Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення компенсації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтовування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач при його звільненні не провів з ним повного розрахунку, тому на підставі ст. 117 КЗпП України має сплатити йому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 06.03.2014 року по 21.01.2015 року в сумі 13317,08 грн. Додатково зазначає, що рішенням Сєвєродонецького міського суду від 25.12.2012 року на користь [PERSON] з СУ «Сєвєродонецькспецбуд» ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» була стягнута заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку, рішенням Сєвєродонецького міського суду від 18.09.2013 року на користь [PERSON] з ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» була стягнута заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку, рішенням Сєвєродонецького міського суду від 06.03.2014 року на користь [PERSON] з ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» була стягнута заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку. Проте до сьогоднішнього дня з позивачем не проведений повний розрахунок по заробітній платі згідно вказаних рішень. Крім цього, позивач зазначив, що він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про оплату праці», сума якої із урахуванням індексу інфляції в період невиплати доходу складає 568,68 грн. Також, позивач повідомив, що невиплата відповідачем належної йому суми заробітної плати та невиконання відповідачем судових рішень щодо її виплати завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 10000 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи \~або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Сєвєродонецького міського суду від 25.12.2012 р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до СУ «Сєвєродонецькспецбуд» ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з СУ «Сєвєродонецькспецбуд» ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» з 22.08.2005 року по 09.11.2011 року. Цим же рішенням суду встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становив 66,92 грн. Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Позивач стверджує, що ВАТ «Сєвєродонецькпромбуд» станом на час розгляду справи не провело із ним повного розрахунку та не виплатило належну йому заробітну плату, в той час як відповідач не надав суду доказів, які б доводили відсутність боргу по заробітній платі перед позивачем. Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 25.12.2012 р. на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.11.2011 р. по 25.12.2012 р. Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 18.09.2013 р. на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.12.2012 р. по 18.09.2013 р. Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду від 06.03.2014 р. на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.09.2013 р. по 06.03.2014 р. Враховуючи, що відповідач до сьогодні не виплатив належні позивачу [PERSON] від підприємства суми, які мали бути виплачені ще в день звільнення 09.11.2011 р., суд вважає позовну вимогу [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 06.03.2014 р. по 21.01.2015 року в сумі 13317,08 грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 568,68 грн., суд зазначає наступне. Згідно із ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно із ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно із п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. За повідомленнями Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) становив у 2013 р. 100,5%. та у 2014 році за період з січня по листопад 2014 року - 121,2%. Таким чином загальний індекс споживчих цін у період з 23.01.2012 року по 21.01.2015 року складає 121,806%. Сума компенсації втрати частини заробітної плати позивача у зв'язку із порушенням строків її виплати дорівнює 2607.92 грн. х 0,21806 = 568,68 грн. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 568,68 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Позивач також просив стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування завданої моральної шкоди суму в розмірі 10000 гривень. Згідно із ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд зазначає, що позивачем не було надано доказів, які підтверджують, що йому заподіяно моральних страждань у звязку із невиплатою йому заробітної плати, які виразилися у втраті душевного спокою, напруженні у сімейних відносинах. Посилання позивача на те, що він був змушений звертатися до органів виконавчої служби з метою примусового виконання судових рішень про стягнення з відповідача на його користь грошових сум також не приймаються судом в якості належних доказів завдання позивачу моральної шкоди, адже здійснення позивачем свого права на звернення судового рішення до примусового виконання не свідчить про порушення відповідачем інших законних прав позивача. Також, суд зауважує, що позивачем не було вказано з чого він виходить при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 10000 гривень. У звязку із викладеним, суд вважає необґрунтованою і такою, у задоволенні якої належить відмовити, позовну вимогу про стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування завданої моральної шкоди суми в розмірі 10000 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позивача у даній справі звільнено від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial