Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Блокбастер - Боулінг» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 13.10.2019 року позивач зателефонував за номером [NUMBER] до ТОВ «Блокбастер - Боулінг», відреагувавши на відкриту оферту щодо послуг з дозвілля, розміщену в мережі Інтернет, з метою забронювати доріжку для гри в боулінг на 19 год.00 хв. 19.10.2019 року - день народження позивача. За результатами телефонної розмови позивач забронював доріжку. 19.10.2019 року позивач, прийшовши з друзями на заброньований час, на рецепції його зустріла працівниця, яка назвала себе «адміністратором [PERSON] » і одразу звернулася російською мовою. На прохання позивача надавати інформацію про послуги українською мовою, оскільки остання може містити важливі для позивача обставини, адміністратор почала поводитися зухвало, агресивно, не погодилася із вимогою позивача, та заявила, що дискримінація клієнтів за мовною ознакою та за місцем народження - її принципова позиція. На вимогу позивача дотримуватися норми законодавства, адміністратор почала суперечку, яка носила характер сварки та відвертої дискримінації, ображаючи та принижуючи гідність позивача. Після вказаної розмови, була залишена скарга - звернення. Позивач засмучений такою реакцією, відчуваючи глибокі душевні страждання, оскільки вказаний інцидент мав місце у день його народження та у присутності його друзів, ним було прийнято рішення про зміну місця відпочинку. Однак, знайти інший заклад було складно, оскільки в суботній вечір все було зайнято. Позивач був змушений обирати заклад, де загальна вартість боулінгу на 417 грн. була дорожча, ніж у відповідача. Дана ситуація зіпсувала настрій, що ще більше поглибило душевні страждання, хвилювання та невпевненість у можливості відсвяткувати свій день народження. Крім того, позивач був змушений витрати 150 грн. на таксі, щоб добратися до нового місця - ТЦ «Метрополіс» («Бруклін»). Таким чином, матеріальна шкода, яку зазнав позивач, склала 567 грн. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 127521 грн. Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, складає 7500 грн. На підставі викладеного, позивач просить: ?визнати дії відповідача протиправними щодо відмови у наданні інформації українською, відсутності інформації українською на вивісці, приниження гідності, порушення прав споживача, а також дискримінації за місцем народження та мовою обслуговування; ?стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду - 567 грн.; ?стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 127521,00 грн.; ?стягнути з відповідача на користь позивача заявлені судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2020 року [PERSON] відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2020 року задоволено заяву представника ТОВ «Блокбастер - Боулінг» про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу. Зобов`язано позивача протягом 30 днів з моменту проголошення ухвали, внести на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва 10000 грн. в якості забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Блокбастер - Боулінг» у зв`язку з розглядом цивільної справи за позовом [PERSON] до ТОВ «Блокбастер -Боулінг» про захист прав споживача та відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2020 року визнано заяву позивача [PERSON] про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. необґрунтованою, задоволено самовідвід судді Таран Н.Г. по цивільній справі за № 754/2545/20 та передано вказану цивільну справу до цивільної канцелярії Деснянського районного суду м. Києва для розподілу справи автоматизованою системою документообігу, згідно вимог ст. 11-1 ЦПК України. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 01.10.2020 року, у цивільній справі за № 754/2545/20 визначено судді Сенюті В.О. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року [PERSON] відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Наданий позивачем відеозапис підтверджує, що жодних дій направлених на образу чи приниження позивача, адміністратор не вчиняє. Відповідач не порушує ст. 10 Конституції України. ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» був прийнятий 25.04.2019 року, набув чинності 16.07.2019 року. Згідно з Розділом ІХ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону ст. 30 набирає чинності - 16.01.2021 року. Враховуючи те, що норми п. 4 та п. 4-1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» є бланкетними й відсилають до положень ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», який у свою чергу, в частині державної мови у сфері обслуговування споживачів набуває чинності 16.01.2021 року, а відтак посилання позивача є передчасними та неправомірними. У зв`язку з відсутністю порушення відповідачем прав позивача, підстав для відшкодування будь-яких збитків чи шкоди немає. Попередній (орієнтований) розрахунок витрат відповідача складає 10000 грн., які він просить стягнути із позивача. Від позивача на адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив. Позивач звертає увагу на те, що позовна заява не містить посилання на ст. 30 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Водночас позивач посилається на положення ст. 28 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», вказано норма була діюча станом на 19.10.2019 року та діє до сьогодні. Крім того, позивач вказує на положення ст. 10 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-6/99 (14.12.1999 року), ст. 15 ЗУ «про захист прав споживачів», Роз`яснення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів № 603-154-7/26317 (16.12.2016 року), рішення КМР «Про заходи щодо забезпечення регіональної мовної політики в місті Києві» № 166/3173 (05.10.2017 року). В судовому засіданні позивач та представник позивача подану позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, та відеодиск із відеозаписом, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно положення ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Блокбастер - Боулінг» з метою отримати послуги - гра у боулінг. Вказана обставина не була заперечена сторонами в судовому засіданні та знайшла своє підтвердження письмовими матеріалами справи (а.с.9). Позивач у своїй позовні заяві вказує на те, що адміністратором закладу, йому було відмовлено в його проханні надавати інформацію про послуги українською мовою, оскільки вона може містити важливі для нього обставини. При цьому, Позивач посилається на вимоги ст. 10 Конституції України, п.п. 4, 4-1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» та вважає дії відповідача протиправними. Представник відповідача на спростування вказаної позовної вимоги посилається на положення ст. 30 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» та розділ ІХ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, відповідно до яких ст. 30 набирає чинності 16.01.2021 року, а відтак представник відповідача вказує на те, що вимога позивача є передчасною. Враховуючи викладене, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 10 Конституції України Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Згідно п. п. 4, 4-1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». В даному випадку п.п. 4, 4-1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» є бланкетною нормою, оскільки містить посилання на спеціальний Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Положенням ст. 30 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» регулюється питання використання державної мови у сфері обслуговування споживачів. Враховуючи те, що позивач, представник позивача у позовній заяві та своїх поясненнях вказує на те, що обслуговування позивача, як споживача послуг, не було здійснено державної мовою, суд приходить до висновку про застосування саме положення ст. 30 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Розділом ІХ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» закріплено, що Закон набирає чинності через два місяці з дня його опублікування - 16.07.2019 року, крім: статті 30 цього Закону, яка набирає чинності через вісімнадцять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Таким чином, положення статті 30 вказаного закону набирають чинності з 16.01.2021 року. Враховуючи те, що події, викладені у позовній заяві мали місце 19.10.2019 року, позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вказаним позовом 25.02.2020 року, а положення ст. 30 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» набрало чинності з 16.01.2021 року, суд приходить до висновку, що стороною відповідача не було порушено п. 4-1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», а відтак позовна заява в частині визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у обслуговуванні позивача українською мовою задоволенню не підлягає. Щодо посилання позивача на положення ст. 28 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», суд приходить до наступного. Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що завітавши до «Блокбастер - Боулінг», при вході розташована вивіска, фото якої міститься в письмових матеріалах справи (а.с.15), зміст якої викладено на російській мові, та не містить перекладу державною мовою, що є порушенням його права як споживача. Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» інформація для загального ознайомлення (оголошення, зокрема ті, які містять публічну пропозицію укласти договір, покажчики, вказівники, вивіски, повідомлення, написи та інша публічно розміщена текстова, візуальна і звукова інформація, що використовується або може використовуватися для інформування необмеженого кола осіб про товари, роботи, послуги, певних суб`єктів господарювання, посадових, службових осіб підприємств або органів державної влади, органів місцевого самоврядування) подається державною мовою, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно рішення КМР від 05.10.1997 року № 166/3173 вирішено, встановити, що на території міста Києва всі назви установ, підприємств, організацій, вивіски, плакати, афіші, публічні повідомлення, рекламні оголошення та будь-які інші форми аудіо- і візуальної рекламної продукції, інформація для споживачів товарів та послуг виконується державною мовою і, на розсуд власника такої інформації, англійською та будь-якою іншою мовою. Зазначене правило не поширюється на дипломатичні установи та офіційні представництва міжнародних організацій, розташовані в Києві. Знаки для товарів і послуг наводяться в господарському і публічному обігу у тому вигляді, в якому їм надана правова охорона відповідно до законодавства України. Заперечення представника відповідача про те, що фотографія вивіски, яка надана позивачем не відповідає дійсності суд до уваги не приймає. Представником відповідача, всупереч ч. 1 ст. 81, ст. 76-80 ЦПК України, не спростовано наданий стороною позивача доказ. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині визнання дій відповідача протиправними щодо не розміщення інформації на вивісці державною мовою підлягає задоволенню, оскільки не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 28 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що не були присутні під час розмови позивача із адміністратором. Пояснили, що позивач зателефонував їм та розказав про ситуацію, що виникла у «Блокбастері - Боулінг», після чого, позивач змінив місце їх зустрічі, куди вони і попрямували. Свідок [PERSON] показав, що з`явившись на запрошення позивача у «Блокбастер -Боулінг», при вході розташована вивіска - оголошення на російській мові, на яку він звернув увагу. Він був присутній під час звернення позивача до адміністратора про надання йому послуги державною мовою. Підтвердив, що вся наступна розмова, яка була записана на відео телефону (відеозапис був досліджений в судовому засіданні), мала місце між ним самим та адміністратором, позивач стояв поруч, проте участі в розмові вже не приймав. Позовна вимога позивача щодо приниження гідності, порушення прав споживача, а також дискримінації за місцем народження та мовою обслуговування задоволенню не підлягає, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України письмові матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних доказів приниження гідності, порушення прав споживача, а також дискримінації за місцем народження та мовою обслуговування позивача. Позовна вимога позивача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 567 грн. (витрати на таксі та витрати за гру у боулінг) не підлягає задоволенню, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України письмові матеріали справи, не місять доказів понесення позивачем витрат на вказану суму. Щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 127521 грн., суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що права позивача були порушені лише в частині відсутності інформації на вивісці українською мовою, позовна заява не містить обґрунтування заподіяння позивачу моральної шкоди від вказаної дії, суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». З огляду на вказане, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг, витрачених годин), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу до суду подано лише договір про надання правничої допомоги від 03.02.2020 року, акт виконаних робіт від 24.02.2020 року та копію квитанцію про сплату послуг за вказаним договором на суму 5500 грн. (оригінал квитанції не було надано суду на огляд). Проте, до суду не надано детального опису витрачених годин щодо кожної дії, передбаченої в акті, виконаних адвокатом, та інших доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу. Сторона відповідача у відзиві просила стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати понесені відповідачем у розмірі 10000 грн. На підтвердження понесених витрат було надано копію договору №3-01/2020 ЮП про надання правничої (правової) допомоги від 05.01.2020 року, додаток №1 до договору №3-01/2020 ЮП про надання правничої (правової) допомоги від 05.01.2020 року - вартість послуг, акт № 1 прийому - передачі наданих послуг до договору №3-01/2020 ЮП про надання правничої (правової) допомоги від 05.01.2020 року. Проте, представник відповідача не надав суду докази, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає. Крім того, згідно ч. 7 ст. 135 ЦПК України, кошти у розмірі 10000 грн., які були внесені 25.06.2020 року позивачем на депозитний рахунок суду на підстав квитанції 0.0.1749856170.1, на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2020 року про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу, підлягають поверненню позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: partial