Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла 21 лютого 2013 року, право власності на цілий житловий будинок та господарські будівлі і споруди по вул. Б.Хмельницького, 20 в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Б.Хмельницького, 20 в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]-А.Т. (дружина), [PERSON] (син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/3 житлового будинку. 21 січня 2012 року помер його батько [PERSON]М.(голова двору). Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі й на належну померлому частку в спірному майні. Заповітом від 08 квітня 2008 року батько розпорядився належним йому майном, заповівши все йому. Він прийняв у спадщину належу померлому частку, хоча юридично прав на неї не оформляв. 21 лютого 2013 року померла його матір. Після її смерті відкрилась спадщина, до якої ввійшли земельна ділянка площею 2,2705 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та частка в спірному житловому будинку. За життя мати заповіту не склала, тому спадкування відбувалось за законом. Відтак, він як єдиний спадкоємець першої черги, що виявив бажання отримати свідоцтво про право на спадщину, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що пропустив піврічний термін передбачений цивільним законодавством для подання заяви та у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Б. Хмельницького, 20 в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] обєднаної територіальної громади [PERSON] подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника селищної ради, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20 лютого 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Кнісело по вул. Б.Хмельницького, 20 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 8/. Із виданої Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації довідки №122 від 23 січня 2017 року, вбачається, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на житловий будинок №20 по вул. Б. Хмельницького в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області зареєстровано в реєстровій книзі №1 реєстровий №21 за колгоспним двором, головою якого був [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 лютого 1989 року виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради народних депутатів №52 від 16 лютого 1989 року /а.с. 12/. Відповідно до витягу з погосподарської книги с. Кнісело №187 від 01 серпня 2014 року, виданого Кніселівською сільською радою Жидачівського району Львівської області, вбачається що будинковолодіння по вул. Зарічна, 40а в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області рахувався за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]-А.Т. (дружина), [PERSON] (син) /а.с. 13/. З долученої до матеріалів справи довідки №188 виданої виконавчим комітетом Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 01 серпня 2014 року, вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 20 червня 1989 року вул. Зарічна, 40а, що у с. Кнісело переіменовано на вул. Б. Хмельницького, 20 в с. Кнісело, а також проведено нумерацію житлових будинків /а.с. 14/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок селі Кнісело по вул. Б.Хмельницького, 20 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]-А.Т. (дружина), [PERSON] (син). Частка кожного члена двору становила 1/3. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що вищезазначені члени суспільної групи господарств «колгоспний двір» [PERSON] та [PERSON]-А.Т. є чоловіком та дружиною, за час подружнього життя у яких народився син - [PERSON]М.(позивач по справі). Даний факт додатково підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії І-СГ №528184 /а.с. 6/ Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть серії І-СГ №272848, що 21 січня 2012 року помер [PERSON] голова вищевказаного двору. Спадщина(на належне померлому майно, в тому числі і частку спірного житлового будинку) відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 08 квітня 2008 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю синові [PERSON]. Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 15/. Судом встановлено, що позивач спадщину після смерті батька прийняв в законодавчо встановлений строк, що підтверджується Інформаційною довідкою із Спадкового реєстру №31118200 від 20 липня 2012 року. Проте, юридично прав на належну померлому частку в спірному будинку не оформляв /а.с. 16-20/. Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 21 лютого 2013 року, у віці 83 років, померла [PERSON] про що 22 лютого 2013 року складено відповідний актовий запис №3 та виконавчим комітетом Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 22 лютого 2013 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №308403 /а.с. 21/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: земельна ділянка площею 2,2705 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва(на підставі державного акту на прав приватної власності на землю ІІ-ЛВ №026815) та частки в спірному житловому будинку. Заповіту спадкодавець, [PERSON]-А.Т. щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Жидачівського району Львівської області від 15 грудня 2017 року за вих. №2100, копія якої наявна в матеріалах справи /а.с. 38/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Вище дослідженими обставинами встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON]-А.Т.. Відтак, є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері, оскільки його батько та відповідно чоловік померлої помер раніше за неї. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 12\\02-31 від 10 січня 2017 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що пропустив піврічний термін передбачений цивільним законодавством для подання заяви та у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Б. Хмельницького, 20 в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав /а.с. 23/. Відповідно до рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 по справі №443/532/17, ухвалено визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON]-А.Т., яка померла 21 лютого 2013 року два місяці з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, вказане рішення не усуває перешкод для отриманням позивачем свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок, оскільки постанова нотаріуса № 12\\02-31 від 10 січня 2017 року містила ще й відмову у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Б. Хмельницького, 20 в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved