Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що квартира належить позивачу на праві власності. В ній проживали та були зареєстровані всі члени його сім`ї: він, дружина та дочка. Після розірвання шлюбу колишня дружини знялась з реєстрації добровільно, а дочка [PERSON] , хоч і залишила помешкання та з 2012 року проживає з матір`ю, досягнувши повноліття добровільно зніматись з реєстрації не бажає. Непроживання її в квартирі підтверджується тим, що вона фактично проживає за іншою адресою: [ADDRESS] та навчається у Київському національному торговельно-економічному університеті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечує. Пояснив, що йому батько подарував вищевказану квартиру, у якій його сім`я проживала з 2004 року по 2011 рік. У грудні 2011 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, а у 2012 році [PERSON] разом з дочкою [PERSON] переїхали проживати в квартиру своїх родичів по [ADDRESS] . Колишня дружина [PERSON] 30.08.2016 добровільно знялась із реєстрації, але не бажає, щоб дочка також знімалась з реєстрації, оскільки вона не має свого житла. Дочці [PERSON] [INFO] виповнилося 18 років. На даний час дочка навчається в університеті в м. Києві, де і проживає в квартирі, яку винаймає, а коли приїздить до м. Переяслава, то іноді приходить до нього в гості. Посилаючись на те, що дочка не проживає у його квартирі близько десяти років, хоч має доступ до неї, просить визнати її такою, що втратила право користування житлом. Вказує, що реєстрація дочки в квартирі створює йому перешкоди у її продажі, щоб виручені кошти вкласти в купівлю собі іншого житла за місцем роботи в м. Києві Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить телефонограма. Заяв, клопотань на адресу суду від неї не надходило, відзив на позов не подано. Отже, на час розгляду справи в суді одночасно існують такі обставини: - відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; - відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин; - відповідач не подав відзив; - позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. За правилами ч.1 ст. 280 ЦПК України вказані умови є необхідними та достатніми для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справи доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З копії договору дарування квартири від 03.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за № 1973, вбачається, що [PERSON] передав (подарував), а [PERSON] прийняв дарунок безоплатно квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №28821492 від 28.01.2011 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с.8). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08.12.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини (а.с.9). З копії Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 3240-2122304-2018 від 19.10.2018 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується копією будинкової книги по [ADDRESS] (а.с.10-12). Дочка позивача [PERSON] є студенткою денної форми навчання факультету ресторанно-готельного та туристичного бізнесу Київського національного торговельно-економічного університету. Термін навчання 3 роки 10 місяців за освітній ступенем «бакалавр» з 01 вересня 2019 року по червень 2023 року. Дані обставини підтверджуються копією договору № 1250 д/бк-2019 про навчання (підготовку) від 15.08.2019 та копією довідки КНТЕУ № 33/19 463 від 11.12.2019 (а.с.13-15). Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України та ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення відповідно до яких власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 ЖК УРСР). За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись відповідним жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.ч.1,2, п.2 ч.3 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно вимог ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). В суді встановлено, що відповідач [PERSON] є дочкою позивача та набула право користування належною йому квартирою в порядку, передбаченому законом. У десятирічному віці відповідачка вимушена була залишити помешкання батька та почала проживати окремо, разом з матір`ю, у зв`язку з розірванням шлюбу її батьків. Після закінчення шкоди, будучи неповнолітньою вона вступила до вищого навчального закладу у м. Києві, договір про навчання з яким на платній основі уклала мати відповідачки - [PERSON] . Отже, досягнувши повноліття, з 01.09.2019 [PERSON] є студенткою та залишається матеріально залежною від своїх батьків, в основному - матері, з якою вона проживала. Її не проживання в квартирі батька пояснюється не лише тісним психологічним зв`язком дочки і матері, а й тим, що навчальний заклад, студенткою якого є відповідачка, знаходиться в іншому населеному пункті - в м. Києві. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. На переконання суду неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Від моменту досягнення [PERSON] повноліття ( [INFO] ) і до дня звернення позивача з позовом до суду (30.01.2020) про визнання її такою, що втратила право на користування житлом за місцем реєстрації минуло трохи більше двох місяців, що в будь-якому разі є незначним строком для порушення питання про визнання неповажними причини відчутності за місцем реєстрації та виселення такої особи. Враховуючи, що [PERSON] є студенткою, проживання в іншому населеному пункті, а не за місцем реєстрації у повнолітньому віці пов`язане з навчанням, особисте житло на праві власності чи постійному користуванні у неї відсутнє, суд дійшов висновку, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом батька буде становити для неї надмірний тягар, який не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed