Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом до [PERSON], в обгрунтування якого зазначив, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.09.2017 року розірвано. Цим же рішенням дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишено на проживання з матір'ю [PERSON] Відповідач зареєстрована у квартирі № 151, що розташована в буд. 173 корпус №3 по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ, яка належить на праві власності позивачу. Зазначена квартира не входить у склад майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки [PERSON] придбав її за договором купівлі-продажу квартири від 08.02.2002 року, а тому дана квартира є особистою приватною власністю позивача. Відповідач не є власником квартири, а просто була в ній зареєстрована після одруження з позивачем, а тому не має жодного права власності на дану квартиру, шлюбні відносини між ними припинено, тому вона втратила право користування квартирою. Реєстрація у квартирі відповідача порушує права позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном. [PERSON] відмовляється добровільно покинути приватну власність позивача та знятись з реєстрації. На підставі наведеного просив суд прийняти рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою № 151, що розташована в буд. № 173, корпус № 3 по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ, шляхом виселення [PERSON] з даної квартири, та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, посилаючись на письмове заперечення (а.с.26-27), поснили, що не дивлячись на припинення сімейних відносин, право [PERSON] на користування вказаною квартирою не припинились, будь-які законні підстави для виселення відповідача з даної квартири відсутні, так як жодних перешкод позивачу щодо здійснення його права власності на вказане житло вона не вчиняє. Крім цього діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідач самостійно виховує та утримує двох малолітніх дітей, будь-якої допомоги від позивача вона не отримує, іншого житла окрім даної квартири в неї та дітей не має, тому виселення з даної квартири є безпідставним та таким, що суперечить основоположним моральним засадам суспільства. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2002 року, позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується і копією будинкової книги та копією технічного паспорту (а.с.8-10,11,12). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.09.2017 року розірвано (а.с.30). Від шлюбу уних народилось двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.28,29), яких рішенням суду від 29.09.2017 року після розірваня шлюбу залишено на проживання матір'ю [PERSON]. З копії довідки № 02-02/3112 про склад сім'ї, виданої КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» від 23.10.2017 року, вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник), [INFO], [PERSON], [INFO], та неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.31). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно положень частин другоїст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з квартири № 151 будинку № 173 корпус №3 по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ, яка належить йому на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, мотивуючи свою позицію тим, що на теперішній час відповідач не є його дружиною. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України. Статтею 116 ЖК України передбачене виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника. В той же час, розірвання шлюбу не може слугувати безумовною підставою для виселення відповідача, яка з дотриманням вимог чинного законодавства отримала право користування квартирою, та зазначені обставини суперечать вимогам ст.156 ч.4 ЖК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed