Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] . Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 31.07.1982 між ним та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) укладено шлюб, який на теперішній час не розірвано. 22.08.2013 відповідачка на підставі договору купівлі-продажу придбала житловий будинок [ADDRESS] , відповідач володіє вказаним будинком одноособово. 06.02.2014 відповідачка отримала технічний паспорт на будинок [ADDRESS] , та відповідно до змісту техпаспорту та інформаційної довідки з реєстру речових прав, власником майна вказана лише відповідачка. У вказаному будинку зареєстровані та проживають позивач, відповідач та їх діти - [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що він має всі підстави для визнання його частки у даному майні, як співвласник, однак за взаємною згодою розділити майно не видається можливим через те, що відповідач впевнена у тому, що будинок належить виключно їй, адже саме вона вказана власником у договорі купівлі-продажу, технічному паспорті та реєстрах. Шлюбний договір сторони не укладали. У зв`язку із викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2020 справу зареєстровано за номером 953/20964/20 та передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.19). Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та 20.12.2020 отримано відповідну довідку (а.с.18). Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до вимог п.1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 27.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовну провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.21). Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви та доданих до неї документів відповідач отримала 20.01.2021 (а.с.34). 25.01.2021 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.29-31). При цьому, відповідач посилається на те, що вона не визнає позовні вимоги та вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Дійсно, 31.07.1982 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. 22.08.2013 відповідач на підставі договору купівлі-продажу придбала житловий будинок [ADDRESS] , відповідно до якого саме вона зазначена як власник, що придбала будинок. Позивачем не заперечується, а відповідачем підтверджується, що дійсно 06.02.2014, [PERSON] отримала технічний паспорт на будинок [ADDRESS] , та відповідно до техпаспорту та інформаційної довідки з реєстру речових прав, саме вона є власником майна. Позивачем безпідставно вказано, що підставою для визнання за ним 1/2 частини на житловий будинок є те, що він також зареєстрований за адресою спірного будинку. Відповідач не заперечує факту реєстрації позивача за адресою [ADDRESS] , однак це не є підставою для визнання права власності за позивачем. Звертає увагу суду на те, що спірний будинок придбано за особисті кошти відповідача, бо 28.07.2013 [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] за 495 566,00 грн.(що за курсом НБУ складало 62 тисячі доларів США), продаж квартири передував придбанню спірного будинку, і саме за ці кошти 22.08.2013 придбала спірний будинок, який вважає своєю власністю. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з тим, що позивачем не доведено факту участі у придбанні спірного будинку, відповідач просить відмовити йому у задоволенні позову. 08.02.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву (а.с.38). Позивач вказує, що квартира [ADDRESS] відчужена в період шлюбу, а відтак говорити що виручені грошові кошти є виключно власністю відповідача недоречно. Також відповідачем не надано доказів що саме грошові кошти, отримані від продажу квартири пішли виключно на купівлю будинку. 02.04.2021 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, де позивачем скореговано прохальну частину та викладено її в наступній редакції: позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 180,4 кв.м., визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 180,4 кв.м. та визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 180,4 кв.м. Примірник вказаної заяви [PERSON] отримала особисто 02.04.2021, будь-яких заяв по суті справи додатково подано не було. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, у прохальній частині позовної заяви вказав, що на своїх участі під час розгляду справи не наполягає. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлена у встановленому законом порядку, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило, причини неявки у судове засідання не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, в межах остаточних позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 31 липня 1982 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Е.К. та зареєстрованого в реєстрі за №940, [PERSON] та [PERSON] уклали договір про таке: [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність житловий будинок [ADDRESS] , та зобов`язується сплатити за нього обумовлену суму грошей. 3а даними правовстановлювального документа (див. п.2 цього Договору) житловий будинок, 4 що відчужується, має такі характеристики: розмір житлової площі-106,7 кв.м, розмір загальної площі-180,4 кв.м. Відповідно до звіту про визначення ринкової вартості нерухомого майна від 30.05.2013 року, виготовленого ФОП [PERSON] , ринкова вартість вказаного житлового будинку складає 436979 (чотириста тридцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень. Продаж здійснено за 799300 (сімсот дев`яносто дев`ять тисяч триста) гривень, що є еквівалентом 100000 (сто тисяч) доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на 21.08.2013 року. За цим договором, право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Зміст ст.57-62, 65, 74, 97 Сімейного Кодексу сторонам нотаріусом роз`яснено(а.с.8-9). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2013 індексний номер 8349125 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с.10, 11-12). 06.02.2014 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власник майна [PERSON] (а.с.13-17). Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.11.2020, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2692, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець) склали договір про наступне: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] купила вищевказану квартиру. Продаж цей вчинено за 495 566,00 гри. (чотириста дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень 00 копійок), що за курсом вставленим Національним банком України на 29.07.2013 року, становить 62 000,00 (шістдесят дві тисячі доларів США 00 центів), які продавці одержали в рівних частинах від покупця повністю, ще до підпису цього договору (а.с.32-33). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, було придбано [PERSON] за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При цьому [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком. Доводи [PERSON] про те, що спірний житловий будинок придбано нею за особисті грошові кошти, які отримані внаслідок продажу квартири. не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено, яку саме частину особистих грошових коштів вона надала на придбання спірного житлового будинку, з урахуванням того, що продавцями за договором купівлі-продажу квартири від 29.07.2013 виступали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які отримали грошові кошти в розмірі 495 566,00 грн. в рівних частинах, як вказано в договорі. Крім того, наявність у неї особистих грошових коштів на момент придбання житлового будинку не доводить той факт, що такі були витрачені саме на придбання спірного будинку. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] з наведених вище підстав На підставі викладеного,

Outcome: approved