Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, де просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається з (на технічному плані): житлового будинку «А, А1, Ап.а2, а3, аг, аг1», житловою площею 114,0 кв. м, загальною площею 187,7 кв. м; гаражу «Г», літньої кухні «Д», сараю «Д1», літнього душу «д», вбиральні «Е», літнього душу-вбиральні «И», сараю «З», огорожі «№ 1,4,5», бруківки «№2,3», водопроводу «к», розташованого на земельній ділянці розміром 776 кв. м, посвідчений 23 березня 2006 року приватним нотаріусом Кременчуцького місткого нотаріального округу [PERSON], р/н 2210. Також просив застосувати наслідки недійсності правочину та покласти судові витрати на відповідача. В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги шляхом подачі письмових уточнень та остаточно просив визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається з (на технічному плані): житлового будинку «А, А1, Ап.а2, а3, аг, аг1», житловою площею 114,0 кв. м, загальною площею 187,7 кв. м; гаражу «Г», літньої кухні «Д», сараю «Д1», літнього душу «д», вбиральні «Е», літнього душу-вбиральні «И», сараю «З», огорожі «№ 1,4,5», бруківки «№2,3», водопроводу «к», розташованого на земельній ділянці розміром 776 кв. м, посвідчений 23 березня 2006 року приватним нотаріусом Кременчуцького місткого нотаріального округу [PERSON], р/н 2210; витребувати із незаконного володіння відповідача вказані 3/5 частини будинку; виселити [PERSON] із спірного приміщення та покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - уточнені позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що позивач перебував у шлюбі з [PERSON] до 14.07.1993 року. В період шлюбу нами було придбано 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як йому стало нещодавно відомо, спірна частина домоволодіння була подарована [PERSON] без його не те згоди її сину, [PERSON] Вважають, що укладений договір дарування є недійсним, оскільки укладений без письмової згоди позивача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнали, просили відмовити йому в задоволенні позовних вимог у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Вказали, що [PERSON] знав про наміри [PERSON] подарувати житло сину ще після розірвання шлюбу з нею. Між померлою та позивачем була усна домовленість про те, що вказана частина нерухомого майна залишається у її власності, а він отримує від держави квартиру. Підтвердженням цього є те, що при оформленні заяви на отримання квартири [PERSON] не вказував, що у його власності є будь-яке житло. Представник третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] - [PERSON] - заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що при укладенні договору дарування нотаріусу не було відомо, що [PERSON] придбала нерухоме майно, перебуваючи у шлюбі. Крім того, вважав, що позивачем не доведено тієї обставини, що майно придбавалося за спільні кошти подружжя або внаслідок спільної праці. Також просив суд взяти до уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. В судовому засіданні представником за довіреністю [PERSON] - [PERSON] - надано суду заяву [PERSON] про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Клопотання про представлення інтересів [PERSON] як третьої особи в справі [PERSON] не заявлялося. Представник третьої особи КП «Кременчуцьке МБТІ» до судового засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, де просив проводити слухання справи без його участі. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, згідно договору дарування частини будинку від 23.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.04.2006 року, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається з (на технічному плані): житлового будинку «А, А1, Ап.а2, а3, аг, аг1», житловою площею 114,0 кв. м, загальною площею 187,7 кв. м; гаражу «Г», літньої кухні «Д», сараю «Д1», літнього душу «д», вбиральні «Е», літнього душу-вбиральні «И», сараю «З», огорожі «№ 1,4,5», бруківки «№2,3», водопроводу «к», розташованого на земельній ділянці розміром 776 кв. м. Ці 3/5 частини нерухомого майна належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 23.05.1988 року за р.№ 2244 та договору конкретного користування, посвідченого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 08.06.1988 року за № 1-2933, зареєстрованих в КП №Кременчуцьке МБТІ». Договір дарування зареєстрований в КП «Кременчуцьке МБТІ» 11.04.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності. Копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 28.05.2014 року підтверджується, що [PERSON] та позивач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.1967 року по 14.07.1993 рік. Частиною 1 ст. 22 КпШС України , який діяв на момент придбання подружжям нерухомого майна у власність, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Згідно ст..60 Сімейного кодексу в редакції закону на час вчинення спірного правочину, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст..63 цього кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 68 СК встановлює правило, за яким розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. В силу ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, спірні 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], придбавалися [PERSON] у шлюбі з [PERSON] та є спільним сумісним майном подружжя. При цьому в договорі дарування від 23.03.2006 року відсутнє посилання на наявність згоди [PERSON] на відчудження спільного сумісного майна подружжя, навпаки, дарителем повідомлено, що вказані 3/5 частини житлового будинку належать їй на праві особистої приватної власності. Відповідачами в запереченнях не доводилося, що спірні 3/5 частин житлового будинку були в особистій власності померлої. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Суд вважає, що відповідачами також не доведено, що між померлою [PERSON] та позивачем [PERSON] існувала домовленість про поділ спільного сумісного майна подружжя, оскільки вказані обставини не підтверджені доказами. Факт отримання [PERSON] іншого житла, а також обставина, що позивач міг вказати у поданих документах про відсутність у нього на праві власності житла, на переконання суду, не свідчить про його відмову у частці в спільному сумісному майні подружжя. Разом з цим суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, виходячи з наступного: Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ст.. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ст..72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В силу ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач та його представник клопочуть про застосування наслідків спливу позовної давності в справі. Представником позивачів не доведено, що позивачем не пропущено строку позовної давності. В позові позивач посилався на те, що він нещодавно дізнався від свого сина, [PERSON], про існування спірного договору дарування, пізніше представниками вказувалося, що, можливо, він дізнався про це тоді, коли був присутнім на похороні [PERSON], у відзиві на заперечення проти позову представником позивача вказано, що [PERSON] дізнався про його порушене право у квітні 2014 року. При цьому судом неодноразово вказувалося сторонами на необхідність доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім цього, на пропозицію суду взяти особисто участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, представником [PERSON] повідомлено, що позивач не бажає брати особисту участь у судовому засіданні через стан здоров»я та похилий вік. Доводи представників позивача щодо того, що [PERSON] з часу розірвання шлюбу не проживав у будинку за адресою: [ADDRESS], а також перебував у іншому шлюбі, мало спілкується зі своїм сином, [PERSON], не спростовують того, що позивач міг дізнатися про своє порушене право раніше. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON], зі слів якого позивачеві стало відомо про наявність договору дарування, був спір, який розглядався судами з 2007 року. Відповідачем на підтвердження того, що позивач знав про намір [PERSON] укласти договір дарування надано також лист від [PERSON] [PERSON], датований 10.11.1993 року, де [PERSON] вказує на обізнаність позивача у вказаному намірі. З цих підстав суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed