Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 28.03.2019 року до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про захист прав споживача, в якому просив стягнути з останнього на свою корить грошові кошти у загальному розмірі 119 119,82 грн. В обґрунтування свої вимог позивач послався на те, що 22 січня 2014 року [PERSON] став клієнтом АТ «Імексбанк» та уклав договір № 1150002693 «Про приєднання до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року». Відповідно до умов договору загальна сума депозиту [PERSON] становила 5 481,00 доларів США із строком розміщення вкладу 396 днів, щомісячна ставка - 11%. У зв`язку з віднесенням 26.01.2015 року АТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних, позивач неодноразово в усній формі звертався до АТ «Імексбанк» з вимогою про повернення свого вкладу з процентами по Договору, проте станом на дату подання позовної заяви кошти банком не повернути, внаслідок чого позивачу завдано шкоду на загальну суму 114 120,00 гривень, що, на думку позивача, свідчить про порушення АТ «Імексбанк» належного [PERSON] права споживача на належну якість банківських послуг. Відповідач є одноосібним власником істотної участі банку, а тому позивач звернувся до суду з позовом саме до [PERSON] про стягнення з останнього на свою користь грошових коштів по вкладному договору з урахуванням індексу інфляції в розмірі 104 650,00 грн., 3 % річних з простроченої суми боргу в розмірі 9 469,82 грн. та грошового відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., а усього 119 119,82 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області суду від 24.04.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] - власника істотної участі АТ «Імексбанк» про захист прав споживача залишено без руху з підстав того, що позов [PERSON] не є позовом про захист прав споживача банківських послуг, так як пред`явлений не до банку ПАТ КБ «Імексбанк», а до власника істотної участі банку [PERSON]. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2019 року, за розглядом заяви про усунення недоліків, позовну заяву [PERSON] визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з недоведеністю позивачем того, що позов [PERSON] до [PERSON] є позовом про захист прав споживача. Постановою Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ від 07 серпня 2019 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача. Постановою Вінницького апеляційного суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 27 листопада 2019р., апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відкриття провадження від 11 вересня 2019 року скасовано, направлено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди за встановленою підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди з підстав того, що відповідач не є стороною договору банківського вкладу, правовідносини між ним та позивачем не входять до сфери регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», та правильності застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року, дана справа надійшла в провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою від 05.12.2019 року прийнята до провадження з його відкриттям у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 03.02.2020 року. Не погодившись із ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року позивачем 08.01.2020 року було подано апеляційну скаргу, за наслідками розгляду якої, ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.03.2020 р. апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року про відкриття провадження у справі - закрито з підстав набуття 08.02.2020 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 року № 460 - IX, яким, в тому числі було внесено зміни до ст. 353 ЦПК України в частині виключення п.8 ч.1 ст.353 ЦПК України (право на оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвали про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності). 02.01.2020 року до суду від представника [PERSON] - адвоката Новікової Т.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що жодних договірних правовідносин у зв`язку з укладенням позивачем з банком договору банківського вкладу, у позивача з відповідачем [PERSON] при цьому не виникло. 13.01.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилається на те, що саме [PERSON] як власник істотної участі у ПАТ КБ «Імексбанк» має відповідати по зобов`язанням банку. Ухвалою суду від 20.01.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання у режимі відео конференції. Після отримання 17.03.2020 року Приморським районним судом м. Одеси даної справи з Одеського апеляційного суду, розгляд справи призначено на 16.04.2020 року. У судове засідання 16.04.2020 року сторони не з`явилися, слухання справи відкладено на 04.05.2020 року. У судове засідання 04.05.2020 року сторони не з`явилися, про час, дату і місце слухання справи повідомлені належним чином, будь-яких клопотань чи заяв стосовно перенесення розгляду справи не надали. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України, розумність строків розгляду справи судом є однією з засад цивільного судочинства. Крім того, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує будь-якій особі право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Також, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, нез`явлення учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК та інше. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Сторони сповіщалися про час і дати судових засідань завчасно, у встановленому законом порядку. При цьому, суд враховує, що саме позивач, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом поданої в його інтересах позовної заяви, не затягувати та не перешкоджати розгляду справи судом. В зв`язку з цим, суд, встановивши неявку як позивача та і відповідача, що повідомлені про час, дату і місце судового засідання належним чином та не заявили про обґрунтовану необхідність відкладення розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 липня 2014 року [PERSON] став клієнтом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», уклавши договір № 1150002693 «Про приєднання до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року». Відповідно до умов договору загальна сума депозиту [PERSON] становила 5481 доларів США із строком розміщення вкладу 396 днів, щомісячна ставка - 11%. На підставі постанови Правління Національного банку України від 26.01.2015 року №50 «Про віднесення АТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 року №16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27.01.2015 року. При цьому, відповідно до постанови Правління НБУ від 21.05.2015 року №330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Імексбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 27.05.2015 року №105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку. Публікація відомостей про ліквідацію АТ «Імексбанк» відбулась 29 травня 2015 року у газеті «Голос України», № 94. Згідно з п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 (двісті тисяч) грн. З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу. У відповідності до ч.5 ст. 45 вищевказаного Закону України, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Частиною 2 ст. 49 Закону встановлено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Відповідно п. 5 ст. 26 вищевказаного Закону України «Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.». Згідно відомостей, розміщених на офіційному інтернет - виданні Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/markets/exchangerates?date=26.01.2015 &period= daily , офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 26.01.2015р. (день початку Фондом процедури виведення АТ «Імексбанк» з ринку та здійснення тимчасової адміністрації) становив 100 гривень - 1581,0005 доларів США. Згідно п. 5.6. Публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року нарахування відсотків здійснюється з дня, наступного за днем внесення вкладу та до дня, що передує даті повернення вкладу. Таким чином, період для нарахування відсотків за вкладом позивача становить з 15.07.2014 по 25.01.2015, тобто 194 дня. Щоденна ставка за розміщення вкладу дорівнює 11% (річних)/365 днів (п. 5.7. Публічного договору) та становить 0,03%. За весь період користування АТ «Імексбанк» депозитом позивача та згідно вимог ст. 26 Закони «Про систему гарантування...», загальний відсоток становив 5,82% або 318,99 доларів США або 5043,23 грн. за курсом НБУ на 26.01.2015 р. Таким чином, станом на 26.01.2015р. (дату запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Імексбанк») до сплати на користь позивача належав вклад у розмірі 86 654,64 грн. (виходячи із загального розміру вкладу у сумі 5 481,00 долар США) та відсотки за користування вкладом в сумі 5043,23 грн., а загалом 91 697,87 грн. Як зазначив сам позивач у позовній заяві та підтверджується долученою до позову, заяви на видачу готівки № 3626765 від 22.02.2016р. ним було отримано відшкодування вкладу в сумі 91 040,81 грн. Доказів звернення Позивачем із відповідною заявою про внесення змін до реєстру акцептованих вимог вкладників в частині здійснення АТ «Імексбанк» додаткового відшкодування, будь-яких звернень з питань розрахунку належної до відшкодування йому суми або наявності спору щодо виплаченої позивачу суми, [PERSON] не надано. Пунктом 6 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09.08.2012 № 14, передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників. Суд зауважує, що підставою для поширення на особу гарантій, передбачених Законом № 4452-VI щодо відшкодування вкладу, є наявність у такої особи залишку коштів на банківському рахунку, що відкритий на її ім`я, тобто наявність вкладу та статусу вкладника у особи. При цьому, вкладниками є особи, які уклали або на користь яких укладено або договір банківського вкладу (депозиту), або банківського рахунку, або які є власниками іменного депозитного сертифіката. Слід зазначити, що положення чинного законодавства не пов`язують визначення статусу вкладника банку та виникнення у нього права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу із походженням на відповідному вкладному (депозитному, поточному) рахунку коштів. Отже, під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону №4452-VI підпадають особи, які є вкладниками у розумінні приписів статті 2 Закону №4452-VI, вклади яких розміщено на рахунку у відповідному банку до запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 802/351/16-а, а тому суд, у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такий при вирішенні даної справи. Згідно ст. 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 гривень. Отже, за встановлених судом обставин, суд вбачає, що грошові вимоги [PERSON] , які ґрунтуються на договорах банківського вкладу, укладених із АТ «Імексбанк», відносяться до грошових коштів, виплата яких проводиться в межах гарантованої Фондом суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. У відповідності з положеннями ч.6 ст. 49 вказаного Закону, фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку, з дотриманням принципу черговості та з урахуванням звернення вкладників до банку з вимогою виплати вкладених коштів. Відтак, оскільки в ПАТ «Імексбанк» розпочата процедура ліквідації, вкладники цього банку мають право отримати належні їм суми банківського вкладу виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висвітленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2016 року по справі №6-2001цс15. Стосовно вимог позивача про стягнення грошових коштів по депозитному договору з [PERSON] як власника істотної участі АТ «Імексбанк» судом встановлене наступне. Згідно відомостей, отриманих судом з відкритих джерел - інформації, що розміщена на офіційному Інтернет виданні Національного банку України за посиланням [INFO] [PERSON] дійсно був власником істотної участі в АТ «Імексбанк», сумарна частка володіння якого становила 76,0057 відсотків. Даний факт також не спростовується інформацією. Викладеною у відзиві представника відповідача. Відповідно до абз. 28 ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції, що діяла на момент запровадження в АТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації тобто 27.01.2015 року, термін «контролер» вживається у такому значенні: «контролер - фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином;». Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність»: «пов`язаними особами є: 1) керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку; 3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 4) керівники та контролери споріднених осіб банку; 5) керівники та контролери афілійованих осіб банку; 6) афілійовані особи банку; 7) споріднені особи банку; 8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини; 9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами. Особою, яка має істотну участь у банку відповідно до ч. 1 ст. 34 «Про банки та банківську діяльність» є юридична або фізична особа, яка прямо та/або опосередковано, самостійно чи спільно з іншими особами володіє 10, 25, 50 та 75 і більше відсотками статутного капіталу банку чи правом голосу акцій (паїв) у статутному капіталі банку та/або незалежно від формального володіння справляти значний вплив на управління або діяльність банку. За таких підстав, відносно [PERSON] та його частки володіння в АТ «Імексбанк» дійсно застосовуються терміни «власник істотної участі», «контролер», «пов`язана особа». В свою чергу можливість притягнення у певних випадках пов`язаної з банком особи до цивільно-правової, адміністративної та кримінальної відповідальність встановлена ч. 5 ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» причому дана норма набула чинності 07.03.2015р. у зв`язку з опублікуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності пов`язаних із банком осіб» № 218-VIII від 02.03.2015р. Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» «Наслідки запровадження тимчасової адміністрації» визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Пунктом 2 ст. 46 розділу VIII «ліквідація банків» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Так, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 року №16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27.01.2015 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.05.2015 року №105 було розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку. Таким чином, процедура тимчасової адміністрації запроваджена в АТ «Імексбанк» 27.01.2015р. та діяла до 26.05.2015р., процедура ліквідації запроваджена в АТ «Імексбанк» 27.05.2015р. та триває. Отже, на переконання суду, саме з 27.01.2015 року [PERSON] буз позбавлений можливості вирішального впливу на управління або діяльність АТ «Імексбанк», а також будь-яких повноважень як акціонера АТ «Імексбанк», що реалізуються шляхом участі та прийняття рішень загальними зборами акціонерів Банку. У зв`язку з подальшим запровадженням в АТ «Імексбанк» процедури ліквідації відносно [PERSON] не тільки не відбулось відновлення належних йому до 27.01.2015 р. прав як власника істотної участі/контролера/пов`язаної особи АТ «Імексбанк», але ж зазначені повноваження взагалі були припинені, відповідно до імперативної норми пункту 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон, або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом, або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За таких підстав, враховуючи що з дня запровадження в АТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (27.01.2015р.) відносини між АТ «Імексбанк» та [PERSON] були призупиненими за приписами ст. 36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а з огляду на подальшу ліквідацію АТ «Імексбанк» фактично і припинились, положення ч. 5 ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції Закону України № 218-VIII від 02.03.2015р., що набула чинності 07.03.2015р. не підлягають до застосування. Додатковим підтвердженням зазначеного висновку є також відомості, отримані судом з відкритих джерел - інформації, що розміщені на офіційному Інтернет ресурсі НБУ за посиланням [INFO], адже остання, наявна в даному розділі публікація відбулась станом на 01.01.2015 року й містить посилання на її підписання «Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Імексбанк» Ю.П. Северин». Відсутність публікацій після 01.01.2015 року свідчить про неподання АТ «Імексбанк» інформації про свою структуру власності у зв`язку із фактичною її відсутністю, з огляду на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Імексбанк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та наступним початком запровадження процедури ліквідації Банку. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, що діяла на день запровадження в АТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (27.01.2015р.) можливість звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку за позовом кредитора банку не встановлена, а таким правом наділений виключно Фонд. Стосовно ж самих вимог Позивача, щодо покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на Відповідача, як колишнього власника істотної участі банку, суд зазначає наступне. Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року, чинній станом на момент запровадження процедури ліквідації АТ «Імексбанк» та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних. Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників. Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника. Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2019 року у справі 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 61-31386св18), які відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Чинним законодавством не передбачена автоматична відповідальність власників істотної участі за зобов`язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Відповідно до положень статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» необхідними умовами покладення відповідальності на акціонера за зобов`язаннями банку є: наявність у нього істотної участі в банку; наявність протиправного діяння; наявність шкоди, завданої таким діянням; причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням і заподіяною шкодою; вина учасника істотної участі в банку. Позивачем не доведено можливість застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки ним не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вини [PERSON] та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивач також не надав доказів того, що саме власник істотної участі АТ «Імексбанк», тобто [PERSON] , не вжив дієвих і своєчасних заходів із фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до [PERSON] , як власника істотної участі у АТ «Імексбанк», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки його вина у настанні неплатоспроможності банку не встановлена й не доведена. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020р. по справі № 761/6321/17-ц, Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.02.2020р. по справі № 761/25910/17. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач звернувся до суду за захистом права за відсутністю його порушення відповідачем, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, а отже у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed