Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 15 вересня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 1 962 000,00 грн., що складало 75 000 доларів США. Договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. Згідно п.2 Договору позики, Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, визначених цим Договором суму коштів, отриману відповідно до п.1 цього Договору. Строк дії Договору позики до 31 грудня 2017 року. Оскільки в обумовлений Договором позики строк позика повернута [PERSON] не була, то позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за Договором позики від 15 вересня 2017 року в розмірі 2 406 263,33 грн., що на момент звернення до суду еквівалентно 85 708,40 доларів США, які складаються з: основної суми заборгованості в розмірі 75000 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 105 625 грн. 00 коп., штрафних санкцій в розмірі 3 750,00 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 105 281 грн. 25 коп., 3% річних за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 6 627,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 186 054 грн. 43 коп.; 3% річних за несвоєчасну сплату штрафу за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 331,35 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 9 302 грн. 65 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510 грн. (а.с.1-4,5). Ухвалою суду від 30 грудня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.23). Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.59). 22 квітня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача адвокат Чернецька О.А. позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача адвокат Пархоменко Ю.С. проти позову заперечувала, підтримавши поданий відзив на позов. Суду пояснила, що сторона відповідача не заперечує укладання договору позики та отримання грошових коштів, проте 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. вчинено виконавчий напис за №256 за договором позики і відкрито виконавче провадження №62620550. Крім того, просила звернути увагу на ч.2 ст. 550 ЦК України, яка прямо вказує, що проценти на неустойку не нараховуються. Просила у задоволенні позову відмовити, оскільки наявний виконавчий напис, і ухвалення рішення в цій справі потягне за собою подвійне стягнення за одним договором позики. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстровий номер №1642 (а.с.10). Згідно п.1 вищезазначеного Договору позики в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець [PERSON] передав Позичальнику [PERSON] у власність кошти в сумі 1 962 000 грн., що еквівалентно 75 000 доларів США, за домовленістю сторін на день надання позики до 31 грудня 2017 року, а Позичальник прийняв у власність ці кошти до підписання цього договору (а.с.10). Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю в строк та на умовах передбачених цим договором, суму коштів, отриману відповідно до п.1 цього договору. Виконання зобов`язань за цим договором має бути здійснено у місті Дніпро (п.2 Договору). Пунктом 3 Договору передбачено, що сторони домовилися про такі умови: позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 31 грудня 2017 року, в національній валюті України в сумі, яка еквівалентна 75000 доларів США, за курсом Національного банку України на день здійснення виплати. При порушенні Позичальником терміну, встановленого для повернення позики, Позичальник в забезпечення свого зобов`язання, відповідає всім своїм майном (п.4 Договору). Пунктом 9 Договору сторони погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором Сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання Позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 5% від суми позики у разі несвоєчасного повернення суми позики. В разі, коли Позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, Позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В ч.1 ст.4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 за наслідками розгляду цивільної справи №464/3790/16-ц. В ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Згідно вимог ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписами ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Під час розгляду справи, сторона відповідача не заперечувала факт укладання Договору позики, отримання грошових коштів та неповернення отриманих у позику коштів. Крім того, надані позивачем письмові докази в обґрунтування позову є належними, переконливими, достатніми, які не спростовані відповідачем, а тому суд бере їх до уваги. Враховуючи, що сторони погодили штрафні санкції за невиконання умов Договору позики, вимоги ст.625 ЦК України, суд вважає такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за Договором позики від 15.09.2017, яка складається з - основної суми заборгованості в розмірі 75000 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 105 625 грн. 00 коп., штрафних санкцій в розмірі 3 750,00 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 105 281 грн. 25 коп., 3% річних за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 6 627,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 186 054 грн. 43 коп., а всього 85 377,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 396 960 грн. 68 коп., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині 3% річних за несвоєчасну сплату штрафу за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 331,35 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 9 302 грн. 65 коп., то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог з огляду на наступне. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Розглядаючи справу, суд не може погодитися з посиланнями представника відповідача про подвійне стягнення боргу з відповідача, оскільки за заявою позивача вчинено виконавчий напис, який наразі виконується, і подано позов про стягнення боргу, оскільки для захисту свого порушеного права, позивачу не забороняється законом використовувати декілька способів захисту. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 10 510 грн. 00 коп.

Outcome: partial