Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою уточнивши позовні вимоги просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на 4/6 житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (тітка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (зять), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. [INFO] року помер його батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на належні померлому частки спірного житлового будинку(1/6 - як члену колгоспного двору та 1/6 - успадкована після смерті тітки [PERSON]). На випадок своєї смерті, померлий не розпорядився вказаним майном, тому спадкування відбувалось за законом. Спадкоємцями першої черги, окрім нього є його сестра [PERSON]. Проте, спадщину не приймала, оскільки на час її відкриття не проживала спільно із спадкодавцем та не зверталась до нотаріуса. Також від своєї частки на його користь відмовляється на його користь [PERSON] - його мати. Відтак, він, як єдиний спадкоємець за законом, що виявив бажання прийняти спадщину(частину житлового будинку), яку формально прийняв, оскільки на момент її відкриття спільно проживав із спадкодавцем, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON], проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON], подала заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірну частину житлового будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], повторно в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали. Тому суд вирішив розгляд справи проводити за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка останніх не перешкоджала судовому розгляду. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №1538 від 21 серпня 2017 року з погосподарської книги с. Туради Жидачівського району Львівської області, що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувалось господарство за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (тітка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (зять). Вказане додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 26 липня 1987 року, копія якого долучена до матеріалів справи /а.с. 9-10/. Згідно технічного паспорта від 20 вересня 2017 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS], загальна площа вказаного будинку становить 98,0 кв.м.(житлова - 59,2 кв.м.). Рік забудови - 1975. Інвентаризаційна вартість - 371826 грн. /а.с. 6-8/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (чоловік), [PERSON] (тітка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (зять). Частка кожного члена двору становила 1/6. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, в с. Туради Жидачівського району Львівської області, помер [PERSON] - голова двору, про що 22 березня 2012 року зроблено відповідний актовий запис №64 та виконкомом Вільховецької сільською ради Жидачівського району Львівської області, від 22 березня 2012 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №277083 /а.с. 3/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із належних померлому часток спірного житлового будинку(1/6 - як члену колгоспного двору та 1/6 - успадкована після смерті тітки [PERSON]). Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Млиниської сільської ради Жидачівського району Львівської області за №3019 від 13 грудня 2017 року /а.с. 11/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями належних документів, що позивач є сином, а відповідачка [PERSON] дружина (спадкодавця) відповідно. Відтак, [PERSON] [PERSON] та [PERSON] відносяться до спадкоємців першої черги спадкування. Інших спадкоємців вказаної черги судом не встановлено /а.с. 10/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з долучених до матеріалів справи, належним чином завірених та сформованих заяв відповідача [PERSON] вбачається, що останній відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON] та належну їй частку в спадковому майні. Проте, на таку вона не претендує та відмовляються від неї та від належної їй частки як члену колгоспного двору, а тому враховуючи визнання нею позовних вимог, суд приходить до висновку, що вказана відмова на користь позивача /а.с. 16-21/ Також, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 13 грудня 2017 року за №3019, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON] (спадкодавця) разом з ним, окрім інших, був зареєстрований та проживав його син [PERSON] (позивач) /а.с. 11/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняв оскільки на момент її відкриття проживав із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовився від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №451\\02-31 від 22 серпня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на спадкове майно, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 5/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкову частку в спірному житловому будинку, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; права відповідачів не порушуються; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved