Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 серпня 2000 року, виданого згідно з рішенням міськвиконкому від 20 липня 2000 року, він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному житловому будинку зареєстровано місце проживання [PERSON] . Відповідач [PERSON] фактично в житловому будинку за місцем реєстрації не проживає понад один рік, а саме, відсутній понад 8 років. Спільним побутом вони не пов`язані, його речей в будинку немає, участі у витратах по утриманню житлового будинку та його облаштуванні він не приймає. В житлі за зареєстрованим місцем проживання відповідач тривалий час не з`являється. На його прохання добровільно знятись з місця реєстрації в житловому будинку відповідач бажання не виявив, у зв`язку з чим порушуються його права як власника, оскільки виникають ускладнення при оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 31). Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 30), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання позивача суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 21.08.2000 року, виданого на підставі рішення міськвиконкому від 20.07.2000 року, зареєстрованого в Конотопському МБТІ та записаного в реєстрову книгу за реєстровим № 984, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~\~\~\~\~\~ (а.с. 8, 9). Відповідно до довідки, виданої ЦНАП виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області 04 серпня 2020 року № 9401, в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Зазначені обставини також підтверджуються записами в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , згідно яких [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , зареєстрований за вказаною адресою з 9.03.2005 року (а.с. 10-11). За змістом позовної заяви відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання - в житловому будинку [ADDRESS] не проживає понад вісім років, його особисті речі в будинку відсутні, участі в утриманні житлового будинку він не приймає. Факт тривалого не проживання відповідача в житловому будинку [ADDRESS] підтверджується довідкою голови вуличного комітету, засвідченою секретарем Кролевецької міської ради Сумської області Рекухою О.В. від 05.08.2020 року, згідно з якою [PERSON] за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] фактично не проживає понад 8 років (а.с.13). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок\~ (частину будинку), квартиру, користуються\~ ним (нею) для особистого проживання і проживання\~ членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених пунктами 1-7 частини 3 цієї статті. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що відповідач [PERSON] вселився у спірне житлове приміщення як наймач. Позивачем надані докази відсутності відповідача за місцем реєстрації понад 6 місяців, поважних причин непроживання відповідача більше шести місяців за адресою: [ADDRESS] , передбачених п. 1-7 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР, судом не встановлено. Судом не встановлено, що відповідач оспорював виселення зі спірного житла, звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надав суду доказів, що покинув житло проти його справжньої волі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: approved