Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Позов мотивував тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22 жовтня 1977 року. За час перебування у шлюбі сторонами було побудовано житловий будинок в с. Милуші Луцького району. Право власності на житловий будинок зареєстровано в установленому законом порядку. Вважає, що виходячи із принципу рівності часток чоловіка і дружини щодо об`єкта права спільної сумісної власності, за кожним із подружжя слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку. А тому, просить провести розподіл житлового будинку між сторонами, визнати за кожним із подружжя по 1/2 частини житлового будинку в [ADDRESS] . Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Вимоги позову підтримує в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вимоги позову відповідач визнала, не заперечувала щодо їх задоволення. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в шлюбі з 22 жовтня 1977 року, зареєстрованому Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області (а.с. 3). Відомості про розірвання шлюбу відсутні. Сторонами під час перебування у шлюбі було набуто майно, зокрема, житловий будинок в [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 7,8). Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане 25.03.2010. Законність будівництва та наявність майна в натурі, крім того, підтверджується наявною в матеріалах справи копією технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна (а.с. 9-17). Згідно статті 60 Сімейного кодексу України (в подальшому - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки житловий будинок в [ADDRESS] був набутий у власність під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , то він належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Договір про визначення часток у спільному майні між подружжям не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, то [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частині будинковолодіння кожному. А тому, сторонам, кожному зокрема слід виділити у власність та визнати за ними право власності за кожним з подружжя на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність заявлених вимог позивачем, які не оспорюються та визнаються відповідачем, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до розподілу судові витрати у справі, із врахуванням звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заявлено вимогу майнового характеру. Ціну позову визначено в розмірі 561047 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» установлено ставки судового збору: -за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру (840,80 грн.) прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів (10510 грн.) прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на день звернення до суду позивачу необхідно було сплатити 5610,47 грн. Ухвалою суду від 11.02.2020 позивача було звільнено від сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.142 ЦПК України установлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, в зв`язку з чим позовні вимоги були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що з відповідача слід стягнути в дохід держави 50 відсотків суми судового збору, який підлягав сплаті при зверненні з позовом до суду (5610,47*50%) 2805,24 грн. Оскільки позивачем судовий збір при поданні позову не сплачувався, то поверненню не підлягає.

Outcome: approved