Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття із реєстрації місця проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 12.09.1998 року, у якому в них народилася дитина, [PERSON], [INFO]. 11.06.2003 року їх шлюб було розірвано у судовому порядку. Стверджує, що у 2004 році [PERSON] разом з дитиною переїхала до Києва, де у 2005 році одружилася вдруге, а в 2006 році вони виїхали за межі України. Місце їх проживання йому невідоме. Зазначає, що з моменту одруження і до моменту виїзду відповідач, [PERSON], проживав з ним та був зареєстрований у [INFO], яка на підставі свідоцтва про право власності №147 від 30.07.1994 року належить йому, [PERSON] та його батькам, [PERSON] та [PERSON]. Позивач вказує, що після виїзду за межі України відповідач жодного разу не зявлявся у квартирі [ADDRESS], що підтверджено актом про відсутність проживання відповідача. водночас відповідач до теперішнього часу зареєстрований за цією адресою. А тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування та розпорядження житловим приміщенням- квартирою №25 в будинку 22 по вул. Шевченка в м. Дубляни, Жовківського району Львівської області та зняти його з реєстрації місця проживання у звязку з переїздом на інше місце проживання. Позивач в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подав на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Судовий збір з відповідача просить не стягувати. Відповідач [PERSON] ні в підготовче, ні в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення таких був повідомлений належним чином за зареєстрованою адресою його місця проживання. Від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзвиву на позовну заяву, пояснень. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце проведення такого були повідомлені належним чином, однак подали на адресу суду заяви в яких просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять такі задовольнити. Не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання без повідомлення причин, поважності причин неявки ним не повідомлено, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи суд приходить до висновку про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не зявилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії свідоцтва про право власності на квартиру від 30.07.1994 року вбачається, що квартира № 22 в будинку № 25 в м. Дубляни, Жовківського району Львівської області належить на праві приватної спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ № 042503, яке видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області 18.07.2008 року вбачається, що шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 142 від 2003 року. Копією свідоцтва про народження серії 1-СГ № 229169 стверджується, що [PERSON] народився 21.02.1999 року і його батьком є [PERSON], матірю- Нагірна [PERSON]. Тобто відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON]. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сімї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які, не є , не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виникнення у членів сімї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права вланості особи на будинок припиняє право членів його сімї на користування житлом. З актів обстеження матеріально-побутових умов сімї № 340 від 19.07.2018 року та № 789 від 14.12.2018 року, складених комісією депутатів та працівників Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області вбачається, що членами комісії встановлено, що син [PERSON], [PERSON] за адресою: м. Дубляни, вул. Шевченка, 22/25, Жовківського району Львівської області не проживає з 2006 року. Місце проживання невідоме. Даний факт підтверджують сусіди. Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідач членом сімї позивача чи ні, наведеними вище актами стверджується, що він не проживає у квартирі № 25 в житловому будинку № 22 по вулиці Шевченка в місті Дубляни, Жовківського району Львівської області з 2006 року. А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власник квартири № 25 в житловому будинку № 22 по вулиці Шевченка в місті Дубляни, Жовківського району Львівської області [PERSON] має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України він як власник даного житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того суд враховує, що інші власники даної квартири, які є третіми особами по справі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять такі задовольнити. Тобто їх позиція щодо позову повністю співпадає із позицією позивача. Суд захищає права позивача як власника житлового будинку, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач не проживає, відсутній у квартирі № 25 в житловому будинку № 22 по вулиці Шевченка в місті Дубляни, Жовківського району Львівської області з 2006 року, що є також підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом. На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі його права, а також враховуючи, що відповідач відсутній, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме з 2006 року, тобто більше ніж встановлено законодавством для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме більше одного року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 25 в будинку № 22 по вулиці Шевченка в м. Дубляни, Жовківського району Львівської області належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. В той же час, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою [INFO] у звязку із наступним. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Проте, відповідно до ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено). Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ №207 від 02.03.2016 р.), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для подальшого зняття з місця реєстрації її проживання органом реєстрації місця проживання. А тому суд вважає, що позовна вимога про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO] не підлягає до задоволення, оскільки такий обовязок покладений на орган реєстрації місця проживання, тобто на відповідний орган місцевого самоврядування на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, суд враховує, що позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача в його користь судового збору, просить у поданій на адресу суду заяві судовий збір з відповідача не стягувати, а тому незважаючи на те, що позовні вимоги позивача задоволені частково, питання стягнення судового збору з відповідача в користь позивача, який був сплачений останнім при поданні позову в суд, не вирішується судом, не є предметом розгляду справи, оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог.

Outcome: partial