Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом стверджуючи. Свої вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 серпня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 2931, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Баришівського бюро технічної інвентаризації Київської област від 05 березня 2010 року, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], який придбав у [PERSON]. У січні місяці 2013 року йому стало відомо про те, що [PERSON] після приватизації земельної ділянки розміром 0.145 га, яка розташована біля його будинку, продала її громадянці [PERSON] Посилаючись на приписи ст.ст.216,228 ЦК України, просить суд визнати нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,145 га, укладений 21.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON], визнати незаконною бездіяльність Дернівської сільської ради по ухиленню від витребування спірної земельної ділянки у громадянки [PERSON] та зобов'язати сільську раду прийняти дану ділянку в земельний фонд Дернівської сільської ради. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав в повному обсязі пояснивши, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 серпня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 2931, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Баришівського бюро технічної інвентаризації від 05 березня 2010 року, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], який придбав у гр. [PERSON] Після придбання даного житла, він використовував земельну ділянку розміром 0.395 га., яка знаходилася при будинку за її цільовим призначенням і будь-яких претензій щодо такого користування ні від кого не поступало. Однак, у січні місяці 2013 року йому стало відомо про те, що [PERSON], отримавши Державні акти про право власності на земельні ділянки розміром 0.25 та 0.145 га, 21.03.2006 року продала земельну ділянку площею 0.145 га відповідачці [PERSON] Рішенням суду від 01.03.2013 року його позов до Дернівської сільської ради був задоволений та було визнано недійсним державні акти на земельні ділянки по [ADDRESS] площею 0.250 та 0.145 га. видані на ім'я [PERSON] Проте, при його зверненні до сільської ради з приводу надання дозволу на виконання робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розміром 0.145 га, йому було відмовлено по тій причині, що дана земельна ділянка продана [PERSON] громадянці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2007 року. Вважаючи порушеним своє право, оскільки відповідач Дернівська сільська рада, зазделегідь знаючи про те, що будинок по [ADDRESS] проданий [PERSON], не вжили заходів щодо недопущення незаконної приватизації, а згодом укладення угоди купівлі-продажу даної земельної ділянки, просить суд задовольнити свої вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги свого довірителя викладені в позовній заяві підтримав повністю добавивши,що відповідно до ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, а саме, якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування цього майна. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання на розгляд справи повторно не з'явилася, про день та час розгляду справи належним чином була повідомлена. Представник Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області Шовть Лариса Володимирівна заявлений [PERSON] позов визнала повністю. Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення в повному обсязі виходячи з наступних міркувань. За загальним правилом, встановленим ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, право власності переходить з моменту такого посвідчення. Якщо для договору передбачена державна реєстрація, право власності виникає з моменту такої реєстрації ч.3,4 ст. 334 ЦК. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 серпня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 2931, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Баришівського бюро технічної інвентаризації від 05 березня 2010 року, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], який придбав у гр. [PERSON] ( а.с. 9). Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції ЗК України від 25.10.2001року, який діяв на момент даних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. На момент продажу даного домоволодіння, [PERSON] мала в користуванні дві земельні ділянки: одна - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0.25 га, а друга, розміром 0.145 га - для ведення селянського господарства. Таким чином, на момент відчуження будинку, тобто станом на 09 серпня 2005 року земельні ділянки по [ADDRESS] перебували у [PERSON] в постійному користуванні в зв'язку з чим, на підставі ст.120 ЗК від 25.10.2001року, до [PERSON] перейшло право користування даною земельною ділянкою. 26 квітня 2006 року [PERSON] отримала Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,145 га серії ЯБ № 507180 (кадастровий номер земельної ділянки - 3220282001:06:013:0005) та Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,250 га, серії ЯБ № 507179 (кадастровий номер земельної ділянки - 3220282001:06:013:0004), які розташовані по [ADDRESS] ( а.с.10). 21 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку розміром 0.145 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства ( а.с. 53 ). Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 01 березня 2013 року Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,145 га. серії ЯБ № 507180 (кадастровий номер земельної ділянки - 3220282001:06:013:0005) та Держаний акт на право власності на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,250 га, серії ЯБ № 507179 (кадастровий номер земельної ділянки - 3220282001:06:013:0004), які розташовані по [ADDRESS] були визнані недійсними ( а.с.8 ). Згідно ст. 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків , крім тих що пов'язані з його недійсністю. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.5 Постанови відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Згідно п. 18. Постанови перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: - правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; - правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; - правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Згідно п.10 Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Судом встановлено, що відповідачі, заздалегідь знаючи про те, що будинок по [ADDRESS] Баришівського району куплено позивачем [PERSON] у [PERSON], не вжили заходів щодо недопущення незаконної приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] Баришівского району, незаконної угоди по купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Окрім цього суд вважає, що Дернівська сільська рада Баришівського району Київської області допустила бездіяльність в частині витребування зазначеної земельної ділянки у [PERSON] після скасування державних актів на земельні ділянки по [ADDRESS] згідно рішення Баришівського районного суду від 01.03.2013 року в зв'язку з чим, позовні вимоги в частині визнання незаконної такої бездіяльності підлягають також до задоволення. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved