Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що з 19.10.1988р. по 04.04.2001р. працював на підземних роботах в шкідливих умовах на ДП «Львіввугілля», зокрема на ВП «Шахта «Степова». 19.04.2001р. позивач звільнений за ініціативою працівника у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності третьої групи. Згідно довідки серія ЛВА-2 №006425 від 11.04.2001р., виданою обласною МСЕК №3 [PERSON] було встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких 30% на антрапосилікоз та 15% вібраційну хворобу, внаслідок професійного захворювання. Відповідно до довідки серія ЛВА-2 №024229 від 24.03.2009рю виданою обласною МСЕК позивачу встановлено 55% втрати працездатності, з них 40% на антрапосилікоз та 15% на вібраційну хворобу, внаслідок професійного захворювання - безтерміново. Вказує на те, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди, яка полягала у значному фізичному болю та стражданнях. При визначенні розміру моральної шкоди вважає, що необхідно врахувати, характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань від професійного захворювання та тривалість лікування. Просить стягнути з відповідача ДП «Львіввугілля» на його користь 44 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. В запереченні на позовну заяву представник відповідача ДП «Львіввугілля» вказав, що відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, затверджених наказом МОЗ від 22.11.1995р. №212 (зі змінами, внесеними наказом цього міністерства від 05.08.1998р. №238) на МСЕК покладено, серед іншого, обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. В даному випадку позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди, а документи на які посилається позивач - підтверджують факт настання професійного захворювання і встановлення в зв'язку з цим стійкої втрати працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди так і її розмір має доводитись. Крім цього, позивачем порушено строки позовної давності при зверненні до суду про стягнення моральної шкоди і він не просить їх поновити. Також, зазначає, що спірні правовідносини, які мали місце 11.04.2001р., на той час регулювалися Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаної з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993р. №492. На час встановлення вперше втрати працездатності висновком МСЕК діяла спеціальна норма ч.2 п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаної з виконанням трудових обов»язків, у якій зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімуму доходів громадян не залежно від інших будь-яких виплат. Також, згідно ст..9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, або в разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити повністю та застосувати позовну давність до даних правовідносин. Ухвалою судового засідання від 09.01.2014р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача відділ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області. В запереченні на позовну заяву представник співвідповідача відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області вказав, що відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаної з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993р. №492, передбачено, що власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Дані правила діяли 11.07.2001р. Зазначає, що ДП «Львіввугілля» призначили та проводили виплату позивачу шкоди внаслідок професійного захворювання. Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області відповідно до постанови №745 від 14.09.2001 р. продовжило проводити позивачу страхові виплати. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов»язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, вважає, що спричинення йому значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Кіямов П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Представник відповідача Тодорович О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Як з»ясовано із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON] від 13.08.1979р., акта від 02.04.2001р. розслідування професійного захворювання - стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 12 років. Із дослідженої копій довідки МСЕК серія ЛВА-2 №006425 встановлено, що [PERSON] 11.04.2001р. вперше встановлено 45% втрати професійного захворювання, з них 30% - антропосилікоз та 15% вібраційна хвороба. Довідкою МСЕК серія ЛВА-2 №017173 від 04.04.2002р. встановлено, що [PERSON] підтверджено 45% втрати професійного захворювання, з них 30% - антрпосилікоз та 15% вібраційна хвороба, у зв'язку із профзахворюванням. Відповідно до довідки серія ЛВА-2 №024229 від 24.03.2009р., яка видана обласною МСЕК, позивачу встановлено 55% втрати працездатності, з них 40% на антрапосилікоз та 15% на вібраційну хворобу, внаслідок професійного захворювання - безтерміново. У зв»язку із наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов»язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п»ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз»ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Вказані обставини є також викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду №6-931/0/4-11 від 29.07.2011р. Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963р. моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інш. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов»язки позивач [PERSON] отримав ушкодження здоров»я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного захворювання від 24.02.1997р. Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993р. (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача відділ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання на підприємстві ДП «Львіввугілля». В свою чергу, що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи роз»яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосовує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян 17 грн., який діє на час розгляду справи. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.440-1 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 44 000 грн., суд задовольняє частково в сумі 2 550 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує положення п.18 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яким визначено, що органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільняються від сплати судового збору.

Outcome: partial