Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] «Приват-Агро-Львів» про виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовує тим, що згідно з рішенням Буського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року його, [PERSON], було поновлено на раніше займаній посаді агронома в [PERSON] «Приват-Агро-Львів», стягнуто з [PERSON] «Приват-Агро-Львів» на його користь суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11.01.2014 року до дня поновлення на роботі та 5000 гривень моральної шкоди. Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 27 серпня 2014 року стягнуто з [PERSON] «Приват-Агро-Львів» на його, [PERSON], користь суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11 січня 2014 року по 02 червня 2014 року в сумі 10880 гривень. Таке рішення суду оскаржило [PERSON] «Приват-Агро-Львів». Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 0б лютого 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] «Приват-Агро-Львів» відхилено, рішення Буського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року залишено без змін. На виконання рішення Буського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року керівництво [PERSON] «Приват-Агро-Львів» наказом №58 від 18 березня 2015 року його, [PERSON], поновлено на раніше займаній посаді агронома в [PERSON] «Приват-Агро-Львів». Тим же наказом головного бухгалтера [PERSON] зобовязано провести розрахунок та виплатити йому компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 11 січня 2014 року по 02 червня 2014 року. Таку компенсацію він отримав, однак його було поновлено на роботі лише 18 березня 2015 року, а отже він перебував у вимушеному прогулі не до 02 червня 2014 року, а до 17 березня 2015 року, тобто має право отримати грошову компенсацію у розмірі середньомісячного заробітку за період часу з 03 червня 2014 року по 17 березня 2015 року включно. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється не більш як за один рік. В той же час, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Окрім того, статтею 238 КЗпП передбачена можливість ухвалення рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Його було звільнено з роботи 10 січня 2014 року наказом №РАЬ00000001-76 від 08.01.2014 року за п.1 ч.І ст. 40 КЗпП України у зв язку із скороченням штату. Оскільки керівництво [PERSON] «Приват-Агро-Львів» поновило його на роботі тільки 18 березня 2015 року, то очевидно, що час його перебування у вимушеному прогулі перевищує один рік, однак він має всі законні підстави для стягнення з [PERSON] «Приват-Агро-Львів» компенсації за весь час вимушеного прогулу, оскільки справа про поновлення його на роботі розглядалась більше одного року не з його вини, так як апеляційну скаргу подало [PERSON] «Приват-Агро-Львів» і негайне поновлення його на роботі після рішення першої інстанції не відбулось також не з його вини, що підтверджується наказом про поновлення на роботі №58 від 18 березня 2015 року. В додаткових письмових поясненнях на заперечення представник позивача зазначила, що відповідач вказує на порушення загального строку позовної давності для вирішення трудових спорів, а саме три місяці. Однак згідно вимог законодавства про працю та [PERSON] соціальної політики України від 06.10.2014 року №3050/0/06/14 »Про строки позовної давності, що застосовуються до трудових спорів« у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутись до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Після постановлення рішення про поновлення [PERSON] на роботі, останній вчинив усі необхідні дії для поновлення на роботі, але саме відповідач, мотивуючи зверненням до Апеляційного суду Львівської області, відмовляв [PERSON] в можливості приступити до роботи. Такою підставою відповідач заперечував можливість виконання рішення суду виконавчою службою Буського району. Крім того, поновлення на роботі може бути реалізоване без звернення працівника, а саме виданням наказу по підприємству на підставі рішення суду із повідомленням поновленого працівника. Щодо не відповідності позовної заяви ст.119 ЦПК України, то позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 року по 17.03.2015 року, а саме за 287 робочих днів по 109, 90 грн. за день, а саме суму в розмірі 31541,30 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] «Приват-Агро-Львів» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Заперечення обґрунтовувала тим, що 10.01.2014р. Позивача звільнено з посади дільничого агронома ТОВ «ПРИВАТ-АГРО-ЛЬВІВ». Позивач звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 02.06.2014 року було частково задоволено позовну заяву [PERSON] і його поновлено на посаді агронома в ТОВ «ПРИВАТ-АГРО-ЛЬВІВ», стягнуто на користь Позивача суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11.01.2014 р. до дня поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 27.08.2014 р. визначено суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11.01.2014 р. до 02.06.2014 р. у розмірі 10880,10 грн. Апеляційною та касаційною інстанцією Рішення суду першої інстанції залишено без змін. На виконання Рішення суду від 02.06.2014 року наказом №58 від 18.03.2015р. Позивача поновлено на роботі. Також на виконання додаткового рішення Буського районного суду Львівської області від 27.08.2014 р. Позивачу сплачено компенсацію за час вимушеного прогулу з 11.01.2014р. (наступний день після звільнення) до 02.06.2014р. (день винесення рішення суду першої інстанції) у розмірі 10 880,10 грн. Позовні вимоги [PERSON] полягають у додатковому стягненні з ТОВ «ПРИВАТ-АГРО-ЛЬВІВ» компенсації за час вимушеного прогулу з 03.06.2014р. (день наступний після винесення рішення суду першої інстанції) по 17.03.2015р. (день перед поновленням на роботі). Вважаємо, що в даному випадку є підстави для застосування строку позовної давності. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У статті 233 Кодексу передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 18.03.2015р. Позивача поновлено на роботі та виплачено компенсацію за час вимушеного прогулу з 11.01.2014р. до 02.06.2014р. про що зазначається у позовній заяві. Отже саме 18.03.2015р. [PERSON] дізнався про порушення свого права на отримання повного розміру компенсації за час вимушеного прогулу і саме з цієї дати почав перебіг тримісячного строку давності на звернення до суду. Відтак, строк для звернення до суду за захистом порушеного права розпочав перебіг з 19.03.2015р. і сплинув 19.06.2013 року. Як вбачається з дати підписання позовної заяви Позивач звернувся до суду 17.07.2015р., тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду. Згідно Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. розяснено, що положення статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник фактично отримав суми, належні йому при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними. В позовній заяві не міститься клопотання про поновлення пропущеного строку, із тексту не вбачається пояснень щодо пропуску строку, до позовної заяви не додано доказів поважності причин пропуску строку. За таких умов, можна зробити висновок, що строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України для предявлення позову про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, Позивачем пропущено без поважних причин і підстав для його поновлення немає. Згідно із положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р., встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Щодо необґрунтованості вимушеного прогулу та поновлення на роботі без звернення працівника. В поясненнях від 03.09.2015р. представником позивача зазначається, що «поданням апеляційної скарги на рішення Буського районного суду Відповідач відмовив [PERSON] в можливості приступити до роботи». Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вважаємо, що представником позивача не доведено обставин, на які він посилається. Відповідно до ст.3 ЦК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 55 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно ст. 129 Конституції України одним із основних засад судочинства Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду. Таким чином, при поданні апеляційної скарги на рішення суду, Відповідач реалізував своє право визначене Конституцією, та ніяк не відмовляв Позивачу у добровільному виконанні рішення. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві (ст. 2, 21 КЗпП України) Відповідно статті 21 КЗпП України - працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах. Згідно зі статтею 235 КЗпП України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Виконання рішення про поновлення на роботі відбувається в порядку, передбаченому Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом [PERSON] юстиції України від 15 грудня 1999 р. № 74/5. Виконавчий документ про поновлення незаконно звільненого працівника виконується негайно. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Законодавством не передбачено додаткового документального оформлення наявності трудових відносин для підтвердження виконання рішення суду. Виконання рішення суду про поновлення на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків. Фактичне допущення працівника до виконання своїх обовязків є неможливим без присутності самого працівника на роботі. Для виконання рішення суду про поновлення на роботі, Позивач мав фактично зявитися до Відповідача та приступити до виконання службових обовязків. З 02.06.2014р. до 17.03.2015р. Позивач на роботу не виходив, з питаннями про поновлення на роботі не звертався, про намір приступити до виконання своїх службових обов'язків не повідомив. З викладеного вбачається відсутність вини роботодавця у безпідставних прогулах позивача. Нехтуючи своїм правом на негайне поновлення [PERSON] навмисно не звертався до ТОВ «Приват-Агро-Львів» з наміром затягування часу для збільшення суми компенсації за нібито вимушений прогул. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже відсутність вини ТОВ «ПРИВАТ-АГРО-ЛЬВІВ» у безпідставних прогулах позивача позбавляє його права на компенсацію грошових коштів за час вимушеного прогулу. Щодо невідповідності позовної заяви ст. 119 ЦПК України Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява майнового характеру повинна містити ціну позову. Позовна заява [PERSON] містить вимоги про стягнення грошових коштів, але не містить ціни позову. Крім того у позовній заяві відсутні будь-які розрахунки стосовно суми позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Для можливості виконання позивачем своїх трудових обов»язків необхідна згода роботодавця, яка могла б бути виражена у прийнятті наказу про поновлення на роботі та доведення його до відому працівника. Тому суд бере до уваги обґрунтування позивача про те, що його не було допущено до роботи та не бере до уваги обґрунтування відповідача про те, що позивач умисно не виходив на роботу з наміром затягування часу для збільшення суми компенсації за нібито вимушений прогул. Адже при наявності наказу про поновлення на роботі при відсутності позивача на робочому місці його можна було б звільнити на законних підставах. Тому суд вважає, що прогул позивача був вчинений з вини відповідача і позивач має право на компенсацію грошових коштів за час вимушеного прогулу з наступного дня після прийняття рішення суду тобто з 03.06.2014 р. до дня, що передував винесенню наказу про поновлення його на роботі тобто до 17.03.2015 року. Суд не бере до уваги обґрунтування відповідача про те, що у виплаті компенсації за вимушений прогул позивачу слід відмовити в звязку з пропуском ним строку позовної давності, який відповідач вважає слід рахувати з 18.03.2015 року тобто з часу виплати позивачу компенсації за час вимушеного прогулу з 11.01.2014 року до 02.06.2014 року. Суд не вважає, що виплата компенсації на виконання рішення суду є відмовою у виплаті компенсації, яка рішенням суду не визначалася. Якщо б відповідач повідомив позивача про свою відмову виплачувати йому компенсацію за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 р до 17.03.2015 року, то строк позовної давності слід було б рахувати з часу такого повідомлення, адже ця виплата за згодою сторін могла бути здійснена в будь-який час. Тому суд вважає, що саме при звільненні позивача виник спір про виплату позивачу суми компенсації за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 р до 17.03.2015 року. Позивача звільнено 22.05.2015 року, до суду він звернувся 14.07.2015 року тобто в межах трьохмісячного строку, а тому строк позовної давності ним не пропущено. З наданої відповідачем інформації вих. № 568 від 04.12.2015 р. за період 03.06.2014 р. по 17.03.2015р. кількість робочих днів на ТОВ « Приват-Агро-Львів» складає 200 днів. З наданого відповідачем розрахунку, який використовувався судом при виплаті компенсації до 02.06.2014 року середньоденний заробіток становив 109,9 грн. Помноживши середньоденний заробіток на кількість днів отримуємо суму, що підлягає відшкодуванню 21980 грн.

Outcome: partial