Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування вимог вказав, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 15 березня 1975 року по 04 квітня 2000 року. З 1997 року відносини між ними погіршилися та фактичні шлюбні відносини припинились. З цього часу він став проживати окремо, він покинув місце їхнього спільного мешкання за адресою: [ADDRESS] , спільне господарство між ними не велось. 12 лютого 1998 року за договором купівлі-продажу ним було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , в розстрочку за 600 грн., з яких 300 грн. сплатив одразу та 300 грн. 01 червня 1999 року. Гроші на квартиру були його особистими заощадженнями, які він відкладав під час окремого проживання від дружини, а тому є його особистою власністю. Однак даний факт є невизнаним, оскільки він не може розпорядитися належною йому квартирою з огляду на необхідність отримувати згоду від колишньої дружини на розпорядження його квартирою. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поді спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року №6-2333цс15. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тому він змушений звернутися до суду. Просить суд визнати його особистою приватною власністю квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до законодавства. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.03.1975 року по 04.04.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.15-17). Згідно договору купівлі-продажу від 12.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 12.02.1998 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру, що складається з однієї кімнати загальною площею 22,3 кв.м., у тому числі жилою 13,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за 600 грн., з яких 300 грн. продавець отримав до підпису цього договору та 300 грн. покупець зобов`язався уплатити продавцю до 12.10.1998 року (а.с.7). Згідно реєстраційного посвідчення форми № [NUMBER] , виданого Бюро технічної інвентаризації м.Димитрова, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , за реєстровим № 442 на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.1998 року (а.с.8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо власника квартири [ADDRESS] відсутні (а.с.9). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вказана квартиру знаходиться у власності [PERSON] (а.с.10-11). Згідно довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради від 09.06.2020, за реєстраційними даними БТІ до 01.01.2013 року квартира [ADDRESS] ) належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С.Г. (а.с.35). Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 11.02.2008, [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з дружиною [PERSON] (а.с.12). Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 12.02.2008, [PERSON] був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] з 26.07.1988 року по 23.09.1997 року (а.с.13). Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 14.02.2008, [PERSON] був зареєстрований з 01.10.1997 року по 03.04.1998 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах. Також згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07.12.2016 у справі № 6-1568цс16, якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки позивачем надані суду докази на підтвердження того, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана ним особисто за власні кошти в період припинення спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і за позивачем має бути визнано право особистої приватної власності на зазначену квартиру. На підставі ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved