Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] була зареєстрована у вищевказаній квартирі 10 вересня 2013 року. Однак, у зв`язку з припиненням шлюбних відносин між ними, відповідач вже понад два роки не проживає за місцем реєстрації, не сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Особисті речі відповідача у вищевказаній квартирі не зберігаються. Позивач також зазначає, що він та інші зареєстровані в квартирі особи не чинили відповідачу перешкод в користуванні житлом. Відповідач добровільно виселилась з квартири, змінила місце проживання, вибувши до місця проживання своїх батьків. Збереження за відповідачем місця реєстрації в квартирі [ADDRESS] порушує його права власника житла та впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидії. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , та зобов`язати відділ ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також позивач просить здійснити розподіл судових витрат у справі, стягнувши з [PERSON] в його користь сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн. Ухвалою судді від 23 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Станом на день розгляду справи до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією договору дарування квартири від 25 липня 2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5, 6). З копії довідки №70748 від 06 липня 2020 року вбачається, що за наявними відомостями Реєстру Луцької міської територіальної громади до складу зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] станом на 06 липня 2020 року входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). З копії будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою з 10 вересня 2013 року (а.с.11-12). Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 січня 2020 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, [PERSON] вказувала, що між нею та [PERSON] припинені шлюбні відносини ще в 2018 році, вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства (а.с. 8-9). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Судом установлено, що відповідач зареєстрована в квартирі позивача, як член сім`ї власника помешкання, та за власним бажанням, добровільно залишила помешкання у 2018 році , тобто визначила собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом за зареєстрованим місцем проживання підлягає до задоволення. Разом з тим, суд зазначає про передчасність та необґрунтованість позовної вимоги [PERSON] про зобов`язання відділу ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради зняти з реєстрації [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання. Заявляючи таку вимогу, позивач не вказує на порушення своїх прав чи наявність будь-яких перешкод з боку відділу ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради щодо зняття з реєстрації особи, яка за рішенням суду визнана такою, що втратила право на користування житлом. Крім того, позивач не залучив до участі у справі відділ ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом за зареєстрованим місцем проживання. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial