Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір від 20.02.2012 року в частині дарування [PERSON] [PERSON] ? частки квартири [ADDRESS] та витребувати у [PERSON] на користь власника [PERSON] ? частку квартири, яка подарована їй [PERSON] за договором дарування від 04.02.2015 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ? частки квартири [ADDRESS], однак, обидві сторони цього договору дарування не мали наміру створення таких юридичних наслідків, оскільки таке переоформлення власності було викликано наявністю в суді цивільного позову до [PERSON] і його побоюванням звернення стягнення на квартиру. Фактично після підписання та нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування, будь-яких змін у юридичних та практичних відносинах сторін щодо предмету договору не відбулося. Квартира чи її частина фактично не була передана дарувальником обдарованому у користування та обдарований цього не вимагав. До пред'явлення цього позову позивача змусило негативне відношення до нього відповідача -1, який погрожував і погрожує виселенням із квартири. Крім того, йому стало відомо, що відповідач-1 04.02.2015 року подарував ? частину квартири своїй дружині [PERSON] Вважає, що відповідач-1 знав про фіктивність договору дарування від 20.02.2012 року, тому у нього відсутнє право на відчуження зазначеної в цьому договорі ? частини квартири, у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялися судом про день та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 20.02.2012 року позивач [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній - по ? частині квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача по справі посилався на те, що обидві сторони цього договору дарування не мали наміру створення таких юридичних наслідків, оскільки таке переоформлення власності було викликано наявністю в суді цивільного позову до [PERSON] і його побоюванням звернення стягнення на квартиру, а відтак правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що є підставою для визнання його судом недійсним. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України предметом договору дарування можуть виступати майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому, а також нерухомі і рухомі речі (в тому числі гроші та цінні папери). Відповідно до 719 ЦК України договір дарування майнового права укладається так само, як і договір дарування нерухомої речі - у письмовій формі. Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійним. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що пред'явлення цього позову позивача змусило негативне відношення до нього відповідача -1, який погрожував і погрожує виселенням із квартири. В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Як було встановлено при розгляді справи, позивач та відповідач-1 по справі, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарував належні йому на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008 року ? частину квартири [ADDRESS], а відповідач прийняв в дар зазначену частину квартири. Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В.А. Таким чином, при укладенні спірного договору сторонами були дотримані загальні вимоги для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, тому, тому такий правочин не може бути визнані фіктивними. Факт прийняття дарунку підтверджується реєстрацією договору у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», відповідно до якого право власності на ? частину квартири [ADDRESS] перейшло і зареєстровано за [PERSON]. Крім того, 04.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ? частки квартири [ADDRESS](рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.02.2015 року). Таким чином, оформлення права власності обдарованим свідчить про реальність укладеного правочину, тому відсутні підстави для визнання недійсним цього договору у зв'язку із їх фіктивністю. Позивачем доказів того, що в момент вчинення договору дарування частки квартири у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано. Крім того, наявність на розгляді в суді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору з [PERSON] і не може бути перешкодою для реалізації власником правомочностей щодо своєї власності. За таких обставин суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір дарування був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином. Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог про визнання правочину фіктивним та витребування у [PERSON] на користь власника [PERSON] ? частку квартири, яка подарована їй [PERSON] за договором дарування від 04.02.2015 року та про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed