Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», яке діє в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» про захист прав споживачів та списання заборгованості. В обґрунтування позову вказує, що він є кінцевим споживачем комунальної послуги з опалення наданої відповідачем в помешкання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке в розрахункових документах має особовий рахунок № [NUMBER] . Постачання послуг за вказаною адресою та особовим рахунком здійснюється у відповідності до умов Договору №6423 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 09 жовтня 2008 року, в якому, зокрема, передбачено облік спожитої теплової енергії за допомогою лічильника (вузол обліку). Вузол обліку в помешканні позивача було встановлено згідно проекту, узгодженого з відповідачем, та прийнято ним же на комерційний облік в лютому 2016 року. Згідно акту приймання вузла обліку показник використаного тепла на день прийняття складав 0,0 MWh. Відсутність об`єктивної заборгованості перед виконавцем комунальної послуги на момент встановлення лічильника була підтверджена також судовим рішенням у справі №711/6883/15-ц, яким було фактично скасовано претензії ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». Натомість, відповідач проводив розрахунок за нормами споживання або за даними загально-будинкового лічильника, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 11220,77грн. Позивач вважає, що нарахування такої заборгованості порушують його права як споживача комунальної послуги, атому він звернувся до суду з даним позовом, в якому просив списати неправомірно нараховану заборгованість з теплопостачання в сумі 11220,77грн. з особового рахунку № [NUMBER] щодо помешкання за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. 12.10.2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] в зв`язку з його безпідставністю. Також вказує, що позовні вимоги [PERSON] не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, зазначають, що відповідно до положень ст.ст. 11, 15 ЦК України, вимога «списати» певну суму з особового рахунку № [NUMBER] є необґрунтованою і неправомірною, адже переліченими позивачем нормативними актами та чинним законодавством України не передбачено обов`язку «списувати» певні суми коштів з особових рахунків споживачів в якості способу захисту прав. Термін «списання» коштів, інших оборотних та необоротних активів, належить до сфери бухгалтерського обліку і є внутрішньою компетенцією підприємства згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України». 15.10.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. З даної відповіді вбачається, що позивач вважає, що ним надані належні докази на підтвердження обставин викладених ним у позовній заяві. Щодо його вимоги про «списання» коштів з особового рахунку, то позивач зазначив, що на підставі ст. 16 ЦК України, вважає таку дію найбільш точною, яка відновить порушене право, оскільки будь-яка інша дія дозволить вільне тлумачення способів досягнення мети, заявленій у позовній вимозі, а отже потенційно призведе до викривлення позовних вимог і, зрештою, до можливості не виконання судового рішення. Також позивачем надано додаткові докази. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в позовному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додані до неї докази. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також посилався на обставини викладені у відзиві на позов. Окремо звернув увагу суду на те, що позивач не є власником квартири, за адресою якої відповідачем надаються комунальні послуги, а відтак, відповідачем жодним чином не порушено його права. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] ,, пояснення представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідачем надаються комунальні послуги з централізованого опалення та підігріву води за адресою: [ADDRESS] з відкриттям особового рахунку № [NUMBER] на підставі договору №6423 від 09 жовтня 2008 року (а.с. 31-34). Як вбачається з досудової претензії ПАТ «Черкаське хімволокно» ВП «Черкаська ТЕЦ» №24/1480 від 10.02.2020, за вказаною вище адресою та особовим рахунком, станом на 01.02.2020 наявна прострочена дебіторська заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка становить 11683,81грн. (а.с. 21). Проте, позивач не визнає вказану заборгованість посилаючись на те, що за зазначеною адресою встановлено засіб обліку теплової енергії/гарячої води (лічильник), на підтвердження чого посилається на докази: робочий проект 20-08 ЕКО ОВ монтажу квартирного вузла обліку теплової енергії та опалення кв. [ADDRESS] (а.с. 25); акт контрольної перевірки, пломбування/розпломбування засобів обліку (лічильника) теплової енергії/гарячої води (а.с. 26); ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2015 року про скасування судового наказу у справі №711/6883/15-ц (а.с. 4). Крім того, судом встановлено, що згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї виданої комітетом самоорганізації населення мікрорайону «Митниця» від 14.10.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та фактично проживає [PERSON] (позивач) (а.с. 24). Проте, згідно договору дарування квартири засвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. 02 жовтня 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за №15202 (а.с. 29), та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20775693 від 31.10.2008 (а.с. 30) власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Надаючи оцінку доводам позивача суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В той же час, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним\~законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що порушення його прав полягає у нарахуванні заборгованості зі сплати комунальних послуг за абонентським рахунком № [NUMBER] , що за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, статтею 332 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також відносини між сторонами, як споживачем та виконавцем комунальних послуг, врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», «;Про теплопостачання», «;Про захист прав споживачів» та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 року (далі - Правила). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Так, п. ч.2 ст. 7 зазначеного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч.1 ст.9 Законом України «Про житлово-комунальні послуги»). Частиною 6 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно з п. 46 Правил індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені договором. З аналізу вищенаведених норм права можна зробити висновок, що власник квартири в багатоквартирному житловому будинку, як споживач комунальної послуги з централізованого опалення, має обов`язок оплачувати спожиті ним житлово-комунальні послуги відповідно до умов укладеного договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивачку в силу Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору та в зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed