Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики (розпискою) від 22 березня 2020 року в розмірі 8158 (Вісім тисяч сто п`ятдесят вісім) гривень 05 копійок та борг за розпискою від 28 травня 2020 року в сумі 10038 (Десять тисяч тридцять вісім) гривень 70 копійок. Згідно позовної заяви позивач [PERSON] вказує про те, що 22 березня 2020 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав на невизначений термін відповідачеві 300 доларів США. Крім цього, 28 травня 2020 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав на невизначений термін відповідачеві 200 доларів США та 4600,00 гривень. При фактичному одержанні вказаних сум коштів позичальником було власноручно написано розписки в яких зазначалося про те, що повернути позику позичальник (відповідач) зобов`язувалась частинами у певні строки за взаємною згодою. Однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, не повернула позику. В позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг в сумі 18196,75 гривень, а саме: за договором позики (розпискою) від 22 березня 2020 року в сумі 300 доларів США, що складає за офіційним курсом Національного банку України (далі по тексту - НБУ) (за 1 долар США - 27,1935 гривень) 8158,05 гривень. Крім того, в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики (розпискою) від 28 травня 2020 року - 200 доларів США, що складає за офіційним курсом Національного банку України (за 1 долар США - 27,1935 гривень) 5438,70 гривень, а також 4600,00 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив також, що в квітні 2021 року він просив відповідача повернути йому позику. Проте, відповідач [PERSON] не виконує умови договору позики, укладеного за взаємною згодою, щодо погашення боргу частинами, борг не повертає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю та пояснила, що дійсно згідно розписки від 22 березня 2020 року та розписки від 28 травня 2020 року отримала від позивача [PERSON] грошові кошти про що написала відповідні розписки. Визнає суму позовних вимог позивача. В квітні 2021 року позивач просив повернути борг, але вона захворіла, понесла витрати на лікування, а борг за розпискою не повертала тому, що не мала коштів. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В силу вимог ч. 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із змісту розписки від 22 березня 2020 року (а.с. 23) відповідач [PERSON] 22 березня 2020 року отримала від позивача [PERSON] 300 доларів США на невизначений термін, які зобов`язувалась повернути частинами у певні строки за взаємною згодою. Із змісту розписки від 28 травня 2020 року (а.с. 24) вбачається, що відповідач [PERSON] 28 травня 2020 року отримала від позивача [PERSON] 200 доларів США та 4600,00 гривень на невизначений термін, які зобов`язувалась повернути частинами у певні строки за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як вбачається із позовної заяви, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконує, кошти не повернула, ігнорує вимоги позивача та ухиляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України по справі №309/3458/14-ц у постанові від 13 грудня 2017 року за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яку відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при ухваленні рішення. Як встановлено під час розгляду справи відповідач [PERSON] позику (грошові кошти) позивачеві [PERSON] не повернула. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за договором позики (за розпискою) від 22 березня 2020 року в розмірі 300 доларів США, що на час подання до суду позивачем позовної заяви, як вказано позивачем у позовній заяві та визнається відповідачем, за офіційним курсом НБУ - 27,1935 гривень за 1 долар США, становить 8158,05 гривень (300 доларів США х 27,1935 = 8158,05 гривень), а також про стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за договором позики (за розпискою) від 28 травня 2020 року в розмірі 200 доларів США, що за офіційним курсом НБУ - 27,1935 гривень за 1 долар США, складає 5438,70 гривень (200 доларів США х 27,1935 = 5438,70 гривень) та 4600,00 гривень. Загальна сума боргу за розпискою від 28 травня 2020 року складає 10138,70 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у зв?язку з розглядом цієї справи в розмірі 908,00 гривень, з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року щодо встановленого мінімального розміру судового збору за подання до суду позовів майнового характеру та того, що позивач [PERSON] , як особа з інвалідністю II групи (а.с. 8), звільнений від сплати судового збору. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору не встановлено. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на положення ст.ст. 525, 526, 1046-1049 ЦК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованими. Відповідно до ст.ст. 526, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 206, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved