась їх життям та здоров'ям, не приймала участі у вихованні, розвитку, повністю ухилилась від виконання батьківських обов'язків. Враховуючи викладене, з метою захисту прав дітей, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Позивач в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання повторно не з'явилась. На адресу суду повернулись поштові конверти з відміткою «адресат не проживает» (а.с. 44,49). Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка надсилається особі за адресою її місця проживання, перебування або реєстрації, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно адресної довідки Тарутинського РС ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON] зареєстрована за адресою : 68500, будинок [ADDRESS] (а.с.39). Відповідачка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №241(5861) від 21 грудня 2016 року (а.с.57). Представник третьої особи органу опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області Манакова Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала. Пояснила, що питання щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дітей на комісії розглядалось два рази. Перший раз [PERSON] з'явилась на засідання комісії, просила не позбавляти її батьківських прав та надати час на виправлення. Комісією було вирішено: визначити час відвідування матері [PERSON] своїх дітей за згодою батьків кожний другий та четвертий тиждень місяця в понеділок та вівторок; залишено заяву [PERSON] щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] без задоволення. Однак, [PERSON] за наданий їй час на шлях виправлення не стала, дітей не навідувала, не цікавилась їх життям та здоров'ям, не приймала участі у вихованні, розвитку. Внаслідок чого, на повторному засіданні комісії було надано висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] є батьками трьох дітей : [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 12 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області (а.с. 9); [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 20 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області (а.с. 10); [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 20 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області (а.с. 11). Згідно виконавчого листа №514/1677/14-ц від 20 січня 2015 року, виданого 17 лютого 2015 року Тарутинським районним судом Одеської області, зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розмірі 600 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дітьми повноліття (а.с.13). З довідки Тарутинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області №3106 від 19 жовтня 2016 року вбачається, що [PERSON] за виконавчим листом №514/1677/14-ц від 20 січня 2015 року аліменти не отримував (а.с.14). 21 листопада 2016 року Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області було винесено висновок №01/01-12/1532 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.46). Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимогу позивача щодо позбавлення батьківських прав слід задовольнити, так як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дітей є доцільним та відповідає найвищим інтересам дитини. Статтею 168 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст. 169 Сімейного кодексу України остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах. Щодо визначення місця проживання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з позивачем [PERSON], суд зазначає наступне. Так, пунктами 1, 2 статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Питання щодо визначення місця проживання дитини та порядку розвязання спорів з цього приводу врегульовано ст.ст. 160, 161 СК України. Зокрема, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 закріплено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Зокрема, принципом 6 Декларації прав дитини встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Це право включає свободу розшукувати, одержувати, використовувати, поширювати та зберігати інформацію в усній, письмовій чи іншій формі, за допомогою творів мистецтва, літератури, засобів масової інформації, засобів звязку (компютерної, телефонної мережі тощо) чи інших засобів на вибір дитини. Їй забезпечується доступ до інформації та матеріалів з різних національних і міжнародних джерел, особливо тих, які сприяють здоровому фізичному і психічному розвитку, соціальному, духовному та моральному благополуччю. З Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ №847202 вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем (а.с.20). Згідно довідки Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції ГУДФС в Одеській області №2167 від 20 жовтня 2016 року, [PERSON] за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року отримав виручку від реалізації товарів в розмірі 29250 гривень (а.с.22). [PERSON], [INFO] зареєстрований та мешкає в будинку [ADDRESS] разом з трьома дітьми : [PERSON], [INFO]; [PERSON],[INFO]; [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №2756 від 19 жовтня 2016 року (а.с.23). З характеристики, наданої головою Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області вбачається, що [PERSON] за час проживання на території селищної ради зарекомендував себе з позитивної сторони, скарг на нього від мешканців селища не надходило (а.с.24). Відповідно до характеристики дітей (а.с.28,29,30), батько дітей [PERSON] приділяє належну увагу їх вихованню, на роботі та в побуті характеризується позитивно, має постійний дохід. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 19 жовтня 2016 року (а.с.25) та Акту обстеження матеріально-побутових умов сімї (а.с.26-27), стосунки в сім'ї добрі, панує взаєморозуміння та повага між членами сім'ї, діти зростають під опікою і відповідальністю батька в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Оцінивши досліджені докази, враховуючи вік дітей та те, що діти весь час після розлучення проживають з батьком, його відношення до дітей та особу, суд доходить висновку, що проживання малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] зі своїм батьком відповідає інтересам дітей та не знаходить підстав для визначення місця їх проживання з матір'ю. На підставі викладеного,

Outcome: approved