Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (донька); [PERSON] , [INFO] (онука). Стверджує, що в вересні 2013 року донька [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та переїхала проживати в м. Київ, народила доньку та проживає там зі своєю сім`єю з вересня 2013 року по теперішній час. Онука [PERSON] , з 25 листопада 2016 року по теперішній час відвідує дошкільний заклад № 481 управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Після залишення спірного житлового приміщення відповідачка перестала вносити плату за комунальні послуги, в ньому не проживає та втратила до житла інтерес. На неодноразові звернення до відповідачки з проханням знятися з реєстрації місця проживання спірної квартири, вона відмовляється Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 жовтня 2018 року відкрите провадження у вказаній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10 січня 2019 року об 11 год. 00 хв. 26 грудня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що після одруження з 2013 року, протягом тривалого часу, не зважаючи на перешкоди, які постійно чинила співмешканка позивача, вона постійно відвідувала, перебувала та приймала участь в утриманні вищевказаної квартири. Даний факт підтверджується сплатою комунальних платежів. Зазначила, що незважаючи на перешкоди, які чинить співмешканка позивача, вона постійно відвідує спірну квартиру, проживає в ній, оскільки там знаходиться належне їй майно,приймає участь в її утриманні. Посилаючись на вказане, просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.29-30). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27 березня 2019 року об 11 год.00 хв. 14 березня 2019 року від відповідачки [PERSON] надійшли доповнення до заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що позивач вводить суд в оману, оскільки стверджує, що відповідач з 2013 року і по теперішній час мешкає в квартирі чоловіка в м. Київ, що не відповідає дійсності. Її чоловік [PERSON] мешкає та зареєстрований в [ADDRESS] . Також заперечує проти інформації позивача з приводу того, що відповідачка не приймає участі в оплаті комунальних послуг (а.с.80). 27 березня 2019 року в зв`язку з перебуванням судді [PERSON] , у відпустці згідно наказу №22 від 25 березня 2019 року розгляд цивільної справи відкладено до 12 червня 2019 року. Згідно розпорядження Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з тим, що суддю Кривцову Г.В. призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, вказана справа передана у провадження судді Сидоренко А.П. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2019 року цивільну справу №591/6145/18 прийнято до провадження суддею Сидоренко А.П., призначено до судового розгляду на 07 серпня 2019 року о 15 год. 00 хв. 07 серпня 2019 року в зв`язку з зайнятістю головуючого судді в розгляді цивільної справи, розгляд справи відкладено до 07 жовтня 2019 року. 07 жовтня 2019 року за клопотанням представника третьої особи Служби у справах дітей Сумської міської ради про визнання явки відповідачки [PERSON] обов`язковою, протокольною ухвалою суду в справі оголошено перерву до 09 січня 2020 року. 09 січня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 18 лютого 2020 року за клопотанням відповідачки [PERSON] , оскільки в судове засідання не з`явився її представник. 18 лютого 2020 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , для надання висновку Управлінням «Служба у справах дітей Сумської міської ради», по справі оголошено перерву до 16 березня 2020 року. 16 березня 2020 року по справі оголошено перерву до 18 березня 2020 року за клопотанням представника відповідачки про надання часу для ознайомлення з висновком Управління «Служби у справах дітей Сумської міської ради». В судове зазначене засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені судом належним чином. Від позивача, представника відповідача та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 2000 року. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням управління комунального майна та приватизації від 05 квітня 2000 року за № 1020 (а.с.5). З довідки ТОВ «Керуючої компанії «Сумиехнобудсервіс» від 13 вересня 2018 року б/н, яка видана [PERSON] , вбачається що він зареєстрований в [ADDRESS] , а також зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (онука) (а.с.6). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який проживав по сусідству з [PERSON] , пояснив, що відповідачку [PERSON] бачив лише три рази за все життя. В спірній квартирі раніше проживав [PERSON] . Чи є діти у відповідачки [PERSON] йому не відомо. Зі слів позивача, йому відомо, що відповідачка після одруження поїхала до м. Києва. В спірній квартирі він не був, і хто в ній живе теж не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає навпроти спірної квартири, в якій проживала [PERSON] та [PERSON] . Їх дочка вийшла заміж, і, за розмовами, ніби переїхала до м. Київ. Закорко проживав в квартирі з колишньою дружиною. Періодично до них приїжджала їх дочка - відповідачка у справі. Після того, як відповідачка після одруження поїхала до м. Києва, вона періодично відвідувала позивача разом зі своєю дитиною. Позивача вдома не буває, оскільки він постійно у відрядженні. В квартирі позивача він не буває. Останній раз відповідачку бачив приблизно років три назад, вона приїжджала на машині зі своїм чоловіком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою відповідачки, пояснила, що в грудні 2018 року, разом з відповідачкою вони ходили у спірну квартиру, де хотіли забрати дитячі речі та санчата. Батько відповідачки не пустив до квартири та повідомив, що речі знаходяться у бабусі. Відповідачка часто приїздила в м. Суми, 2-3 рази на місяць. Зі слів відповідачки, їй відомо, що та постійно намагалася вселитися до квартири, але батько не пускав. Коли відповідачка приїжджає з Києва, то проживає у матері. Дитина відповідачки ходить в садочок в м. Києві. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка дружила з родиною [PERSON] та [PERSON] , пояснила, що у спірній квартирі були речі відповідачки та її дитини. Після укладення шлюбу в вересні 2014 року, відповідачка [PERSON] поїхала до м. Києва, де проживала в орендованій квартирі. Зі слів відповідачки їй відомо, що [PERSON] змінив замок в спірній квартирі, і обіцяв дати дочці ключі, говорив що ніби замок зламався. Пояснила також, що був випадок коли [PERSON] приїхала до спірної квартири, двері відчинила [PERSON] , цивільна дружина позивача, яка сказала, що [PERSON] немає вдома, і закрила двері. В січні 2020 року був випадок, коли [PERSON] хотіла попасти в квартиру, вона її чекала біля під`їзду. Відповідачка піднялася до квартири, а коли спустилася, то розплакалась, сказала, що її батько не пустив в квартиру. Також пояснила, що відповідачка неодноразово при ній телефонувала батьку, щоб прийти в гості, але він віднєкувався. Після розлучення батьків відповідачки, її відносини з батьком були спочатку хороші, а потім в 2018 році він змінив своє ставлення до неї, стосунки між ними погіршились. З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 05 березня 2020 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві власності. У вказаній квартирі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в установленому законом порядку як дитина [PERSON] . Зі слів [PERSON] , на сьогоднішній день доступу до квартири у неї немає. Батько не впускає до квартири. Квартири на праві власності у неї немає. У разі прийняття рішення про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування спірною квартирою дитина буде позбавлена гарантованого права на житло. Посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, представник Управління вважає, що позов [PERSON] , про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню (а.с. 153). Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачка [PERSON] та її дочка малолітня [PERSON] не проживають в квартирі за адресою [ADDRESS] , проте відповідачка не втратила інтересу до зазначеної квартири, про що свідчить факт здійснення нею оплати комунальних послуг в грудні 2017 року, січні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, жовтні 2018 року, листопаді 2018 року,грудні 2018 року (а.с. 31-40). Крім того в квартирі залишилися речі відповідачки: одяг, взуття, а також дитячі речі. Суд також враховує ту обставину, що іншого житла відповідачка не має, а задоволення позовних вимог призведе до порушення її права на житло, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов`язків держави України як суб`єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Непроживання малолітньої [PERSON] у спірній квартирі будинку зумовлено зміною місця проживання відповідачкою. Проте через свій малолітній вік вона не могла самостійно вирішити, де вона буде проживати, та була вимушена переїхати до іншого місця проживання, а тому задоволення позову щодо малолітньої дитини призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло. Виходячи з викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed