Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він 17.08.2016 року звернувся до Томаківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області для отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташований за адресою: с. Настасівка, вул. Верхня (Петровського), 56, Томаківського району Дніпропетровської області, що належав [PERSON], який помер 24 червня 1997 року. Державний нотаріус Марганецької ДНК в.о. Томаківської державної нотаріальної контори, постановою від 17.08.2016 року, відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно, так як у нього відсутній правовстановлюючий документ на будинок і запропонував звернутися до суду для вирішення питання реалізації його спадкових прав. На його звернення, Мирівська сільська рада Томаківського району Дніпропетровської області надала довідку від 18.08.2016 року за № 1498, зі змісту якої слідує, що згідно записів в книгах погосподарського обліку власником домоволодіння розташованого за адресою: с. Настасівка, вул. Верхня (Петровського), 56, Томаківського району Дніпропетровської області, був [PERSON], який помер 24 червня 1997 року, а також надала довідку від 19.08.2016 року за № 754, зі змісту якої слідує, що присадибна ділянка, розташована за зазначеною адресою, знаходилась у спадкодавця в користуванні. Відповідно до розяснень, викладених у пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за вихідним № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Крім того, позивач зазначає, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Виходячи з наведеного, та відповідно до довідки наданої Мирівською сільською радою, [PERSON] являвся власником зазначеного житлового будинку, що не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Позивач також зазначає, що відповідачем по справі є його рідна сестра [PERSON], яка його спадкових прав не оспорює і цю обставину може підтвердити в судовому засіданні. Ступінь її родинного звязку підтверджується її свідоцтвом про народження та свідоцтвами про розірвання шлюбу та про одруження, з яких вбачається зміна її прізвища. Представник позивача в судове засідання не з'явився, при цьому подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому зазначила, що зазначені в позовній заяві обставини підтверджує повністю, проти даного позову не заперечує та заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження матеріалами справи, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини. Зі свідоцтва про смерть серії І-КИ № 125140, виданого 26.06.1997 року Мирівською сільською радою народних депутатів Томаківського району вбачається, що спадкодавець [PERSON] дійсно помер 24.06.1997 року /актовий запис № 37/, який є батьком сторін у даній справі. 17.08.2016 р. позивач звернувся до Томаківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області для отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташований за адресою: с.Настасівка, вул. Верхня (Петровського), 56 Томаківського району Дніпропетровської області, що належав [PERSON], який помер 24.06.1997 року. 17.08.2016 року Державний нотаріус Марганецької ДНК в.о. Томаківської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно, так як у нього відсутній правовстановлюючий документ на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.08.2016 р. Відповідно до вимог глави 10 пункту 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно, так як відсутній правовстановлюючий документ щодо належності цього майна спадкодавцеві. З довідки Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 18.08.2016 року за № 1498, вбачається, що згідно записів в книгах погосподарського обліку власником домоволодіння розташованого за адресою: с. Настасівка, вул. Верхня (Петровського), 56, Томаківського району Дніпропетровської області, був [PERSON], який помер 24 червня 1997 року. Крім того, з довідки від 19.08.2016 року за № 754, також вбачається, що присадибна ділянка, розташована за зазначеною адресою, знаходилась у спадкодавця в користуванні. Відповідно до розяснень, викладених у пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за вихідним № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Із технічного паспорту на будинок, виготовленого КП «Томаківське БТІ» ДОР» від 26.07.2016 року, вбачається, що [PERSON], згідно експлікації до плану житлового будинку, фактично являлася власником житлового будинку загальною площею 73,60 кв. м., житловою площею 42,65 кв. м. Будинок не є аварійним та придатний до користування. Згідно довідки за № 65 від 02.09.2016 року, наданої КП «Томаківське БТІ» ДОР», за даними БТІ, право власності на зазначений житловий будинок ні за ким не зареєстроване. Володіння [PERSON] зазначеним житловим будинком не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Згідно з висновком ТОВ «Грандторгстрой» дійсна вартість житлового будинку станом на 05.09.2016 року складає 35 000,00 гривень. Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що відповідачем по справі є [PERSON], яка доводиться позивачу рідною сестрою та яка його спадкових прав не оспорює та позовні вимоги визнала в повному обсязі. Ступінь родинного звязку сторін у справі підтверджується наступними документами: свідоцтвом про народження відповідача серії IV-УР № 1267373, де зазначено її дошлюбне прізвище «Бучан», яка народилася 01.05.1962 року, а батьком зазначено [PERSON]; свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ № 066131, з якого вбачається, що відповідачка розірвала шлюб 15.01.1997 року з громадянином [PERSON]; свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 042703, з якого вбачається, що відповідач після одруження змінила прізвище «Коваль» на «Мелешко». Викладені обставини та письмові докази, свідчать про те, що батько позивача фактично являвся власником зазначеного житлового будинку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Виходячи із наведеного, враховуючи ту обставину, що ніхто, крім позивача, із спадкоємців померлого не претендує на спадщину після його смерті, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі. Частиною 1\~ст. 88 ЦПК України\~передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач не просить відшкодувати йому судові витрати, а просить зарахувати до держави, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування витрат та залишити сплачений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved