Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, мотивуючи вимоги тим, що 08.03.1997 року виконкомом Горінчівської сільської Ради Хустського району між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб від якого мають дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . З січня 2014 року позивач та відповідач фактично припинили шлюбно-сімейні відносини. У зв`язку з необхідністю придбання квартири, 27.02.2014 року , ним було отримано у відповідача письмову згоду на укладання іншим подружжям договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О. зареєстрованого в реєстрі за № 236. 27.02.2014 року між ТОВ «Е.Р.А» в особі директора Федоровича В.О. та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 122,70 кв.м. Розрахунок за вказану квартиру у сумі 797600 грн. було здійснено [PERSON] за рахунок власних коштів шляхом безготівкового перерахування всієї суми на поточний рахунок продавця, що підтверджується платіжним дорученням № 29444120 від 27.02.2014 року . Відповідач жодних витрат пов`язаних з придбанням та утриманням квартири не несла та не була повідомлена про укладання вказаного правочину. 08.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу. 07.03.2019 року позивачу від відповідача надійшов запит на отримання документів щодо придбання вказаної квартири, з посиланням що це є об`єкт спільної сумісної власності. 15.05.2019 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнала в частині визнання квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 302340780000 - об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . В частині стягнення судового збору у сумі 7976 грн. просила відмовити. 22.05.2019 року позивачем [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив відповідно до якої позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, визнала обставини, що викладені в позовній заяві. Дослідивши письмові матеріали суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 08.03.1997 року виконкомом Горінчівської сільської Ради Хустського району між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. З січня 2014 року позивач та відповідач фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, що не заперечувалося сторонами. 27.02.2014 року між ТОВ «Е.Р.А» в особі директора Федоровича В.О. та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 122,70 кв.м. Розрахунок за вказану квартиру у сумі 797600 грн. було здійснено [PERSON] шляхом безготівкового перерахування всієї суми на поточний рахунок продавця, що підтверджується платіжним дорученням № 29444120 від 27.02.2014 року. Як, вбачається з наявної в матеріалах справи Заяви нотаріально завіреної приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. (реєстровий номер 369) - [PERSON] яка є матір`ю позивача [PERSON] надала останньому матеріальну допомогу у грошовій сумі 797600 грн. для купівлі квартири. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2014 року, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 08.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути, протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, здійснивши 27.02.2014 державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , позивач офіційно підтвердив набуття квартири у власність, відтак реєстрація права власності позивача на вказану квартиру в період шлюбу на підставі майнових прав набутих за його особисті кошти не є підставою для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України). Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 49 та ч.4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову на будь-якій стадії судового процессу не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 7976 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved