Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 04.04.1994 року належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрована дочка позивача [PERSON] , яка у 2014 році виїхала до Російської Федерації, при цьому не знявшись з реєстрації з зазначеної квартири. На теперішній час [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином РФ та оформлює документи для оформлення паспорту громадянина РФ. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позивач здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі, позбавлений права оформити пільги на оплату комунальних послуг. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, проти задоволення позивних вимог не заперечує. Свідок [PERSON] надала показання, що вона є сусідкою [PERSON] , проживає у зазначеній квартирі багато років, підтримує дружні стосунки з родиною позивача та підтвердила той факт, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року, виїхавши до Російської Федерації. З того часу [PERSON] у м. Торецьк вона не бачила. Вислухав учасників провадження, дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності від 04.04.1994 року, виданого Дзержинським житлово-комунальним управлінням, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно довідки КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 04.11.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрована, зокрема [PERSON] , яка є дочкою позивача. Крім того, судом встановлено, що з 2014 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні, фактично проживає з 2014 у Російській Федерації, у 2017 році зареєструвала шлюб з громадянином РФ, проживає у м. Смоленськ, що підтверджується актом вуличного комітету, складеного головою вуличного комітету, посвідченого виконавчим органом Залізної міської ради у присутності двох свідків (сусідів). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача, яка є дочкою позивача, без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved