Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору КП «Вінницяоблводоканал» про встановлення неможливості використання земельної ділянки для експлуатації водопроводу, припинення дії обмеження у використанні земельної ділянки, припинення водопостачання, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 14.07.2017 року позивач на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованих в реєстрі за №1884 та 1885, придбав 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, загальною площею 43,7 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку, площею 0,05 га, під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: [ADDRESS] . Станом на дату набуття права власності позивачем на вищезазначене нерухоме майно та на даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому відповідно набута власність є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дану власність позивач та його дружина використовують самостійно та надають для безоплатного і безстрокового проживання своїй доньці [PERSON] , її чоловіку [PERSON] , а також свої двом онукам [PERSON] , віком 4 роки, та [PERSON] , віком 1 рік. Враховуючи кількісний склад проживаючих у будинку осіб та осіб власників, що в підсумку становить 6 осіб, відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України, ст.ст.316, 317 ЦК України позивач та його дружина вирішили поліпшити житлові умови, маючи намір використати за цільовим призначенням належну їм на праві власності земельну ділянку під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089, для розширення житлової площі, так як відповідно до статті 47 ЖК УРСР загальна норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м., а відтак для шістьох осіб має складати 81,9 кв.м., а фактично наявні лише 29,3 кв.м., тобто має місце недостача житлової площі, що становить 52,6 кв.м., та породжує істотні незручності для усіх користувачів житла. Цільовим призначенням згаданої земельної ділянки є для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Тому, з метою запобігання порушень прав третіх осіб позивач знаючи, що на підставі закону до вказаної земельної ділянки встановлено обмеження у використанні у вигляді «охоронних зон», площею 0,0040 га, звернувся до проектного підприємства, органів архітектурного та будівельного контролю, органу місцевого самоврядування з проханням розробити та надати у відповідності до чинного законодавства будівельно-проектну документацію та дозвіл на реконструкцію належного йому будинку. 19.09.2018 року Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради позивачу було видано будівельний паспорт № [NUMBER] з реєстраційним номером містобудівного кадастру МК-275/2018, яким надано дозвіл на реконструкцію частини житлового будинку садибного типу з прибудовою на приватизованій земельній ділянці із запланованою проектною документацією 1986 року загальною площею 80,1 кв.м. Вказана проектна документація та виданий на її підставі будівельний паспорт пройшли всі встановленні законодавством погодження, фахівцями знайдено і розроблено оптимальне проектно-професійне рішення, яким при збереженні за відповідачем фактичної можливості на безперебійне й безстрокове водоспоживання, розраховано спосіб розширення житлової площі, шляхом реконструкції частини будинку. Однак, відповідача потреба позивача в розширенні житлової площі відповідно до встановлених державою норм та фактичних потреб не влаштувала. Відповідач [PERSON] звернулася з позовом до Вінницького міського суду Вінницької області про визнання незаконним і скасування будівельного паспорта та позбавлення [PERSON] права на початок будівельних робіт (справа №127/5469/19), тобто фактично та юридично вчинила замах на позбавлення позивача та його сім`ї права на належні житлові умови. Вказаний позов мотивований тим, що обмеження земельної ділянки у вигляді охоронної зони встановлені на підставі закону через розміщення у 1986 році на земельній ділянці [PERSON] водопроводу за загоди попередніх власників вказаної ділянки, відповідно дана «охоронна зона» є недоторканою незалежно від будь-яких потреб власника земельної ділянки, незважаючи навіть на те, що дія даного обмеження унеможливлює її використання за цільовим призначенням при настанні житлово-правових змін у правовому становищі її власника. З викладеного випливає, що відповідач своєю поведінкою та діями бажає юридично та фактично позбавити позивача та його сім`ю конституційного права на житло, вимагаючи скасувати будівельний паспорт та припинити будівництво, посилаючись на наявність «охоронних зон» та «обмежень» як перешкоди для цільового використання земельної ділянки. Позивач з такою позицією відповідача не згоден, адже належна позивачу на праві власності земельна ділянка має призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тому, на думку позивача, описані правові відносини за своєю правовою кваліфікацією підпадають під статті 401-403 ЦК України, які регулюють правовий режим та визначають обсяг прав й обов`язків щодо користування особою чужим майном - сервітутом, а також передбачають підстави припинення такого обтяження. З викладеного випливає, що фактично існуюче та зареєстроване обмеження у використанні земельної ділянки під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 у вигляді «охоронних зон», площею 0,0040 га, для водопроводу, який належить відповідачу відповідно до статті 111 ЗК України порушує права позивача та його дружини як власників, використовувати дану земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, що з огляду на вимогу (волевиявлення) позивача про припинення не має подальших правових підстав для існування. Крім того, позивач зазначає, що відповідач має у межах свого домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ) власний колодязь, а також технічну можливість проведення централізованого водопостачання без обмеження прав власників на належні їм земельні ділянки, що знаходяться по сусідству, таким чином, припинення даного права не призведе до позбавлення останньої права водоспоживання. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив: встановити неможливість використання відповідно до будівельного паспорту Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради №275, з реєстраційним номером містобудівного кадастру МК-275/2018 «Про реконструкцію частини житлового будинку садибного типу», земельної ділянки під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: [ADDRESS] , за цільовим призначенням: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; категорія земель: «Землі житлової та громадської забудови» - у зв`язку з дією обмеження у використанні, яке встановлено на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», площею 0,0040 га, для експлуатації водопроводу, що прокладений з [ADDRESS] до домоволодіння [ADDRESS] ; припинити на підставі вимоги власника позивача дію обмеження у використанні земельної ділянки під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: [ADDRESS] , яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», площею 0,0040 га, для експлуатації водопроводу, що прокладений з [ADDRESS] до домоволодіння [ADDRESS] ; припинити водопостачання відповідачу через водопровід, що розміщений на земельній ділянці під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача демонтувати водопровідну трубу, що розміщена на земельній ділянці під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: [ADDRESS] за власний рахунок. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Павлов С.С. позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-7 т.1), запереченнях на відзив (а.с.233-234 т.1). В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Путілін Є.В. позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.59-67 т.1), а також додатка до відзиву (а.с.206 т.1). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору КП «Вінницяоблводоканал» до судового засідання не з`явився, однак від останнього наявна в матеріалах справи заява про розгляд справи за його відсутності, покладається на розсуд суду при вирішенні даного спору, оскільки, на його думку, прийняте судом рішення у даній справи ніяким чином не вплине на права та обов`язки підприємства (а.с.194-195 т.1). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 14.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1884 (а.с.12 т.1), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91976455 від 14.07.2017 року (а.с.13 т.1) позивач являється власником 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, з відповідною часткою господарських будівель та споруд під [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1885 (а.с.14 т.1), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91978492 від 14.07.2017 року (а.с.15 т.1), позивачу також належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0500 га, кадастровий номер 0510137000:03:024:0089, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно набуто позивачем за час шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Калитинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 20.10.1990 року (а.с.22 т.1), а тому останнє в силу приписів ст.60 СК України є спільним сумісним майном подружжя. Варто зауважити, що згідно п.7 вищезазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2017 року вбачається, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого [PERSON] , державним кадастровим реєстратором відділу у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області 11.07.2017 року, номер витягу: НВ-0506698992017 є обмеження на використання даної земельної ділянки - охоронні зони площею 0,0040 га, 0,0004 га, 0,0020 га, 0,0007 га (а.с.14 т.1). Так, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0001644162018 від 05.06.2018 року, земельна ділянка, кадастровий номер 0510137000:03:024:0089, місце розташування за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки - присадибна ділянка, форма власності - приватна, площа 0,0500 га, державна реєстрація земельної ділянки здійснена Вінницькою регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 15.05.2009 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 29.02.2008 року, ДП «Поділлягеодезкартографія» [PERSON] , належить на праві власності [PERSON] . Також, у вказаному витягу є відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, зокрема охоронні зони, площею 0,0040 га, 0,0004 га, 0,0020 га, 0,0007 га, підстава для виникнення обмеження у використанні земельної ділянки - Закон, строк дії обмеження - безстроково (а.с.16-18 т.1). Відповідно до ст.110 ЗК України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень. Частинами 4, 5 статті 111 ЗК України передбачено, що обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені Законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені. Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру. У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»). На час приватизації вказаної земельної ділянки та державної реєстрації обмежень у її використанні діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року №174. Із вказаного вище витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що реєстрація земельної ділянки здійснювалась 15.05.2009 року на підставі документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок виготовленою 29.02.2008 року ДП «Поділлягеодезкартографія». Згідно п.3 Порядку заповнення реєстраційної картки та внесення відомостей до бази даних АС ДЗК «Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», у стовпці 39 відображаються відомості про скорочені назви типів наявних обмежень (обтяжень) прав на земельну ділянку, земельних сервітутів, договорів оренди (суборенди) землі. Отже, при виготовлені технічної документації із землеустрою були враховані наявні обмеження (охоронна зона) і зареєстровані в державному земельному кадастрі у встановленому законодавством порядку. В судовому засіданні встановлено, що наявні обмеження зумовлені проведенням у 1986 році інженерних мереж (водогону) через територію зазначеної земельної ділянки по [ADDRESS] , для забезпечення водопостачанням домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (рішенням виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 01.06.1987 року №200 номер будинку змінено на 10), яке належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-879 (а.с.70 т.1), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101381737 від 24.10.2017 року (а.с.71 т.1), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-883 (а.с.72 т.1), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101381817 від 24.10.2017 року (а.с.73 т.1), яке розташоване на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивача за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначені обставини підтверджуються проектом водопостачання та каналізації житлового будинку [ADDRESS] (а.с.93-107 т.1). З пояснень представника відповідача в судовому засіданні встановлено, що вищевказані обмеження встановлено безстроково за обставин відсутності будь-якої технічної можливості прокладення водогону іншим способом, враховуючи щільність забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , рельєф цієї місцевості, та рельєф місцевості, на якій розташовано будинок відповідача. Зокрема, будинок відповідача розташовано значно нижче (на 1,5 поверхи) рівня земельної ділянки по [ADDRESS] на штучно знятому природному схилі. За територією земельної ділянки, на якій розташовано будинок відповідача, знаходиться крутий схил, понизу якого протікає мала річка (струмок), вздовж якої згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №399 від 24.05.1996 року встановлено прибережено захисну смугу (а.с.114 т.1). Частково русло цього водотоку є відкритим, а частково взято у залізобетонну трубу із поверхневим асфальтуванням, яке проходить під двором відповідача, та повністю через спортивний комплекс (стадіон) Вінницького політехнічного технікуму. Тобто, русло цієї річки проходить вздовж всього двору відповідача та біля нього. Крім того, русло цього водотоку не є прямим і його частина (яка походить під землею у залізобетонному кільці) перетинає під`їзд до будинку відповідача. Так, дійсно, на викопіюванні з чергового плану міста з нанесеними обмеженнями на використання території по [ADDRESS] (М 1:2000) (а.с.113 т.1) та витягу з технічного паспорту на житловий будинок відповідача (схематичний план земельної ділянки) від 15.03.2017 року (а.с.115 т.1) відображено схил, водотік, прибережено захисну смугу та відсутність магістралі централізованого водопостачання у цій місцевості. А тому, у зв`язку з особливостями рельєфу (круті схили) та наявністю річки магістраль централізованого питного водопостачання у цій місцевості не прокладена, оскільки була б відсутня технічна можливість підключити до неї будинки, які знаходяться у цій місцевості, у тому числі і відповідача. Відповідно до п.1.2. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженого наказом міністерства житлово-комунального господарства 27.06.2008 року №190, межа балансової належності - лінія розподілу елементів систем водопостачання та водовідведення і споруд на них між власниками або користувачами. В акті балансової приналежності водопровідних, каналізаційних мереж і мереж технічного обслуговування від 29.06.2010 року, затвердженого начальником ВТВ КП «Вінницяоблводоканал» 29.06.2010 року, зазначено, що вказані інженерні мережі є власністю абонента, ним ремонтуються та експлуатуються. На даний час відповідач являється абонентом КП «Вінницяоблводоканал», оскільки 29.01.2015 року з нею було укладено типовий договір для надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 29.01.2015 року №8272 (а/р 8132) (а.с.109-111 т.1), проведено повірку приладу обліку, про що свідчить акт прийомки виконаних робіт за 03.02.2015 року (а.с.112 т.1). А тому, інженерні споруди - водопровід, який пролягає через територію земельної ділянки позивача по [ADDRESS] та прямує до будинковолодіння відповідача по [ADDRESS] (до зміни нумерації - №8-А) у м. Вінниці являється власністю відповідача, ним ремонтується та експлуатується. Згідно зі ст.110 ЗК України перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень. Тобто, позивачу вищевказана земельна ділянка була реалізована із тим же колом прав та обов`язків щодо неї, які були у початкових власників, зокрема, зі встановленими обмеженнями на її використання у визначеній площі обмеження водогону і обов`язком дотримання ним вимог діючого законодавства, що виключають можливість забудовувати територію у межах встановлених обмежень. Відповідно до ст.91 ЗК України власники земельних ділянок (окрім іншого) зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням охоронних зон. Додатком 8.1 (обов`язковий) до чинних Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року № 44 (дію нових ДБН Б.2.2-12:2018 - зупинено, тому чинні наведені вище), визначено, що відстань від фундаментів будинків та споруд до інженерних мереж водопроводу становить 5 м. При укладанні мереж у захисних футлярах відстань між футляром та іншими мережами і спорудами визначається умовами провадження робіт. Як було передбачено СНиП 2.04.02-84*, так і передбачено Державними будівельними нормами В.2.5-74:2013, глибину закладання труб водогону, рахуючи до низу, рекомендується призначати за даними інженерно-геологічних вишукувань на 0,5 м більше ніж глибина проникнення в ґрунт нульової ізотерми для малосніжної зими. Середній показник промерзання ґрунту в центральному регіоні України досягає 1 м. Таким чином, прокладення водопроводу фактично передбачено на глибину 1,5 м, щоб запобігти його промерзанню. Відповідно, якщо така відстань передбачена для глибини його прокладення, то вона застосовується і до відстані в сторони від водогону. Судом встановлено, що про наявність водогону та встановлені обмеження позивачу було відомо ще з моменту придбання цієї земельної ділянки, що підтверджується змістом п.7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1885. Окрім того, зі змісту п.10 вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що продавець і покупець підтвердили, що вільно володіють українською мовою, не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості між ними, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Таким чином, вищевикладене свідчить, що позивач зобов`язаний дотримуватись встановлених на підставі Закону безстрокових обмежень - «Охоронні зони» у використанні земельної ділянки, яка належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що позивач розпочав реконструкцію частини житлового будинку садибного типу з прибудовою на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , відповідно до будівельного паспорту №275 від 19.09.2018 року, виданого Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради (а.с.25 т.1), та зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25.09.2018 року №ВН 061182681911 (а.с.28-30 т.1). Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме ескізу намірів забудови земельної ділянки для реконструкції житлового будинку з прибудовою за адресою: [ADDRESS] , виготовленого МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» (а.с.119-144 т.1), при видачі дозвільних документів позивачу встановлені безстроково обмеження у використанні земельної ділянки та існуючий водогін враховано не було, водопровідний колодязь відповідача видано за місце підключення до водопостачання будинку позивача, при цьому його інженерні мережі з водопостачання взагалі не відображено. На топографо-геодезичній зйомці, яка входить до матеріалів, на підставі яких було видано будівельний паспорт, взагалі не було відображено проведений до будинку відповідача водогін. Водночас, на цій зйомці зазначено саме водопровідний колодязь відповідача, а існуючий водопровідний колодязь, який є місцем підключення до водопостачання буд. [ADDRESS] та знаходиться безпосередньо навпроти цього будинку - взагалі не відображено (а.с.123-125 т.1). Тобто, дійсні інженерні мережі до будинку забудовника навіть не було зазначено (хоча саме вони підлягали відображенню при встановленні факту підключення об`єкту забудови до водопостачання), а колодязь відповідача видано за точку їх підключення до магістралі водогону, при цьому лінію проходження водогону відповідача взагалі не вказано, також не зазначено про встановлені обмеження. Більше того, в схемі забудови земельної ділянки від 19.09.2018 року зазначено, що місця підключення до інженерних мереж буд. [ADDRESS] - згідно з технічними умовами, при цьому, де саме місце підключення будинку [PERSON] до водопостачання та його водогін взагалі не встановлено (а.с.137 т.1), а на вказаній топографо-геодезичній зйомці його не відображено, проте зображено колодязь, яким по факту має відношення лише до будинку відповідача (а.с.123-125 т.1). Таким чином, працівники МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури», які виготовляли ескіз намірів забудови по [ADDRESS] , не перевірили документи на водопостачання відносно будинку [PERSON] , не встановили фактичну приналежність водопровідного колодязя, який знаходиться навпроти паркану [PERSON] , проігнорували встановлені обмеження у використанні земельної ділянки, хоча відомості щодо цих обмежень мали у своєму віданні. Департамент архітектури Вінницької міської ради, будучи усвідомленим про наявні обмеження, також проігнорував останні та видав будівельний паспорт, а забудовник отримав право на виконання будівельних робіт без врахування проходження інженерних мереж із водопостачання до будинку відповідача та встановлених обмежень. Тому, вказані вище обставини були неодноразово предметом розгляду Департаментом архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради на звернення відповідача щодо скасування зазначених дозвільних документів, які було видано без врахування встановлених обмежень та з рядом грубих порушень норм ДБН (а.с.145-175, 191 т.1). Зокрема, згідно листа Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради від 11.05.2019 року №Р-01-34740/5-05-8 вбачається, що Департаментом архітектури та містобудування встановлено, що пляма забудови прибудови по [ADDRESS] попадає в охоронну зону мереж водопроводу до будинковолодіння [ADDRESS] . Тоді. як в поданих [PERSON] графічних матеріалах (ескізі намірів забудови, топографо-геодезичній зйомці 1:500) вказаний водопровід до будинковолодіння [ADDRESS] нанесено не було. Під час обстеження об`єкту працівниками департаменту архітектурно-будівельного контролю та департаменту архітектури та містобудування міської ради 08.10.2018 року було встановлено, що суб`єкт містобудування розпочав будівельні роботи по влаштуванню котловану в наслідок чого було відкрито трубу водопроводу. Із забудовником була проведена роз`яснювальна робота щодо неможливості в подальшому виконання будівельних робіт на інженерних мережах та необхідності їх перенесення з-під плями забудови. Суб`єкт містобудування зобов`язався не продовжувати будівельні роботи до вирішення даного питання по суті (а.с.191 т.1). Крім того, на час розгляду справи в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа №127/5469/19 за позовом [PERSON] до Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, третя особа на стороні відповідачів [PERSON] про визнання незаконними і скасування будівельного паспорта та права на початок виконання будівельних робіт (а.с.74-83 т.1). Позивач та його представник у ході судового розгляду клопотання про проведення будь-якої експертизи на обгрунтування заявлених позовних вимог не заявляли, суд з власної ініціативи позбавлений права призначати експертизу. Що ж стосується посилань позивача та його представника на норми статтей 401, 402, 403, 406 ЦК України, а також статтей 105, 152 ЗК України, які регулюють правовідносини внаслідок встановлення земельних сервітутів, то суд останні не приймає до уваги, оскільки вказані норми матеріального права не підлягають до застосування у спірних правовідносинах, які виникли внаслідок встановлених законом обмежень у використанні земельної ділянки. Посилаючись на п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» позивач дійшов хибного висновку про ототожнення спільності за імперативним правовим змістом засобів обмеження землекористування до однорідного складу земельних правових відносин у співвідношенні суб`єктивних прав власника земельної ділянки із суб`єктивними правами чужого користування та способами припинення таких правових режимів, оскільки положення цього пункту постанови містять роз`яснення виключно щодо особливостей розгляду спорів щодо додержання правил добросусідства, зокрема, що такі спори на відміну від спорів щодо земельних сервітутів, можуть розглядатись у судому порядку виключно, якщо вони не розглядались відповідними органами у досудовому порядку. Однак, ні положення статей Земельного кодексу України щодо добросусідства (Глава 17) чи земельного сервітуту, ні положення статей Цивільного кодексу України стосовно земельного сервітуту, на які посилався позивач у позові та його представник у судовому засіданні, у жодному разі не можуть бути застосовані до виниклих спірних правовідносин. Як вже вище зазначалось, на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень (ст.110 ЗК України). Частинами 4, 5 ст.111 ЗК України передбачено, що обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені Законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені. Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру. Відповідно до ст.91 ЗК України власники земельних ділянок (окрім іншого) зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням охоронних зон. Обмеження про які вище йде мова, були встановлені безстроково на підставі Закону ще при приватизації вказаної земельної ділянки, оскільки водогін на той час було вже прокладено, а саме у 1986 році. Тоді, як встановлені обмеження у жодному разі не позбавляють позивача права використовувати належну йому земельну ділянку за цільовим призначенням, про що останній стверджує у позові та заявляє у позовних вимогах, обмеження у використанні встановлено лише щодо відповідної площі цієї земельної ділянки, про що позивачу було відомо ще з моменту придбання вказаної земельної ділянки, а тому, окрім прав на цю землю, до нього перейшли й обов`язки дотримуватись цих обмежень. Межі та обсяг прав щодо використання земельної ділянки визначається її цільовим призначенням, встановленими обмеженнями, обтяженнями, зонами особливого режиму використання тощо (відомості про що вносяться до Державного земельного кадастру), і аж ніяк законодавець не пов`язує неможливість використання земельної ділянки із будівельним паспортом (ще й виданим без врахування встановлених безстроково та на підставі Закону обмежень у її використані), про що заявляє позивач. Згідно з положеннями ч.ч.2, 4, 5 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Положеннями ст.375 ЦК України передбачено право власника на забудову земельної ділянки, а також, що це право на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Положення наведених норм права надають право на забудову, але при цьому зобов`язують дотримання встановлених обмежень, архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. А тому, такого способу захисту порушеного права як встановлення неможливості використання відповідно до будівельного паспорту земельної ділянки у зв`язку з дією обмеження у використанні, яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», а також припинення на підставі вимоги власника дію обмеження у використанні земельної ділянки, яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», чинним законодавством не передбачено. Більше того, будь-якого порушення прав позивача, в тому числі використовувати належну йому земельну ділянку за цільовим призначенням, судом не встановлено, а відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що ж стосується позовних вимог про припинення водопостачання відповідачу через водопровід, розміщений на земельній ділянці позивача, та зобов`язання відповідача демонтувати водопровідну трубу, що розміщена на земельній ділянці позивача, а також колодязь на [ADDRESS] , за власний рахунок, то, на думку суду, вони є похідними від позовних вимог про встановлення неможливості використання відповідно до будівельного паспорту земельної ділянки у зв`язку з дією обмеження у використанні, яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», припинення на підставі вимоги власника дію обмеження у використанні земельної ділянки, яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», в задоволенні яких судом відмовлено, а тому в задоволенні останніх слід також відмовити. Окрім того, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження думки та доводи сторони позивача як на підставу позбавлення відповідача існуючого централізованого водопостачання, а саме, що відповідач неналежним чином здійснює обслуговування водогону до свого будинку, що у відповідача є колодязь як альтернативне джерело водопостачання тощо. Тоді, як в матеріалах справи наявні експертний висновок №002117 п.о/19 від 27.05.2019 року, проведений акредитованим випробувальним центром Вінницької регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (а.с.213-214 т.1), а також протокол випробувань №663 від 24.05.2019 року, проведених акредитованим випробувальним центром Державною установою «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.215-227 т.1), відповідно до змісту яких підтверджено небезпечність та непридатність до вживання людиною води із колодязя, який знаходиться на подвір`ї відповідача, її не відповідність стандарту «вода питна». Цими висновками встановлено, що склад відібраної із цього колодязя води - не відповідає вимогам ДСанПІН 2.2.4-171-10 за відповідними органолептичними, фізико-хімічними, мікробіологічними показниками. Так, 30.09.2010 року Рада ООН по правах людини ухвалила резолюцію, яка визнала право на воду та санітарію основними правами людини і таким чином закріпила рішення Генеральної Асамблеї ООН і підтвердила, що право людини на безпечну питну воду і санітарію є похідним права на адекватний життєвий рівень і нерозривно пов`язане з правом на найвищий досяжний стандарт фізичного і розумового здоров`я, так само як право на життя та людську гідність. Відповідно до ст.58 ВК України для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення використовуються води, якісні характеристики яких відповідають встановленим державним стандартам, нормативам екологічної безпеки водокористування і санітарним нормам. Згідно зі ст.4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» громадяни мають право, у тому числі, на безпечні для здоров`я і життя харчові продукти, питну воду. Статтею 18 цього Закону передбачено, що органи виконавчої влади, місцевого самоврядування зобов`язані забезпечити жителів міст та інших населених пунктів питною водою, кількість та якість якої повинні відповідати вимогам санітарних норм. Виробничий контроль за якістю питної води в процесі її добування, обробки та у розподільних мережах здійснюють підприємства водопостачання. Відповідно до ст.1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та питне водовідведення» (далі - Закон) питна вода - вода, призначена для споживання людиною, для використання споживачами для задоволення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб, а також для виробництва продукції, що потребує її використання, склад якої за органолептичними, мікробіологічними, паразитологічними, хімічними, фізичними та радіаційними показниками відповідає гігієнічним вимогам. Відповідно до ст.6 цього Закону державна політика у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення будується на принципах: 1) пріоритетності питного водопостачання перед іншими видами спеціального водокористування; 2) гарантованого першочергового забезпечення питною водою населення для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних та побутових потреб; 3) запобіжного характеру заходів щодо охорони джерел і систем питного водопостачання; 4) дотримання оптимального балансу використання поверхневих і підземних вод для питного водопостачання. Положеннями ст.7 цього Закону передбачено, що держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води, питного водопостачання шляхом: 1) забезпечення кожної людини питною водою нормативної якості в межах науково обґрунтованих нормативів питного водопостачання залежно від району та умов проживання; 2) зобов`язання підприємств питного водопостачання здійснювати заходи щодо забезпечення нормативів питного водопостачання та додержання державних стандартів у сфері питної води та питного водопостачання; 3) задоволення потреб населення у питній воді шляхом пріоритетного розвитку систем централізованого питного водопостачання . Згідно зі ст.22 Закону споживачі питної води, послуг з питного водопостачання мають право на: 1) забезпечення питною водою, якість якої відповідає державним стандартам, кількість і режим подачі якої визначаються на договірних засадах в обсязі, не меншому від нормативів питного водопостачання; 2) підключення в установленому порядку до централізованого водопостачання. Пунктом 9.1 правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.07.1995 року №30 визначено, що зовнішні системи подачі і розподілу води повинні забезпечувати безперебійне і надійне постачання споживачам питної води, якість якої відповідає санітарним нормам і вимогам чинного державного стандарту «Вода питна». Законодавець чітко відмежовує пріоритетність у застосуванні поверхневих та підземних вод, зазначаючи, що для виробництва питної води слід надавати перевагу воді підземних джерел питного водопостачання населення, надійно захищених від біологічного, хімічного та радіаційного забруднення. Законодавством акцентується увага на тому, що безпечною та першочергово необхідною для людини є «вода питна». Держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води, питного водопостачання шляхом задоволення потреб населення у питній воді шляхом пріоритетного розвитку систем централізованого питного водопостачання. Таким чином, відповідач має право на якісну питну воду та централізоване водопостачання цієї води, при забезпеченні якого відповідними службами постійно здійснюється контроль якості цієї води (вчиняються дії спрямовані на її професійне та якісне очищення) і вона є безпечною для здоров`я. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed