Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів у якому просив визнати за ним право власності на 2 із 3-ох відділів гаража на 3 бокси, загальними зовнішніми розмірами 6,0х11,0 м по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він є директором Спільного підприємства по агропромисловому будівництву «Сквирський Агропромбуд» (далі по тексту СП «Агропромбуд»). У звязку із скрутним матеріальним станом йому дирекцією СП «Агропромбуд» в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі 09.09.2003 року згідно накладної було відпущено гараж на три бокси, який розташований в м. Сквира Київської області по вул. Слобідська ( колишня Щорса), 4-А. Вказаним гаражем СП «Агропромбуд» володіло на праві повного господарського віддання. З моменту прийняття гаража, він ним не користувався. На даний час, у нього виникла потреба у вказаному гаражі, але йому було відказано у доступі працівниками Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, у звязку з тим, що даний гараж вони використовують для службових потреб. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник Сквирської міської ради Київської області у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що [PERSON] на даний час є директором СП «Агропромбуд», підприємство є діючим та не перебуває у процесі припинення чи банкрутства. 09.09.2003 року відповідно до накладної [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі було надано гараж по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області. Згідно рішення виконавчого комітету Сквирської міської ради Київської області від 24.03.2004 року за № 32 право власності було на гараж на три бокси, що розташований по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області було визнано за СП «Агропромбуд». Згідно інформаційної довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що станом до 01.01.2013 року право власності на нежитлову будівлю літ «А», площею 113,9 м.кв. по вул. Слобідській, 4-А в м. Сквира Київської області було зареєстровано за Київською обласною радою на праві господарського Комунального підприємства «Сквиратепломережа» на підставі свідоцтва про право власності від 19.01.2010 року виданого комунальним підприємством «Сквирське комунальне господарство». Крім того, Сквирська міська рада Київської області не порушує права позивача, а тому не може бути належним відповідачем по даній справі. Представник прокуратури Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що позивач пропустив строки звернення до суду, оскільки гаражне приміщення по вул. Слобідській 4-А в м. Сквира Київської області використовується Сквирським відділом Білоцерківської місцевої прокуратури з 1977 року, про що позивачу було відому, як директору СП «Агропромбуд». Позивач не надав доказів щодо державної реєстрації права власності на спірний гараж, а отже не було порушені його права. Крім того, спірний гараж не могло бути передано у власність [PERSON] в рахунок виплати заборгованості по заробітній платі, оскільки це суперечить вимогам ЗУ «Про оплату» праці та станом на 09.09.2003 року СП «Агропромбуд» не мала права власності на спірний гараж, тощо. Арбітражний керуючий [PERSON] у судове засідання не зявився надіслав на адресу суду відзив, у якому просив відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що він жодним чином не порушував законних прав та інтересів позивача і не може бути належним відповідачем по справі, що є безумовною підставою для відмовлення у позові. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні вказала, що дійсно вона була головним бухгалтером СП «Агропромбуд». 09.09.2003 року директору СП «Агропромбуд» в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі було відпущено 2 бокси із трьох у гаражі, що розташований по вул. Слобідській, 4-А в м. Сквира Київської області, що належали підприємству на праві повного господарського відання. Як встановлено судом, 30.09.1969 року було введено в експлуатацію гараж на 3 легкових автомобіля Сквирського Міжколгоспбуду, що стверджується «Актом приймання в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів виробничого призначення», що міститься в матеріалах справи. В подальшому Сквирський міжколгоспбуд було реорганізовано в СП «Агропромбуд», засновниками якого є 29 господарств колективної власності Сквирського району та колектив Сквирського райагробуду. Керівником з 30.07.1993 року і по даний час є [PERSON] Згідно видаткових накладних № 226,229 від 09 та 12 вересня 2003 року 2 бокси із 3-ох відділів гаража на три бокси по вул.. Слобідська в м. Сквира Київської області були передані [PERSON] Відповідно до ст. ст.57,58 Конституції України, ст.\~5\~ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, згідно п.1прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Зважаючи на те, що позивач вважає, що право власності на спірні бокси він набув у вересні 2003 року, на підставі накладних, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР). Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст.\~71\~ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Відповідно до ст.\~76\~ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною 1ст.\~80\~ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ч. 2ст. 80 ЦК УРСР). Так, позивачем не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин, оскільки [PERSON] звернувся до суду в червні 2018 року, тобто з пропуском встановленого ст.\~71\~ЦК УРСР строку позовної давності та у клопотанні наданого позивачем не зазначено поважності пропуску звернення до суду. Згідно зі ст.\~224\~ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст.45, ст.47\~ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227\~ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2ст.47\~ЦК за\~вимогою сторони,\~яка виконала\~угоду,\~її правонаступників\~або прокурора\~вправі визнати\~угоду дійсною.\~Однак це\~правило не\~може бути\~застосовано,\~якщо сторонами\~не було\~досягнуто згоди\~з істотних\~умов угоди\~або для\~укладення її\~були в\~наявності передбачені\~законом обмеження\~(наприклад,\~статтями 101,102,105,114,226 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Посилання позивача на те, що він набув права власності на спірні бокси, на підставі накладних і усна угода про передачу боксів тобто набуття права власності на обєкт нерухомості була виконана в повному обсязі не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що між сторонами будь-яка угода про передачу у власність спірних обєктів нерухомості не укладалась та крім того не відбулось фактичного передачі майна, як стверджує позивач, оскільки з доданих позивачем додатків до позовної заяви вбачається, що 24.03.2004 року виконавчим комітетом Сквирської міської ради Київської області було прийнято рішення за № 32, згідно якого Виконавчий комітет Сквирської міської ради Київської області розглянувши клопотання та документи СП «Агропромбуд» (керівником якого являється [PERSON]Х.) від 09.03.2004 року

Outcome: dismissed