Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до публічного акціонерного товариства «Азот» стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03 квітня 2017 року його було звільнено з ПАТ «Азот» за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення повний розрахунок з ним проведено не було. 19.12.2017 Придніпровським районним судом м. Черкаси було видано судовий наказ (справа № 711/9992/17), яким з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за нарахованою та невиплаченою заробітною платою у сумі 10932 грн. 87 коп. та середньомісячну заробітну плату в сумі 82986 грн. 30 коп. Вказані кошти були перераховані на його банківський рахунок 06.04.2018. Згідно із даними довідки про доходи № 592 від 02.11.2017 його середньоденний заробіток перед звільненням становив 485 грн. 30 коп. Оскільки відповідач виконав судове рішення і повністю виплатив йому заборгованість по заробітній платі 06 квітня 2018, яка належала до виплати при звільненні (день фактичного розрахунку), то на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України до просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 04.04.2017 (наступний день після звільнення) по 19.12.2017 (день винесення судового наказу), загалом за 75 днів, що становить 36 397,50 грн., а також просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати в сумі 704, 80 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.06.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09 липня 2018 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.05.2017 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот» в межах суми стягнення 611\~872\~475\~грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім того, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 11 квітня 2018 року було арештовано грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 43\~851\~523,90 грн. Таким чином, оскільки вина ПАТ «Азот» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON], сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «Азот» повинен буде сплатити до бюджету. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 20 грудня 2017 року по 06 квітня 2018 року, тобто за 74 робочі дні, в сумі 35 912 грн. 20 коп. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не зявився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. 09 липня 2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ «Азот» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заслухавши доводи позивача, враховуючи думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ «Азот» та 03 квітня 2017 року був звільнений з займаної посади машиніста компресорних установок за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «Азот» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. 19.12.2017 Придніпровським районним судом м. Черкаси видано судовий наказ (справа №711/9992/17), яким з відповідача на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за нарахованою та невиплаченою заробітною платою у сумі 10932 грн. 87 коп. та середньомісячну заробітну плату в сумі 82986 грн. 30 коп., проте вказані кошти були перераховані на його банківський рахунок лише 06 квітня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу на належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 12.06.2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2017 року по 06 квітня 2018 року. Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017 по справі\~№ 6-1638цс17,\~- у разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно до довідки про доходи № 592 від 02.11.2017 його середньоденний заробіток перед звільненням становить 485 грн. 30 коп. В абзаці пятому п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2017 року по 06 квітня 2018 року становить 74 робочі дні: за грудень 2017 року - 8 робочих днів, за січень 2018 року 21 робочий день, за лютий 2018 року 20 робочих днів, за березень 2018 року- 21 робочий день, за квітень 2018 року 4 робочі дні. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2017 року по 06 квітня 2018 року становить 35912 грн. 20 коп. (із розрахунку 485 грн. 30 коп. (середньоденний заробіток) х 74 робочі дні), який і підлягає до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. На думку суду, вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved