Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У заяві вказав, що 11.02.1999 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 16.11.2020 року розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі ними було придбано квартиру, за адресою [ADDRESS] , яку зареєстровано на відповідача. Після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між ним та відповідачем, домовленості щодо поділу спільно нажитого майна, ними не досягнуто. Позивач прохає: -визнати трикімнатну квартиру загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 60,4 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визначивши їх частки рівними, тобто по Ѕ частці за кожним; -визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 60,4 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . -визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 60,4 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позов відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову. Вказала, що джерелом придбання трикімнатної квартири були особисті кошти відповідача, що підтверджується тим, що з дати укладання шлюбу позивач не працював та не мав самостійного заробітку, натомість відповідач отримувала заробітну плату під час роботи в Республіці Італії. Крім того, для придбання квартири відповідач позичила кошти у [PERSON] . У відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача заперечує. Вказав, що відповідачем не надані докази на підтвердження того, що витрачені на придбання квартири кошти були її особистими коштами. В судове засідання, призначене на 31.03.2021 року, сторони не з`явилися. В попередньому судовому засіданні від 24.03.2021 року сторони підтримали доводи, викладені в заявах по суті спору. В наступному після закінчення дослідження матеріалів справи закінчився відведений час для розгляду цієї справи, в зв`язку з чим суд був вимушений відкласти розгляд справи. При визначенні дати наступного засідання - 31.03.2021 року, судом були враховані клопотання представників сторін про відкладення справи на найкоротший строк та закінчення розгляду справи за їх відсутності. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що з 11.02.1999 року у відділі РАГС Московського району м. Києва позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.14), який за рішенням суду від 16.11.2020 року було розірвано (а.с. 15-17) Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2003 р., посвідчений приватним нотаріусом Лубенського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі №4624 (а.с.20) набули у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] (а.с.21) Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Така позиція висловлена в постанові КЦС ВС від 22.01.2020 року у справі 711/2302/18. На підставі зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідачем не було спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Так, відповідач прямо вказує на те, що квартира була придбана в тому рахунку за кошти відповідача, які вона отримала в якості заробітної плати в період перебування її в шлюбі. За нормами КпШС вказані кошти не є її особистою власністю. Посилання відповідача на те, що інша частина коштів була позичена у подруги суд відхиляє, оскільки суду не були надані відповідні допустимі докази. При цьому посилання відповідача на те, що такі обставини можуть підтвердити свідки судом відхиляються, оскільки поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт укладення договору позики, а також факт виконання зобов`язання за договором позики (постанова КЦС ВС від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17). Наявні у справі докази не дають суду підстави для відступлення від рівності часток подружжя, тому квартира за адресою: [ADDRESS] , підлягає поділу в рівних частках. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved