Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м.Києєва з позовом до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Дарницького району м. Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві, Печерського районного суду м. Києва, Окружного адміністративного суду м. Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, Головного територіального управління юстиції у м. Києві т.о. Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання, рішень, дій та бездіяльності незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В своєму позові просив суд визнати незаконними рішення, дії і бездіяльність Генеральної прокуратури України, прокуратури Дарницького району м. Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві, Печерського районного суду м. Києва, Окружного адміністративного суду м. Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, Головного територіального управління юстиції у м. Києві і відшкодувати на його користь солідарно з цих відповідачів за рахунок Державного бюджету України, тобто, з Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в розмірі 25 000 000 грн. і 25 000 000 грн. моральної шкоди, а всього 50 000 000 (п'ятдесят мільйонів) грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що Порушення його прав і свобод розпочали посадові особи Генеральної прокуратури України, втому числі, особисто колишній Генеральний прокурор України [PERSON], до якого звернулися в незаконний, в неофіційний спосіб працівники іноземної спецслужби, а саме: Комітету державної безпеки Республіки Білорусь після надання позивачу Україною за рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції політичного притулку за незаконного переслідування в РБ за ознакою політичних переконань, з чим в КДБ РБ та інших державних органах РБ були незадоволені, і тому звернулися неофіційно до [PERSON], після чого за підбурюванням [PERSON] незаконне переслідування на території України здійснювалось іншими Відповідачами. В червні 2012 року за незаконних рішень, дій та бездіяльності посадових та службових осіб у змові з посадовими особами КДБ РБ та іншими державними органами РБ був знищений належний позивачу будинок в місті Мінську вартістю 25 000 000 грн., після чого незаконні рішення, дії та бездіяльність посадових і службових осіб Відповідачів за змовою були і є скерованими на блокування процесу законного поновлення порушених прав, а саме: відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, а так само, іншими органами державної влади України, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. В судовому засідання позивач позовну заяву підтримав і просив задовольнити. В ході надання пояснень [PERSON] почав порушувати встановлені в суді правила, а саме повідомив, що він буде давати пояснення сидячи. Відмовився виконувати розпорядження головуючого, додержуватися в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду та встановлених в суді правил. Після неодноразового попередження головуючого про недопустимість такої поведінки, суд був змушений видалити [PERSON] із залу судового засідання. Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явились, надавши суду заперечення в яких просили розглядати справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінив їх у сукупності з іншими доказами, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що: Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтями 126 та 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного і касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом. Згідно з зазначеними положеннями Конституції України, законність та обґрунтованість судових рішень і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть встановлюватись у визначеному порядку за результатом перегляду рішень судами апеляційної та касаційної інстанцій. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судів (суддів) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у справі, як цього вимагає позивач. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини п'ятої ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається. Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Відповідно до ч. ч. 4, 5 п.п. 4.2 п. 4 рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001 кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до управлінської сфери. За змістом ч. 5 пп. 4.3 п. 4, ч. 5 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, розглянувши 16.09.2015 справу № 21-1666а15. За змістом ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази заподіяння Відповідачами та третьою особою матеріальної або моральної шкоди позивачу. Жодних належних та допустимих доказів порушення прав та охоронюваних Законом інтересів позивача [PERSON] суду не надав. Доводи позивача, викладені в позовній заяві носять виключно абстрактно-декларативний характер та не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed