Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 17.10.2014 року, з позовною заявою до Криворізької установи виконання покарань управляння Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровської області, 06.11.2014 року вимоги були уточнені, та [PERSON] просив суд про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він згідно Наказу від 17.09.2014 року № 101 о/с звільнений зі служби згідно Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п. 63 «ж», за власним бажанням на підставі рапорту. 17.09.2014 року він звернувся до керівництво установи з поранням про звільнення, у цей день отримав трудову книжку та розрахункові суми, Однак, вважає, що його примусило керівництво звільнитися, та він має намір виконувати свої обов'язки надалі та просить суд скасування наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 3 000 грн., та моральної шкоди - 10 000 грн. Представник відповідача, заперечувала проти позову, вказала що наказ про звільнення видано відповідно до закону та згідно до рапорту [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] згідно Наказу від 26.09.2013 року № 75 о/с був прийнятий на службу до Криворізької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області №3 на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони установи (а.с.30). Відповідно до вимог окремих доручень від 10.12.2013 року № 4/16-495 та від 05.08.2014 № 4/16-718, молодший сержант внутрішньої служби [PERSON], у зв'язку із службовою необхідністю, здійснював агітаційні заходи та надавав допомогу в оформленні первинних документів кандидатів на службу у встановлений час служби. Посад позаштатних співробітників відділу кадрів штатом установи не передбачено. Враховуючи, що [PERSON] подав 17.09.2014 року рапорт на звільнення за власним бажанням, та просив розглянути його заяву на засідання кадрової комісії без його участі та вказав, що претензій щодо звільнення не має ( а.с.48). Згідно Наказу від 17.09.2014 року № 101 о/с [PERSON], був звільнений зі служби згідно Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п. 63 «ж» за власним бажанням (а.с.31). Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114, визначено пунктом 63 «ж» підстави для звільнення рядового і начальницького складу зі служби проводиться за власним бажанням - при наявності поважних причин що перешкоджають виконанню службових обов'язків (а.с.65). Оскільки позивач звернувся до керівництва установи з рапортом про звільнення за власним бажання, наказ про його звільнення видано відповідно до вимог закону. Суд вважає, що рапорт про звільнення подано з власної ініціативи позивача без будь-якого примусу, так як подальші дії позивача вказують на бажання бути звільненим зі служби, оскільки рапорт не було відкликано, позивач у цей день отримав трудову книжку, та суми що підлягали виплаті при звільнення. Стосовно обґрунтувань позову [PERSON] щодо помилкового заповнення трудової книжки, суд зазначає, що порядок заповнення відповідає вимогам Інструкції з організації персонального обліку кадрів в органах і установах виконання покарань, затверджених Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 20.07.1999 року № 93 (зразки форми обліку, затверджені Наказом МВС України від 31.05.1995 року № 345). Запис про службу в органах МВС України та системі виконання покарань робиться у трудовій книжці при звільненні без переліку найменувань підрозділів та посад. Суд вказує, що умови про проходження служби, (а саме прийняття та звільнення зі служби) в органах та установах кримінально-виконавчої служби регулюються «Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України» затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07. 1991 року № 114, а не нормами Кодексом законів про працю України. З вказаного суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача, так як дії відповідача по звільненню відповідають вимогам закону. Стосовно розподілу судових витрат, суд вказує, що відповідно до ст. 88 ЦПК України вони повинні компенсуватися за рахунок держави.

Outcome: dismissed