Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він на праві приватної власності є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному йому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який фактично не проживає за вказаною адресою з листопада 2018 року. Речей відповідача у належному позивачу будинку немає, станом будинку відповідач не цікавиться не сплачує комунальні платежі та не приймає участі у ремонті вказаного будинку. Відповідач на теперішній час проживає за іншою адресою, не є членом сім`ї позивача та не є наймачем. А тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень. Про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимогст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 09 серпня 2018 року державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1097, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки № 1121, виданої позивачу [PERSON] виконавчим комітетом Біловодської селищної ради Біловодського району Луганської області 31 липня 2020 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з листопада 2018 року за вказаною адресою фактично не проживає. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] не є членом його сім`ї, та з листопада 2018 року не проживає у належному йому будинку, тому втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача такими, що втратив право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. У відповідності до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом родини позивача, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає з листопада 2018 року, особистих речей там не має, обов`язки щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, а отже, своєю реєстрацією в будинку чинить перешкоди власнику позивачу [PERSON] у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved