Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Завод Маяк», в якій просить стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 38 512,30 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 180 540,90 грн. Позивач свої вимоги мотивує тим, що він з 10.08.2018 по 08.10.2019 перебував з відповідачем в трудових відносинах на посаді начальника відділу договірної та претензійної роботи, був звільнений з займаної посади з формулюванням «за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України», проте в день звільнення відповідачем не було здійснено виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства. Згідно з Довідкою № 1345/700 від 18.12.2019 станом на момент звільнення позивачу нараховано, але не виплачено заробітну плату у загальному розмірі 38 512,30 грн. Оскільки до моменту звернення в суд з позовною заявою відповідач не виплатив позивачу заробітну плату, позивач просить стягнути середній заробіток в загальному розмірі 180 540,90 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2020 головуючим суддею з розгляду даної справи визначено суддю Гринчак О.І. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2020 позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків. Оскільки позивачем усунені недоліки позовної заяви, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.01.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 16.02.2021. 16.02.2021 розгляд справи відкладено на 31.03.2021 у зв`язку з неявкою представника відповідача. Також 16.02.2021 представником позивача подано заяву про долучення доказів до матеріалів справи, а саме копії довідки про розмір невиплаченої заробітної плати від 02.02.2021 року, та подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 38 512,30 грн., а також середній заробіток в загальному розмірі 193 514,40 грн. Крім того, представником позивача подано заяву щодо витрат на правничу допомогу, згідно з якою повідомив суд, що докази витрат на правничу допомогу будуть подані суду після ухвалення рішення у справі. 19.02.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому він визнає частково позовні вимоги, а саме в частині стягнення на користь [PERSON] заробітної плати в сумі 38 512,30 грн. Проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що на рахунки відповідача накладено арешт, внаслідок чого останній не міг провести розрахунки з позивачем в день звільнення, отже вина відповідача відсутня. Крім того, відповідач звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. У судовому засіданні 31.03.2021 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 38 512,30 грн., а також середній заробіток в загальному розмірі 210 589,20 грн. У розгляді справи оголошено перерву до 19.04.2021. У судове засідання 19.04.2021 представник позивача з`явився та підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача не з`явився, причини неявки суду невідомі, водночас правова позиція щодо суті спору висловлена відповідачем у відзиві на позовну заяву. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із таких підстав. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, наказом №357к від 10.10.2018, останнього було переведено на посаду начальника відділу договірних та претензійних робіт (підрозділ 270) АТ «Завод «Маяк». Наказом АТ «Завод «Маяк» №199к від 08.10.2019 позивача звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивачем оскаржувалось рішення відповідача щодо звільнення позивача, однак рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30.09.2020 у справі №754/16383/19 [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі. Стаття 43 Конституції України згідно зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст. 43, 44, 45, 46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 ч. 1 ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріплює право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю, і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Частиною першою статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до довідок АТ «Завод «Маяк» № 1345/700 від 18.12.2019 та № 80 від 02.02.2021 не виплачена позивачу заробітна плата становить 38 512,30 грн. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 38 512,30 грн. До того ж відповідач вимоги позову в цій частині визнав. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку наданого позивачем середньоденна заробітна плата позивача складає 569,16 грн. З огляду на зазначені вище обставини, вбачається, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає: з 08.10.2019 по 19.04.2021 (день ухвалення рішення по справі) - 370 робочих дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: (569,16 грн. (середньоденна заробітна плата) * 370 (робочих днів затримки розрахунку)= 210 589,20 грн. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Відповідачем не надано до суду доказів на спростування розрахунку, наведеного позивачем. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи та розрахунки позивача не спростовані, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Усупереч наведеним законодавчим приписам відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчували відсутність вини АТ «Завод «Маяк» у невиплаті належних позивачеві сум при звільненні. При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі №6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ураховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості АТ «Завод Маяк» щодо виплати позивачу всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, а також те, що після звільнення позивач працевлаштувався, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з 210 589,20 грн. до розміру заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто до 38 512,30 грн. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що з відповідача АТ «Завод Маяк» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 512,30 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати в мінімально визначеному законодавством розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial