Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги мотивував таким. Він перебував у трудових відносинах із відповідачем з 22.08.2005 по 25.03.2013 в якості гірника очисного забою. Звільнився наказом №836 від 25.03.2013 за ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013 на його користь з відповідача стягнено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 15539,40 гривень за період з 26.03.2013 по 31.05.2013. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19.01.2016 на його користь з відповідача стягнено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1500 гривень за період з 01.06.2013 по 20.01.2015. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 27.04.2016 на його користь з відповідача стягнено 1044,41 гривень компенсації втрати частини доходів, що є складовою заробітної плати, спір вирішено на користь працівника повністю. Розрахунок з позивачем не проведений до цього часу, що є підставою для застосування санкції, передбаченої ст.117 КЗпП України, за період з 21.01.2015 по 30.11.2016, і при цьому, на думку позивача, розмір відшкодування за час затримки розрахунку має визначити суд з урахуванням вирішеного спору повністю на користь працівника. Просить суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.01.2015 по 30.11.2016 та сплачений ним судовий збір. В судовому засіданні представником позивача [PERSON] підтримані позовні вимоги повністю. Також представником пояснено, що на цей час не сплачено фактично 1500 гривень середнього заробітку та 1044,41 гривень компенсації, виконавчі листи позивач в суді не отримував і до виконання не пред'являв. Просив суд задовольнити вимоги і самостійно обрахувати їх розмір. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій наполягав на задоволенні своїх вимог. Представником відповідача Бушинською Є.В. в суді позовні вимоги не визнані, пояснено, що [PERSON] дійсно працював на підприємстві у вказаний ним період. Середній заробіток за первісним рішенням суду був йому сплачений, а кошти за двома рішеннями апеляційних судів не сплачені до цього часу у зв'язку з відсутністю виконавчих листів і, відповідно, реквізитів позивача для перерахування коштів. Вважає, що нема підстав для задоволення позову, оскільки нема вини підприємства у нездійсненні виплат. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність у частковому задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] знаходився у трудових відносинах з відповідачем і був звільнений наказом №836к від 25.03.2013 за угодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8-9). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013 на його користь з відповідача стягнено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 15539,40 гривень за період з 26.03.2013 по 31.05.2013 (а.с. 10-11). Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2013, рішення суду виконане у повному обсязі (а.с.67). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19.01.2016 на його користь з відповідача стягнено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1500 гривень за період з 01.06.2013 по 20.01.2015 (а.с.12-13, 71-72). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 27.04.2016 на його користь з відповідача стягнено 1044,41 гривень компенсації втрати частини доходів (а.с.14-15). Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На день розгляду справи рішення апеляційного суду Донецької області від 19.01.2016 та від 27.04.2016 відповідачем не виконані, про що вказане [PERSON] і що підтверджене представником відповідача. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, також не підлягають доказуванню. Отже, відповідач має перед позивачем заборгованість в розмірі 1500 гривень середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.06.2013 по 20.01.2015 та в розмірі 1044,41 гривень компенсації втрати частини доходів, при цьому, згідно з рішенням суду, компенсацію стягнено за період з квітня 2013 року по жовтень 2015 року (а.с.15). Компенсація втрати частини доходів відповідно до п. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України № 5 від 13.01.2004, входить до фонду додаткової заробітної плати та, таким чином, її несвоєчасна виплата є підставою для отримання позивачем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Так, згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд зауважує, що нарахування і стягнення середнього заробітку, як і нарахування і стягнення вказаної вище компенсації, є для відповідача штрафними санкціями, які застосовуються за порушення строків проведення розрахунків із звільненою особою. Відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що за порушення термінів розрахунку з позивачем ДП «ВК «Краснолиманська» понесло відповідальність у вигляді стягнення з нього рішенням суду зазначеної компенсації, суд не може погодитися з вимогою позивача про стягнення середнього заробітку з 21.01.2015, оскільки період, за який нарахована компенсація, становить термін з квітня 2013 року по жовтень 2015 року включно. Тобто, застосування штрафних санкцій в даному випадку можливе лише з 01.11.2015. Кінцевою датою нарахування середнього заробітку позивач вказує 30.11.2016, але, враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем рішення суду станом на день розгляду справи, обрахуванню підлягає період по день постановлення судового рішення, тобто, по 06.09.2017. За відомостями рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013, середньоденний заробіток [PERSON] становив 345,32 гривні (а.с.10). З 01.11.2015 по 06.09.2017 минуло 463 робочі дні. Отже, загальна сума середнього заробітку за вказаний період в повному розмірі складає 159883,16 гривень. Виходячи з положень ч.2 ст.117 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», враховуючи, що розмір несплаченої позивачеві компенсації складає 1044,41 гривень, і така сума є незначною часткою від загально заявлених [PERSON] позовних вимог, які розглядалися судами у численних спорах позивача з відповідачем з приводу несвоєчасного розрахунку, а також те, що рішеннями суду вже двічі стягувався середній заробіток за затримку розрахунку, суд вважає, що на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку має бути стягнений частково. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 у справі №6-259цс17. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 5000 (п'ять тисяч) гривень як розумна і справедлива компенсація за порушення його права у наведених умовах. З відповідача на користь позивача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім, в сумі 640,00 гривень. На підставі викладеного, ст.61 Конституції України, ст.ст.116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial