Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до служби у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що що він протягом тривалого часу проживає в [INFO] із [PERSON], без реєстрації шлюбу, однак у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] ВеронікаАнастасія [PERSON], [INFO]. Протягом певного періоду часу у зв'язку із тимчасовими заробітками він був відсутній по місцю свого постійного фактичного проживання, а потім був мобілізований і до 14 серпня 2016 року проходив службу у ЗСУ та брав безпосередню участь в антитерористичній операції, пізніше проходив лікування у військовому госпіталі у зв'язку із пораненням та після цього - реабілітацію. Таким чином, займатися вихованням дітей просто не мав можливості. В цей же час, за період його тимчасової відсутності, відповідач забрав дітей у їх матері, та сина віддав на піклування його тітці, а дочку помістили в будинок малютки, таким чином роз'єднавши сім»ю. 09.09.2016 року він звернувся в службу у справах дітей Гусятинської РДА з метою повернення йому дітей, однак, 05.10.2016 року йому відмовлено у цьому. На думку відповідача, підставою для відмови у поверненні дітей є те, що він через суд повинен встановити факт батьківства, однак він вважає зазначену відповідь надуманою та необгрунтованою оскільки згідно копії свідоцтв про народження дітей вбачається, що він є їх батьком, ні мати дітей, ні інші особи його батьківства не заперечують, а тому дана відмова незаконна та безпідставна. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України вважає, що батьки мають право визначати місце проживання дитини, а відповідно до ст.ст.151,153 цього ж нормативного документа, він має право на виховання та спілкування з дитиною, а відповідач таким чином просто незаконно позбавив його цих прав. Просить повернути йому неповнолітніх дітей [PERSON] 18.08.2005року народження та [PERSON] Вероніку- Анастасію [PERSON], [INFO], передавши їх під опіку та визначивши їх місце проживання - смт.Гусятин, вул.Кобилянської,44. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON]третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача [PERSON] у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації [PERSON] позовні вимоги не визнав, подавши заперечення на позов, посилаючись на те, що діти відносно яких визначається їх місце проживання знаходяться на обліку в службі як діти, позбавлені батьківського піклування згідно наказу №7-сп від 31.03.2014 року. Підставою надання вказаного статусу дітям став висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров»я про наявність у матері-одинокої [PERSON] тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обовязків від 18.02.2014 року №100. Під час звернення позивача до органу опіки та піклування Гусятинської райдержадміністрації, йому розяснено, що для втрати статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, у його випадку, необхідно встановити факт батьківства, та підтвердити його рішенням суду та свідоцтвом про народження дитини тому орган опіки та піклування Гусятинської районної державної адміністрації вважає, що слід відмовити [PERSON] у позові. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] підтримала позов [PERSON], посилаючись на те, що близько 12 років проживає з [PERSON] без реєстрації шлюбу. У них народилось двоє дітей. Вони проживають у її власному приватному будинку, за адресою смт.Гусятин, вул. Кобилянської О., №44, Гусятинського району Тернопільської області. Дітей вона дуже любить, часто їх відвідує, хоче щоб діти жили з нею та батьком. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальна установа Тернопільської обласної ради «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини» в судове засідання не зявився, подала заяву, заперечує проти задоволення позову, просить справу розглядати без участі їх представника. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] вважає позов необґрунтованим, посилаючись на те, що позивач чинив насильство щодо малолітнього [PERSON], зловживає спиртними напоями, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, третіх осіб, показання свідків, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що реєстрація народження [PERSON], [PERSON] [PERSON] була проведена відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджено повідомленням №98/09-02-14 від 17.01.2014 року Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції у Тернопільській області.(а.с.16). Як слідує із копії повторно виданого свідоцтва про народження серії І-ИД№202786, виданого 25.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції у Тернопільській області [PERSON] [PERSON] народилася, 09.06.2013 року. В графі батько зазначено «Канакотін Володимир Миколайович».(а.с.3). Згідно копії повторно виданого свідоцтва про народження серії І-ИД№202787, виданого 25.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції у Тернопілдьській області [PERSON] народився 18.08.2005 року. В графі батько зазначено «Канакотін Володимир Миколайович». (а.с.4). Як слідує із змісту актових записів про народження №40 від 12 липня 2013 року, № 40 від 30 серпня 2005 року, зміни стосовно відомостей про батька дитини внесено на підставі спільних заяв [PERSON] та [PERSON] про визнання батьківства від 08 серпня 2014 року. (а.с.36-38). Згідно висновків лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоровя про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обовязків №100 від 18.12.2014 року, №105 від 11.02.2015 року, №369 від 10.08.2015 року, №76 від 11.02.2016 року, №450 від 04.02.2017 року, №61 від 07.02.2017 року [PERSON] має високий ступінь втрати здоров»я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обовязків. (а.с.112-118). Розпорядженням голови районної державної адміністрації №130-од від 31.03.2014 року «Про надання статусу дітей, позбавлених батьківського піклування та призначення опікуна» на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоровя про наявність у матері одинокої [PERSON] тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обовязків від 18.02.2014 року №100 та висновку служби у справах дітей про надання статусу, влаштування та призначення опікуна з метою забезпечення прав та законних інтересів дітей, надано малолітнім [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] статус дітей, позбавлених батьківського піклування на період до 18.02.2015 року. На час надання соціального статусу [PERSON], [INFO], призначено опікуном над малолітнім [PERSON] Малолітню [PERSON] В-А.В. направлено до комунальної установи Тернопільської обласної ради «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини». (а.с.55). Головою районної державної адміністрації розпорядженням №63-од від 07.02.2017 року підтверджено малолітнім [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] статус дітей позбавлених батьківського піклування.(а.с.59). Із довідки №2683 від 12.08.2016 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, сувере нітету та територіальної цілісності України видана старшому лейтенанту [PERSON] про те, що він дійсно в період з 22.06.2015 року по 01.12.2015 року з 03.04.2016 року по 14.08.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції: Донецької області, смт.Новгородське, (сектор «Б»), Донецької області, с.Калинове, (сектор «Б»), Донецької області, с.Іванопілля, (ОТУ «Донецьк»). (а.с.2). Судом встановлено, що [PERSON] вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29.08.2014 року засуджено за ч.1 ст.126 КК України. Дане кримінальне правопорушення, а саме умисне спричинення побоїв він вчинив відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. (а.с.74). Згідно інформації Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області Гусятинського відділення поліції [PERSON], [INFO] притягувався до адміністративної відповідальності 28.01.2017 року за ч.1 ст.178 КУпАП. (а.с.57). Допитана в якості свідка третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється опікуном над малолітнім [PERSON]. Позивач [PERSON] зловживає спиртними напоями. Він не є батьком малолітнього [PERSON], являється йому чужою людиною. В присутності дитини виражається нецензурними словами, і навіть застосовував насилля, давав дитині алкогольні напої, часто пє. Коли [PERSON] прийшла з лікарні їй віддали дитину на один місяць. 12.03.2014 року [PERSON] прийшов до неї весь брудний та голодний. Її дочка [PERSON] живе через стіну з позивачем та чула як хлопчика били і одразу дзвонила до неї, щоб забрати дитину. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статей 6, 27 названої Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Виходячи із рівності прав матері та батька, Конвенція про права дитини в пункті першому статті девятої проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Разом з тим згідно з ч. 3 ст. 163 СК України суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: жорстоко поводяться з дитиною; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно ст. 244 Сімейного Кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів, згідно ст.245 СК України. Відповідно до ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно із ст. 27-1 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен забезпечити захист прав малолітніх або неповнолітніх осіб. На день розгляду справи судом [PERSON] було повних одинадцять років, він навчався в шостому класі Гусятинської [PERSON] ступенів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка малолітній [PERSON] пояснив, що [PERSON] батьком не визнає, оскільки останній перебуваючи у стані алкогольного спяніння його та матір часто бив. Коли [PERSON] не вживає алкогольні напої, то спілкуватися з ним не намагається, не навідує його у школі та за місцем його проживання. Коли він проживав спільно з мамою та [PERSON], то часто був голодним та брудним, мама не прибирала дім. Категорично заперечив факт його повернення в сімю до мами та батька [PERSON] та висловив своє бажання проживати з тіткою [PERSON], заперечував проти проживання з батьком, посилаючись на те, що він його не знає і останній жорстоко поводиться з ним. З огляду на положення ст. 160 СК України, якою встановлено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, суд вислухав думку малолітнього, який підтвердив своє категоричне небажання переїжджати до батька за адресою: смт. Гусятин, вул.. Кобилянської, 44 і жити разом із батьком. Висловлювання батька щодо можливого переїзду до нього він сприймає як погрози і знущання над ним. [PERSON] вкрай негативно ставиться до можливості проживання з батьком, не бажає спілкуватися із ним. Твердження сторони позивача на законне право батька на особисте виховання своєї дитини над правом іншої особи є необґрунтованими, оскільки при вирішенні такого спору першочергова увага має приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Посилання позивача [PERSON] на те, що таке відношення сина до нього є наслідком впливу опікуна [PERSON] є безпідставним. У той же час, суд звертає увагу на те, що на позивачеві [PERSON] лежить «відповідальність батька», який повинен був докласти усіх зусиль для того, щоб у його сина виникла любов і довіра до нього, прагнення бути разом із батьком. Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що протягом усього життя малолітнього [PERSON] позивачем вчинялись активні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із сином добрих стосунків. Ураховуючи встановлені судом обставини та малолітній вік дитини, вислухавши її думку, суд приходить до висновку, що на теперішній час зміна звичних для малолітнього [PERSON] умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у позивача належного контакту з сином та його прихильності до нього, стане для дитини психотравмуючим фактором. Констатуючи безумовне право батька на особисте виховання своєї дитини, суд вважає, що в даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам малолітньої дитини, які мають братися до уваги в першу чергу. На думку суду, позивач [PERSON] не позбавлений права на особисте виховання сина іншим шляхом, зокрема шляхом визначення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини. Здійснюючи таку участь, позивач має можливість налагодити із сином відповідний контакт та відновити його прихильність і довіру до себе. До такого ж висновку суд приходить при вирішенні позовних вимог в частині передачі [PERSON] під опіку малолітньої [PERSON] [PERSON], 09.06.2013 року та визначення її місця проживання за адресою смт. Гусятин, вул.. Кобилянської, 44. Так, судом встановлено, що згідно повідомлення КУТОР «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини» дитина [PERSON] [PERSON], [INFO], знаходиться у КУТОР «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини» на повному державному забезпеченню. (а.с.42, 45, 48) Як слідує із акту, складеного комісією Тернопільського обласного спеціалізованого будинку дитини від 21.03.2017 року, [PERSON], протягом періоду перебування у закладі [PERSON] [PERSON], [INFO], а саме за період з 28.01.2014 року по 21.03.2017 року відвідував дитину 3 рази: 08.06.2015 року ( з 11.30 год.-12.20 год.), 28.12.2016 року ( з 10:00 год. До 12:00 год.), 08.03.2017 року (з 10:00 год. До 10.30 год.). Усі рази відвідування [PERSON] був присутній разом із матірю дитини [PERSON] Дівчинка з насторогою відреагувала на батька, дуже зраділа мамі та активно з нею спілкувалася.(а.с.89). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача не доведено, що ним вчинялись відповідні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із донькою відповідного контакту, прихильності і довіри до себе. Твердження позивача, про те, що за час його відсутності служба у справах дітей безпідставно відібрала дітей не є обєктивним, оскільки, малолітній [PERSON] народився 18.08.2005 року, малолітня [PERSON] народилася 09.08.2013 року та від народження дітей позивач їх долею не цікавився, батьківство визнав лише в 2014 році. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визначення місця проживання та повернення дітей не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed