Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійним посилаючись на те, що 03.08.2012 року був кладений заповіт його братом [PERSON] на користь [PERSON] Померлий спадкодавець на час складення та посвідчення заповіту знаходився у безпорадному стані, не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними в наслідок призначення сильнодіючих знеболюючих лікарських засобів, чим скористалась відповідач та тиском змусила спадкодавця підписати заповіт. Оскільки, на думку позивача, даний заповіт не відповіда' останній волі спадкодавця, то повинен бути визнаний недійсним як правочин, вчинений дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд визнати недійсним заповіт складений від імені [PERSON] недійсним Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали. [PERSON] та представник пояснили, що позивач та померлий хоча і були рідними братами, але родинних зв'язків не підтримували. Під час хвороби [PERSON] та перебування його у лікарні позивач жодного разу не відвідав хворого. Лікування, яке проходив померлий , дійсно було тривалим та витратним, померлий потребував матеріальної, а більше всього, моральної підтримки. Таку допомогу надавали люди, з якими померлий підтримував добрі відносини під час життя (сусіди, колегі по роботі, відповідач тощо). Про будь-яку обізнаність або зацікавленість у родині та родинних зв'язках позивача, відповідач [PERSON] дізналася лише після смерті та поховання [PERSON],. з телефонного дзвінка позивача з вимогою надати якій ключі та невідомі документи за тиждень після поховання. Тому твердження позивача про проходження лікування із призначенням сильнодіючих лікарських засобів є лише припущенням. Розглядаючи питання про стан особи у зв'язку із призначенням будь-яких лікарських засобів необхідно встановити факт вживання цих засобів хворим під час лікування. Тому Твердження позивача про якусь «очевидність» спотворення свідомості спадкоємця внаслідок впливу сильнодіючих знеболюючих лікарських засобів є лише припущенням. Під час посвідчення заповіту, нотаріус повинен пересвідчитись про можливість спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] під час складення та посвідчення заповіту повністю усвідомлював і розумів значення своїх дій, керував ними за власною вільною волею, що й було перевірено перед посвідченням заповіту нотаріусом. Третя особа Дванадцята київська державна нотаріальна контора про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надіслала суду листа, у якому просила слухати справу без участі її представника і при вирішенні справи покладалась на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. в судовому засіданні вважає вимоги позивача [PERSON] необґрунтованими, оскільки спілкуючись особисто з заповідачем [PERSON] під час складання заповіту не виявив жодних відхилень у психологічному стані. [PERSON] усвідомлював з якою метою вона прийшла до нього, відповідав на поставлені запитання повністю. Спілкування з [PERSON] відбувалось без сторонніх осіб, що надало змоги з'ясувати його дійсні наміри та скласти заповіт, який повністю відповідав його волі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, позивач [PERSON] є рідним братом заповідача. [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 серпня 2012 року № [NUMBER], актовий запис № 14135. 03 серпня 2012 року [PERSON] склав заповіт у Київській міській клінічній лікарні № 10, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук В.М., за умовами якого він зробив таке розпорядження: все належне йому майно, що буде належати йому на день його смерті де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповів [PERSON] Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а згідно ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним посилається на те, що [PERSON] був дуже тяжко хворий, у нього були порушення свідомості по типу глибокого оглушення - сопор, а тому на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.225 ЦК України, правочин який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За змістом положень ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В судовому засіданні за клопотання сторін були допитані свідки. Так, свідок [PERSON], сусідка, повідомила, що була знайома з померлим [PERSON] з 2009 року, допомагала йому в господарстві. Коли він знаходився у лікарні, навідувала його. Свідок пояснила, що заповідач був «ніякий», відповідав односкладово, не міг вже їсти, було зрозуміло, що йому залишилось мало жити. 02 серпня 2012 року заходила до нього зранку, він відповідав повільно, односкладово, попросив свідка, щоб вона пішла до нотаріуса. Свідок пішла шукати нотаріуса для того, щоб [PERSON] написав заповіт. Нотаріус повідомила, що якщо хворий лежить у «хоспісі», то вона не прийде посвідчувати заповіт. Наступного дня вона прийшла до [PERSON], там вже знаходилась [PERSON] з якоюсь невідомою жінкою та нотаріусом. Бачила як нотаріус тримав руку заповідача, давала підписувати якусь «бумагу». Він був у дуже важкому стані. Свідок [PERSON] повідомила, що з померлим [PERSON] була знайома з 1981 року. З заповідачем часто зустрічались. Пояснила суду, що нотаріус приходила 02.08.2012 року о 17.00 до [PERSON] в палату і перебувала там із ним сам-на-сам. Заповідач був у повній свідомості, він був психічно здоровою людиною. Коли [PERSON] підписував заповіт, нотаріус виставила всіх з палати, [PERSON] висловив бажання залишити все тітці. У лікарні бачила тільки відповідачку, ще була особа, яка влаштувала скандал. Свідок [PERSON] повідомила що покійний [PERSON] був її співробітником, з ним пропрацювали 25 років. Коли [PERSON] захворів, то він подзвонив та сказав, що всі його справи вирішувати через тітку. Періодично, один раз на три дні свідок дзвонила та питала про його стан здоров'я. 25 липня 2012 року спілкувалась з померлим останній раз. Свідок [PERSON] повідомила, що знала [PERSON], як тітку [PERSON]. Із померлим дружили, він приходив до них в гості. У 20-тих числах липня 2012 року його поклали в лікарню. З рідним братом померлий не спілкувався. Останній раз бачила його за три тижні до смерті. В лікарні крім відповідача нікого не бачила. Свідок [PERSON], яка працює лікарем-анестезіологом у Київській міській клінічній лікарні №10, повідомила, що стан хворого був крайнє тяжкий, стан порушеної свідомості - сопор. Він був загальмований, сонливий, відповідав на питання після деякої паузи. Якщо такого хворого активізувати, то він може щось відповісти, можливо прочитати але протягом доби стан може змінюватись, це залежить від ступеню інтоксикації (жовтяниці), писати він навряд може, хворий не рухався, тиск був низький. Вважає, що станом на 02.08.2012 року за своїм психічним станом даний хворий не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Згідно абзацу 3 п.16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року встановлено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, за клопотанням позивача було призначено вищевказану експертизу. За клопотанням позивача судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 263 від 06 квітня 2016 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, проведеного комісією у складі трьох експертів, [PERSON] у період з 02.08.2012 року по 03.08.2012 року виявляв ознаки психічного розладу: Синдром порушеної свідомості соматогенно-інтоксікаційного ґенезу внаслідок термінальної стадії онкологічного захворювання печінки та за своїм психічним станом [PERSON] на час складання заповіту 03.08.2012 року не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними (т.2 а.с.58-61). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, даючи оцінку доказам по справі, суд приходить до наступного висновку. Суд, приймає до уваги покази свідків [PERSON], яка оглядала [PERSON] та [PERSON], яка являлася близькою приятелькою та сусідкою померлого, підтвердили, що [PERSON] у такому стані не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дані показання свідків повністю узгоджуються з наявною медичною документацією в матеріалах справи про наявність на період підписання заповіту у [PERSON] стану порушення свідомості у вигляді сопору в наслідок онкологічного захворювання інтоксикаційного ґенезу. Одночасно із цим, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які повідомляли про те, що [PERSON] говорив, що хоче залишити спадок тітці та стверджували, що за станом здоров'я він був при повній свідомості. На період підписання заповіту його бачила тільки [PERSON] яка була присутня разом з відповідачкою при цій події. Ці показання не узгоджуються з наявною медичною документацією. На виконання вимог ст. 60 ЦПК України відповідач та її представник не надали суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень та доводів про здатність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Що волевиявлення заповідача у заповіті було вільним та не зазнавало впливу сторонніх осіб. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved