Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому зазначив, що він є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій з 31 січня 2007 року зареєстрований його син - [PERSON] В 2014 році [PERSON] змінив місце проживання та переїхав до м.Кривий Ріг, а згодом у 2016 році - до Російської Федерації, при цьому з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі не знявся. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, участі в сплаті комунальних послуг не приймає. Реєстрація [PERSON] в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] позбавляє позивача можливості оформити субсидію на сплату вартості спожитих комунальних послуг. З посиланням на ст.72 ЖК України позивач просить визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, електронною поштою надіслав на адресу суду заяви про розгляд справи за його відсутності, в яких зазначив, що визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. З*ясувавши позицію учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач по справі [PERSON] на підставі договору обміну від 10 липня 2000 року є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідач [PERSON] є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1996 року (а.с.8-9). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 року відмовлено прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та продовжено судовий розгляд, зважаючи на те що визнання позову відповідачем суперечить закону та порушує його права як власника житла. Відповідно до довідки КП «Служба єдиного замовника» від 11 жовтня 2018 року № 1007 в квартирі, розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], його дружина - [PERSON], син - [PERSON] та донька - [PERSON] (а.с.14). З акту перевірки паспортного режиму від 11 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] з 31 січня 2007 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично в квартирі не мешкає з 2014 року (а.с.15). Відповідно до наявного в матеріалах справи паспорта, [PERSON] є громадянином Російської Федерації та з 21 жовтня 2017 року отримав реєстрацію за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] і не може бути обмежений в праві вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю з тих підстав, що не мешкає в квартирі, співвласником якої він є. Суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, і на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації. Судові витрати по справі відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed