Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він з 10 червня 2000 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 19.01.2011 року між ними розірваний. Від шлюбу мають дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням суду від 08.02.2017 року з відповідачки стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08.07.2016 р. передбачено внесення важливих змін до Сімейного кодексу України, де передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В звязку з цим він вважає за необхідне звернутися до суду з заявою про збільшення розміру аліментів враховуючи зазначені зміни та просить збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з відповідачки аліменти на його користь на утримання дітей у розмірі 1/4 частки доходу відповідача, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, стягнути витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 17 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позов до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, вказавши, що маючи дохід в розмірі 1198,00 грн. щомісячно та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка перебуває на обліку в КУ «ЦПМСП № 3» з діагнозом гострі респіраторні інфекції, вона не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 50 % від її доходу, та враховуючи розмір її доходу, буде нараховуватись заборгованість по оплаті аліментів, тому просить зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 р., з1/4 на 1/6 частину з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до повноліття дітей. Ухвалою суду від 20 березня 2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дітей, вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що Апеляційним судом Дніпропетровської області в рішенні від 08.02.2017 р. прийнято до уваги всі обставини, викладені [PERSON], тому і стягнуто аліменти не 1/3 частину її заробітку, а1/4 частку. Вона має у власності 2 квартири, тому коли позивач звернувся до неї з пропозицією щодо передачі дітям частини квартири по вул. В.Чорновола замість аліментів, та відповідала категоричною відмовою. До того ж [PERSON] сплатила заборгованість по аліментам, що свідчить про наявність у неї коштів. Тому просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов не визнали з підстав, викладених в запереченнях на позов, на задоволенні зустрічного позову наполягали з підстав, викладених в ньому. В обґрунтування заперечень зазначено, що збільшення розміру аліментів позивачем не обґрунтоване та не відповідає дійсний обставинам, оскільки в даному випадку діти живуть з батьком, не зважаючи на рішення суду про визначення місця проживання дітей разом з матірю, однак враховуючи факт проживання дітей з батьком у 2017 році було стягнено аліменти на утримання дітей з матері. Батько дітей працює, має власне житло, має офіційний дохід, крім спільних з нею дітей іншої сім'ї не має, та не має на утриманні інших дітей. Вона ж має на утриманні малолітню доньку, яку наразі виховує одна, працює офіційно та з неї стягуються аліменти в розмірі 50% з заробітної плати. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши доводи та заперечення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] з 10 червня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2011 року між ними розірваний (а.с. 8 копія рішення суду). Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7 копії свідоцтв про народження). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року визначено розмір стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) на кожного з дітей, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (а.с. 9-10 копія рішення суду). Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько (мати) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України , ст. 180 СК України встановлюють обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття. На дані правовідносини поширюються норми ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, згідно до якої визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з розясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовими рішеннями або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Як випливає зі змісту ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже зміна матеріального чи сімейного становища батька чи матері, може бути підставою для їх вимог про зменшення чи збільшення розміру аліментів. Разом з тим, згідно розяснень, що містяться в абзаці 4 пункту 17 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивачем не доведено, що з моменту винесення первісного рішення про стягнення аліментів відбулись такі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоровя дітей, позивача чи відповідача, чи наявні будь-які інші обставини, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для збільшення розміру аліментів. Таким чином, єдиний факт законодавчих змін щодо мінімального розміру аліментів не є підставою для збільшення розміру аліментів при відсутності доведених належним чином обставин, визначених в ст. 192 СК Сімейного Кодексу України, у зв'язку з чим даний позов [PERSON] про збільшення розміру аліментів задоволенню не підлягає. З аналогічних підстав не підлягає задоволенню зустрічний позов [PERSON], оскільки нею також не доведено факту наявності обставин, визначених в ст. 192 СК Сімейного Кодексу України. Так, посилання [PERSON] на наявність на її утриманні доньки, сплата комунальних платежів, розмір її заробітку, спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких Апеляційним судом Дніпропетровської області при винесенні рішення 08 лютого 2017 року взято до уваги викладені [PERSON] обставини: наявність доньки та наявність судового рішення про стягнення на її утримання аліментів з батька дитини, тощо. Хвороба її доньки та перебування на диспансерному обліку і необхідність в лікуванні дитини не позбавляє [PERSON] звернутися до суду з позовом до батька дитини про стягнення додаткових витрати на дитину, однак не являється підставою для зменшення розміру аліментів та буде порушувати права інших її дітей. Доказів того, що з моменту винесення судом 08 лютого 2017 року відбулись такі зміни матеріального або сімейного стану, чи наявні будь-які інші обставини, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, суду не надані. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В звязку з відмовою в первісному позові, судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, понесені позивачем [PERSON], покладаються на нього. Ухвалою суду від 20 березня 2018 року позивача за зустрічним позовом [PERSON] звільнено від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed