Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування позову вказавши наступне. 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою, яка фактично посвідчує передання відповідачу визначеної грошової суми та встановлює умови повернення суми позики. Відповідно до умов даної угоди [PERSON] отримав у власність від [PERSON] грошові кошти у позику в розмірі 23 000,00 доларів США, та зобовязався повернути їх до 01.09.2016 року. На момент подання позовної заяви до суду [PERSON] гроші не повернув. Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань, 26.02.2016 року між позикодавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки за яким [PERSON] поручився за виконання [PERSON] обов'язків щодо повернення грошових коштів за розпискою від 26.02.2016 року. Пунктом 1.1 Договору поруки, встановлено, що у порядку та на умовах в межах визначених цим Договором, Поручитель, зобов'язується відповідати перед Позикодавцем за виконання Позичальником зобов'язань, що випливають з Договору позики оформленого розпискою від 26 лютого 2016 року б/н, укладеного між Позичальником [PERSON] [NUMBER] виданий Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 18.08.2006 року та Позикодавцем (далі - Договір позики) в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі грн. 00 коп.). Пунктом 2.1 Договору, також передбачений обсяг відповідальності у розмірі 3000,00 грн. 20.12.2017 року позивачем була подана уточнена позовна заява. Таким чином, у зв'язку з невиконанням позичальником та поручителем умов договорів, позивач просить суд стягнути з [PERSON] загальну суму заборгованості за договором позики від 26.02.2016 року в розмірі 836 182,93 грн. та стягнути судові витрати. З [PERSON] стягнути суму заборгованості за договором поруки в розмірі 3 000,00 грн. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій вказали, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі та просять їх задовольнити, додавши до заяви оригінал розписки від 26.02.2016 року, проти заочного розгляду справи заперечували. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові конверти, з відміткою про отримання повісток, відзив до позовної заяви суду не надав. Розгляд справи неодноразово відкладався через відповідні клопотання з боку відповідача, у звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, причину неявки суду не сповістив, про день та час слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові конверти, повернуті на адресу суду з відміткою: «За закінченням терміну зберігання», відзиву до позовної заяви суду не надав, у звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 23 000,00 доларів США, на підтвердження чого останній надав розписку про отримання вказаної суми грошових коштів, оригінал якої досліджено судом (а.с. 102). Отже, умови договору позики позивачем було виконано у повному обсязі, шляхом надання грошових коштів у розмірі 23 000,00 доларів США за договором позики від 26.02.2016 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 629 цього Кодексу передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, строк виконання зобовязання за договором позики від 26.02.2016 року настав 01.09.2016 року. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На день подання позовної заяви, сума позики, що залишилася неповернутою, у гривні, еквівалентній сумі позики у доларах США за офіційним курсом НБУ складає 641 338,99 грн. (розрахунок 23 000,00х27,884304 (27,884304 грн. за один долар США станом на 20.12.2017 року, дату подання уточненої позовної заяви)). Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань, 26.02.2016 року між позикодавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки за яким [PERSON] поручився за виконання [PERSON] обов'язків щодо повернення грошових коштів за розпискою від 26.02.2016 року (а.с. 9). Пунктом 1.1 Договору поруки, встановлено, що у порядку та на умовах в межах визначених цим Договором, Поручитель, зобов'язується відповідати перед Позикодавцем за виконання Позичальником зобов'язань, що випливають з Договору позики оформленого розпискою від 26 лютого 2016 року б/н, укладеного між Позичальником [PERSON] [NUMBER] виданий Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 18.08.2006 року та Позикодавцем (далі - Договір позики) в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі грн. 00 коп.). Пунктом 1.2 Договору встановлено, що Предметом Договору позики є передача Позикодавцем у власність Позичальнику коштів у сумі 23 000,00 доларів США (двадцять три тисячі) доларів США (Основне зобовязання). Та встановлений термін виконання основного договору 01.09.2016 року (п. 1.3 Договору). Пунктом 2.1 Договору передбачений обсяг відповідальності у розмірі 3000,00 грн. У відповідності до п. 3.1 відповідальність Поручителя настає з моменту порушення Основного зобов'язання. Пунктом 3.4 Договору сторони погодили, що Позикодавець, може звернутися за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку без попередньо надісланої письмової вимоги до Поручителя про виконання зобовязання забезпеченого цим Договором та Договором Позики. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Законодавством України та умовами договору поруки не встановлений обов'язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки. Згідно зі ст. 626 ЦК України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Таким чином, відповідальність поручителя перед позивачем становить 3000,00 грн., а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. (Правова позиція у справі № 6-369цс15, № 6-1412цс16). Таким чином, вимога щодо стягнення процентів за користування позикою з [PERSON] , що складають 172 939,83 грн. підлягають задоволенню. Згідно з ст. 1050 ЦК України, позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобовязаний сплати грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У розумінні статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимога щодо стягнення трьох процентів річних від суми боргу за весь час прострочення виконання зобовязання підлягає задоволенню. Враховуючи, що матеріали справи не містять підтвердження щодо повернення грошових коштів за договором позики, та на час розгляду справи сума заборгованості позичальником не сплачена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] за договором позики від 26.02.2016 року, грошових коштів у загальному розмірі 836 182,93 гривень, що складаються з: 638 338,99 грн. (641338,99 грн. - 3000,00 грн.), сума основного боргу, 24904,11 грн. сума трьох процентів річних, 172 939,83 грн. проценти за користуванням позикою, та [PERSON] у розмірі 3\~000,00 гривень, підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору у розмірі 8000,00 грн., на підставі ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до суми задоволених вимог.

Outcome: approved