Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Відповідач зареєстрований у належній позивачу на підставі Договору довічного утримання № 817 від 14.08.2020 року, квартирі за адресою: [ADDRESS] , при цьому з 2012 року і по сьогоднішній день. Відповідач доводиться позивачу рідним братом по материній лінії споріднення, однак підтвердити дану обставину, позивач, не має можливості так як, свідоцтво про народження перебуває у відповідача, з яким вони давно втратили зв`язок. У зв`язку з тим, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, але при цьому в ній зареєстрований, нарахування комунальних платежів здійснюється згідно кількості зареєстрованих осіб. Оскільки позивач буде реєструвати своє місце проживання у даній квартирі та відповідно буде зобов`язаний сплачувати комунальні послуги нараховані на двох осіб в тому числі і на відповідача, що значно впливає на його матеріальний стан. Позивач має намір отримати право на субсидію, і при цьому розрахунок такої субсидії буде здійснюватись з урахуванням того, що відповідач зареєстрований та проживаєу належній позивачу квартирі. Однак відповідач там фактично не проживає, що призведе до несправедливого розрахунку субсидії. Позивач не бажає, щоб місце проживання відповідача було зареєстроване у належній йому квартирі, так само як і не бажає, щоб відповідач мав право там проживати. Дана квартира належить позивачу на праві приватної власності і він прагне здійснювати це право на власний розсуд, самостійно визнаючи коло осіб, які будуть там проживати та матимуть зареєстроване місце проживання. Самостійно відповідач не бажає знятись з реєстрації у належній позивачу квартирі, не надаючи жодних обґрунтувань такої відмови. Зв`язок між позивачем та відповідачем втрачено, вони вже давно не спілкуються. Враховуючи викладене, а також небажання позивача аби відповідач проживав/мав право проживати чи був зареєстрований у належній йому квартирі, на праві приватної власності, вважає, що його право власності на вказану квартиру підлягає судовому захисту, у тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що матиме наслідком зняття з реєстрації місця проживання відповідача у вищезазначеній квартирі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в жодне призначене судове засідання не з`явився, судові повістки направлені йому за адресою, зазначеною в позовній заяві як місце його реєстрації, не отримує. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, не надав суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку [PERSON] , та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди сторони позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме: житлова квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору довічного утримання виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Умріхіною К.А. (а.с.6) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8), відповідно до якого власником квартири, що за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . У належній позивачу квартирі з 11.09.2003 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою (а.с.9), який є рідним братом позивача по материній лінії споріднення, однак останній з лютого 2012 року не мешкає у житлі позивача, що підтверджується актом обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 29.09.2019 року (а.с.10). В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] , зареєстрований, однак з лютого 2012 року фактично не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Наявністю реєстрації відповідача у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки останній повинен нести великі комунальні витрати, позбавлений можливості отримувати субсидію та інші соціальні пільги, розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356]. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 840,80 грн. Отже з урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840.80 грн.

Outcome: approved