Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] у якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON], зареєстрований 18 вересня 1981 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1053 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та відповідачкою право приватної власності на ? частину житлового будинку площею 182.5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] з усіма його складовими частинами та земельною ділянкою кадастровий номер:[NUMBER]. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що подружнє життя у них із відповідачкою не склалося внаслідок того, що кожен має різні погляди на сім'ю. Вони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. Вважає, що подальше сімейне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам та просить його розірвати. Під час шлюбу ними було набуто житловий будинок за адресою [ADDRESS], який у відповідності до ст.ст. 368 ЦК України та 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити набуте під час шлюбу майно відповідач відмовляється, він змушений звернутись до суду та просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі. Вказав, що ? частину спірного житлового будинку по [ADDRESS] було отримано відповідачем у спадок, а іншу частку у дар, однак право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] лише у 2013 році. Під час шлюбу вказане майно було перебудоване та реконструйоване, що підтверджується наявними у справі Декларацією про готовність об»єкта до експлуатації та порівняльною технічною характеристикою. Дані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що житловий будинок по [ADDRESS] побудований подружжям [PERSON] за час перебування у шлюбі, є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках. Відповідач в судове засідання не з'явилася, із невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 18 вересня 1981 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданим повторно 05 жовтня 2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1053. Від даного шлюбу в подружжя неповнолітніх дітей немає. У судовому засіданні встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна №70890159 від 19.10.2016 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 182,5 кв.м., на земельній ділянці кадастровий номер:[NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності №7665915, виданого 07.08.2013 року державним реєстратором [PERSON] Згідно договору дарування від 10.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., за реєстром № 4-1341 [PERSON] подарував [PERSON] ? частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, по [ADDRESS] у м. Тернополі, що знаходиться на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 06.04.1990 року за реєстром №4-1317. Відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським обласним об»єднаним бюро технічної інвентаризації 10.04.1990 року за реєстром№3155, ? частина житлового будинку з надвірними побудовами [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору дарування від 10.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром № 4-1341. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1317, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках успадкували житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 600кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським обласним об»єднаним бюро технічної інвентаризації 09.04.1990 року за реєстром №3155, за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними побудовами [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром № 4-1317. Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 05.04.2006 року відповідачу [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Тернопільської міської ради від 14.04.2005 року №4/14/129 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.0601 га за адресою [ADDRESS], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 6110100000070110071. 17.12.2012 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» видано технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] який належить на праві власності [PERSON] 07.08.2013 року відповідно до рішення державного реєстратора реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 182,5 кв.м за адресою [ADDRESS], який складається з: прибудови літ. «б», сараю літ. «Б», убиральні літ. «В», сараю літ. «Г», вимощення літ. «І», огорожі 1, огорожі 2, стінки підпірної 3, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07.08.2013 року індексний номер:7665915, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.08.2013 року, індексний номер:7666079. У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Судом встановлено та дослідженими доказами підтверджено той факт, що відповідачем [PERSON] за час перебування у шлюбі із [PERSON] набуто у власність житловий будинок загальною площею 182,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] державну реєстрацію якого проведено за відповідачем 07.08.2013 року. ? частина вказаного будинку було успадкована [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер який помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1317, та ? частина була отримана відповідачем в дар від її брата [PERSON] згідно договору дарування від 10.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., за реєстром № 4-1341. Отже, зазначене майно у відповідності до положень ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю дружини-відповідача [PERSON] та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя. Верховний суд України у правовій позиції від 16.12.2015 року у справі №6-2641цс15 зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. В обгрунтування заявлених позовних вимог про поділ майна подружжя позивач посилається на те, що на даний час на місці житлового будинку, який був успадкований та отриманий в дар його дружиною [PERSON] за адресою [ADDRESS] знаходиться новий будинок, який побудований подружжям за час шлюбу за власні кошти, на підтвердження чого ним подано декларацію про готовність об»єкта до експлуатації та порівняльну технічну характеристику, які, на думку позивача, є свідченням того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Аналізуючи зазначені докази, суд зазначає, що надані позивачем декларація про готовність об»єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК у Тернопільській області 09.01.2013 року за №ТП182130090899 та технічна характеристика житлового будинку окрім технічних характеристик спірного об»єкта нерухомості не містять інформації про перелік та обсяг виконаних будівельних робіт, їх вартість, відомостей про те за рахунок чиїх коштів та коли саме проводилась перебудова будинку по [ADDRESS] чи були використані при цьому спільні кошти подружжя та у якому розмірі, а також не дають можливості визначити чи дійсно в результаті проведених робіт фактично було зруйновано старий будинок, що знаходився за вказаною адресою та побудовано на його місці новий. Таким чином у суду відсутні достатні та належні докази того, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у справі. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 18.09.1981 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1053. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя слід відмовити за недоведеністю. В силу ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 551,20 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial