Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів. У вказаній позовній заяві позивач [PERSON] просив визнати недійсним кредитний договір №ROMWGK00000231, що укладений 2 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Млинівського відділення. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] у позовній заяві вказував про те, що 2 жовтня 2007 року уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір №ROMWGK00000231 відповідно до п. 7.1. якого йому банком було видано кредит на придбання нерухомості у розмірі 10500 доларів США, шляхом видачі готівки через касу банку. Кредит видавався на строк з 2 жовтня 2007 року по 2 жовтня 2027 року зі сплатою: за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту; винагороди за проведення додаткового моніторингу. За кредитним договором №ROMWGK00000231 він повинен сплачувати щомісячно 130,76 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом, відсотках, винагороди, комісії. Однак, в кредитному договорі не було зазначено, яка сума з 130,76 доларів США йде на погашення тіла кредиту, а яка на погашення відсотків, винагороди, комісії. Таким чином, загальний строк дії кредитного договору становить 240 місяців, а загальна сума сплачених коштів по кредиту за вказаний період має становити 31382,40 доларів США з яких: 10500 доларів США кредитних коштів, 2550 доларів США страховий платіж, 18332,40 доларів США відсотків, винагород, комісії. Станом на 2 жовтня 2017 року ним було сплачено 16215,58 доларів США. В жовтні 2017 року він отримав від відповідача повідомлення відповідно до якого станом на 29 вересня 2017 року заборгованість за кредитним договором становила 9703,20 доларів США, з яких: 8436,53 долари США тіла кредиту, 648,92 долари США заборгованості за відсотками; 63 долари США заборгованості з комісії, 83,58 долари США заборгованості з пені; 9,57 доларів США заборгованості за штрафом (фіксована частина); 461,60 доларів США заборгованість по штрафу (відсоткова складова). Таким чином, протягом десяти років сплати ним кредиту, відсотків, комісії з 130,76 доларів США обов'язкового щомісячного платежу в середньому лише 20 доларів США зараховувалося в погашення тіла кредиту, а решту - на сплату відсотків, комісії тощо. З цих підстав вважає, що кредитний договір №ROMWGK00000231 від 2 жовтня 2007 року є недійсним, оскільки перед укладенням кредитного договору, в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» його не було повідомлено про умови кредитування. В кредитному договорі відсутня така істотна умова договору, як ціна. У договорі, згідно графіка, зазначено, що позичальник має сплачувати щомісячний платіж в розмірі 130,76 доларів США, без зазначення точного розміру сплачуваних тіла кредиту, відсотків, комісії. Вважає, що відповідач на власний розсуд визначив, яка сума з щомісячного обов'язкового платежу має йти на погашення тіла кредиту, а яка на погашення відсотків і комісії. Цим поставив його у невигідне становище, застосувавши дискримінаційні розрахунки при розподілі коштів, сплачених ним на погашення кредитної заборгованості. Позивач [PERSON] вважає, що відповідачем було введено його в оману, оскільки не було повідомлено про умови погашення платежів за кредитним договором. Умови кредитного договору №ROMWGK00000231 є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах з наявним дисбалансом зарахування відсотків та тіла кредиту, чим поставлено його в тяжке, несправедливе становище. З вказаних підстав у позовній заяві позивач [PERSON] просив визнати недійсним кредитний договір №ROMWGK00000231, що укладений між ним та відповідачем 2 жовтня 2007 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги позивача задовільнити. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Мазурок А.А. позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що відповідачем під час підписання кредитного договору було надано позивачеві усю інформацію щодо умов кредитування. Ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі ненадання інформації споживачеві суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену законом. Законом за таке порушення передбачена сплата штрафу (ст. 23), а не визнання договору недійсним. При укладенні кредитного договору №ROMWGK00000231 позивач [PERSON] сам обрав ануїтетну схему погашення кредиту, яка являє собою послідовність чітко визначеного грошового платежу через однакові проміжки часу, а не класичну схему кредитування, за якою платежі були б не сталі, а від більшого до меншого по ходу виплати кредиту. Оскільки в класичній схемі відсотки нараховуються на залишок боргу щомісяця, а за ануїтетною - відсотки розраховані на весь період дії договору і закладені в усі платежі. Тому дійсно перші платежі сплачуються на відсотки, в більшій мірі ніж на основний борг, з часом виплат пропорція змінюється. Отже, місячний платіж в сумі 130,76 доларів США був визначений в угоді і саме при сплаті протягом двадцяти років цього платежу призвело б до виплати боргу в повному обсязі. Сума платежів за двадцять років є ціною договору. Спірний кредитний договір підписаний сторонами які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. На момент укладення договору сторони не заявляли додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконували його. Крім того, представником відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Мазурком А.А. у поданому до суду відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування до вимог позивача позовної давності, оскільки з часу укладення договору минуло більше десяти років. Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. За клопотанням позивача та його представника в судовому засіданні було оглянуто оригінали квитанції про сплату коштів за кредитним договором. Після дослідження усіх доказів по справі, що були надані сторонами, позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] подали до суду клопотання про призначення по справі судово-бухгалтерської експертизи. Представник відповідача Мазурок А.А. заперечував проти задоволення клопотання про призначення експертизи, посилаючись на те, що клопотання подано з порушенням встановлених строків. Ухвалою суду від 9 серпня 2018 року у задоволенні клопотання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] було відмовлено з підстав недотримання позивачем строків подання доказів, що передбачені ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України. Суд вирішив справу в межах позовних вимог позивача. Судом встановлено, що 2 жовтня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачем було надано позивачеві кредит в розмірі 10500 доларів США на придбання нерухомості та 2550 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 240 місяців. Погашення кредиту, сплата відсотків, комісії за кредитним договором повинні здійснюватися щомісячними платежами в розмірі 130,76 доларів США. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно умов п.7.1. кредитного договору від 2 жовтня 2007 року, що укладений між сторонами по справі, відповідач надав позивачеві в кредит 10500 доларів США на придбання житла. Як встановлено під час розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що при укладенні кредитного договору його не було банком проінформовано належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач діяв з використанням нечесної підприємницької практики чим введено його в оману щодо умов кредитного договору. Неповідомлення відповідачем при укладенні договору про детальний розрахунок вартості кредиту, що містить дисбаланс у зарахуванні відсотків та тіла кредиту, вважає несправедливим та таким, що ставить його у тяжке, несправедливе становище. Те, що сплачені ним кошти зараховувалися лише на сплату відсотків стане причиною того, що він кредит ніколи не зможе повернути. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168, що були чинними на час укладення оспорюваного договору, регулювали порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мали бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил). Наслідки ненадання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту вказаними правилами не були передбачені. Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб'єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст. 15, ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»). За таких обставин, посилання [PERSON] на те, що кредитний договір слід визнати недійсним через порушення його права з боку відповідача на інформацію щодо сукупної вартості кредиту та її складових, є безпідставним. Разом з тим, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Наслідком недотримання вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним і в цілому у випадку, якщо у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Однак, позивачем не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними чи зміну окремих пунктів кредитного договору, які він вважає несправедливими. Крім того, заявлені позовні вимоги не обґрунтовувалися тим, що окремі пункти кредитного договору, які [PERSON] вважає несправедливими, зумовлюють зміну інших положень договору. За таких обставин, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в повному обсязі через невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», в даному випадку відсутні. При розгляді справи судом встановлено факт наявності між сторонами у справі кредитних зобов'язань, оформлених кредитним договором від 2 жовтня 2007 року у відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України (а.с. 3-6), які містять вичерпну інформацію щодо загальної вартості та складових кредиту, графіку його погашення, тощо. Встановлено, що позивач погодився з кредитними умовами, запропонованими відповідачем, та їх виконував в повному обсязі протягом значного часу (до жовтня 2017 року). Так, в судовому засіданні позивач [PERSON] своїми поясненнями підтвердив, що на час укладення ним з відповідачем кредитного договору, він був повідомлений про суму кредиту та страхових платежів, про розмір щомісячних платежів на погашення кредиту, розмір відсоткової ставки. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на час укладення кредитного договору погодився з умовами кредитного договору та прийняв їх до виконання, оскільки протягом більше десяти років виконував усі умови кредитного договору. Під час розгляду справи позивач [PERSON], як на підставу визнання кредитного договору недійсним, посилався на ту обставину, що у зв'язку з підвищенням курсу долара США до національної валюти, подальше виконання кредитного договору ставить його у тяжке матеріальне становище. Крім того, позивач [PERSON] посилався на ту обставину, що сплачуваний ним щомісячний платіж в розмірі 130,76 доларів США, в більшій його частині зараховується на рахунок погашення відсотків, а не тіла кредиту. Суд приходить до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зміна курсу долара США до національної грошової одиниці не залежала від жодної із сторін за договором, а зарахування відповідачем більшої суми сплачуваного позивачем щомісячного платежу на погашенням відсотків не виходить за межі такого щомісячного платежу. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, вимог ст. ст. 627, 1054 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У п. 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] не навели достатньо обґрунтованих даних про те, що позивач на час укладення кредитного договору помилявся щодо природи спірного кредитного договору, щодо його прав та обов'язків, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач до позовних вимог позивача просив застосувати позовну давність. Однак, підстав для застосування позовної давності до вимог позивача немає, оскільки позовні вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими. Відповідно до ст.ст. 15, 203, 215, 229-233, 626-628, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed