Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, в якій зазначає, що він зареєстрований у квартирі, яка придбана сторонами під час шлюбу, має право власності на ? частку квартири, однак відповідач вселила у квартиру квартирантів, перешкоджає користуватись квартирою, хоч іншого житла у нього немає. Просив вселити його у квартиру [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] виселити із спірної квартири квартирантів - сім'ю [PERSON] і в подальшому не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. У подальшому [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, в якому посилалась на необхідність визначення такого порядку, просила встановити порядок користування квартириою [ADDRESS] виділивши у спільне користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату № 2 площею 17,2 кв.м та лоджію, а [PERSON] - житлову кімнату №5 площею 12,4 кв.м. та лоджію, інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечив, посилаючись на те, що відповідач безпідставно не допускає позивача до користування квартирою, а запропонований зустрічним позовом порядок користування квартирою суперечить закону, відповідач має іншу власну квартиру, в спірній квартирі проживають квартиранти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти первісного позову не заперечила, зустрічний позов підтримала повністю. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, висловивши аналогічну позицію по суті спору. Вислухавши представника сторони, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд вважає позовні вимоги обох позовів такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Сторони [PERSON] та [PERSON] є співласниками у рівних частинах квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом з державного реєстру, технічним паспортом. Сторони та третя особа зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується випискою із будинкової книги. У спірній квартирі з дозволу [PERSON] проживають невідомі особи (тимчасові мешканці), [PERSON] неодноразово звертався до міліції з приводу перешкоджання його вселенню у квартиру, що підтверджується актом, висновками дільничного інспектора міліції, заявою. Первісний позивач [PERSON] не має іншого житла, є інвалідом, в позасудовому прядку спір не вирішений, що підтверджується медичною документацією, повідомленням та іншими матеріалами справи. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення як співвласника квартири. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Достатніх і переконливих доказів на підтвердження доводів позову про те, що у спірній квартирі проживають саме сім'я [PERSON], відносно яких не конкретизовано достатніх ідентифікуючих даних, суду не подано, тому первісний позов в цій частині суд вважає недоведеним, а достатнім способом судовому захисту порушених інтересів власника є зобов'язання звільнити квартиру від тимчасових мешканців. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки первісний позивач має право проживання у спірній квартирі як власник, у судовому порядку не визнавався таким, що втратив право користування жилим приміщенням, він має передбачене і захищене законом право проживання у спірній квартирі, тому порушені права [PERSON] в частині вселення у житлове приміщення та усунення перешкод у користуванні ним підлягають судовому захисту. Вирішуючи вимоги зустрічного позову суд враховує наступне. Як зазначено вище сторони є співвласниками спірної квартири у рівних частинах, у спірній квартирі зареєстровані і мають передбачене законом право користування жилим приміщенням три особи; сторони та їх син - третя особа по справі. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи викладене доводи зустрічного позову про необхідність встановлення судом порядку користування спірним житловим приміщенням ґрунтуються на законі, щодо цього не заперечують обидві сторони, однак їх позиція щодо конкретного користування різниться. Спірна квартира має дві житлові кімнати, тому при вирішенні спору слід виходити із рівності часток сторін у власності на квартиру, відтак кожній із сторін підлягає виділенню по одній житловій кімнаті. Суд вважає необґрунтованими доводи зустрічного позову в частині вимог про виділення [PERSON] житлової кімнати разом із [PERSON], оскільки це суперечить ст.50 ЖК України з огляду на те, що син сторін є повнолітнім, тому визначення спільного проживання в одному житловому приміщенні осіб різної статі в судовому порядку неможливе. За таких обставин, суд вважає можливим більшу за площею житлову кімнату виділити у спільне користування осіб однієї статі - [PERSON] та його сина [PERSON], а іншу кімнату виділити у користування [PERSON], при цьому всі інші допоміжні приміщення квартири слід залишити у спільному користуванні всіх мешканців. Таким чином, для дотримання балансу інтересів співвласників та мешканців квартири суд вважає можливим встановити порядок користування квартири [ADDRESS], виділивши у спільне користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату № 2 площею 17,2 кв.м та лоджію, а [PERSON] - житлову кімнату №5 площею 12,4 кв.м. та лоджію, інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги як первісного, так і зустрічного позовів доведені належними і допустимими доказами лише частково, порушені права [PERSON] на користування належним йому житловим приміщенням підлягають судовому захисту, вимоги про його вселення в квартиру ґрунтуються на законі, достатні підстави для встановлення порядку користування квартирою доведені, в іншій частині позови слід визнати недоведеними і необгрунтованими. Таким чином, первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів.

Outcome: partial