Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1211000000:03:095:0007 площею 0,0918 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою його проживання, посилаючись на відсутність при купівлі зазначеної земельної ділянки у відповідача Державного акту на право власності. В обґрунтування вимог зазначив, що 14 листопада 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] , право власності ним зареєстровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». Право власності продавцю [PERSON] належало на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2006 року, зі змісту якого вбачається, що відповідач придбав одночасно із спірним житловим будинком та господарськими спорудами, також присадибну ділянку площею 0,0918 га, яка належала продавцю за договором від 20.03.2016 [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 403924. Таким чином, відповідач став власником присадибної земельної ділянки площею 0,0918 га, однак з невідомих йому причин не оформив на своє ім`я новий державний акт про право власності на спірну земельну ділянку. В зв`язку з відсутністю акту у відповідача, до нього, позивача, перейшло лише право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, хоча при укладенні договору від 14.11.2007 між ними було погоджено, що до вартості домоволодіння враховується також і вартість присадибної ділянки. Тому з метою захисту права власності, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 14 липня 2021 року розгляд справи ухвалено проводити в заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. Третя особа [PERSON] письмових пояснень не надала. Суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 14 листопада 2007 року придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4 копія договору). Право власності на вищезазначене домоволодіння зареєстровано за [PERSON] в Комунальному підприємстві Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с. 6 копія витягу). На запит позивача відділом у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 12.03.2021 повідомлено про належність земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , третій особі на підставі Державного акту серії ЯБ № 403924 на право власності на земельну ділянку від 21.02.2006 (а.с. 8 копія відповіді). Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 363/3619/18 (провадження № 61-3670 св 20). При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов`язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов`язується прийняти майно (товар). Відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельною ділянкою від 20 березня 2006 року, придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,0918 гектарів, яка розташована на території Криворізької міської ради у Довгинцівському районі, надана у приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку. господарських будівель і споруд та належить їй на підставі Державного акту серії ЯБ № 403924 на право власності на земельну ділянку від 21.02.2006, який видано на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.1999 № 6623 та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010610800124 (а.с. 7 копія договору). Зазначене підтверджується також копією Державного акту серії ЯБ № 403924 на право власності на земельну ділянку від 21.02.2006, виданого на ім`я [PERSON] (а.с. 9 копія акту). Тому саме\~між цими\~суб`єктами\~цивільних правовідносин\~виникли права\~та обов`язки,\~і саме\~від [PERSON] \~до [PERSON] \~мало перейти\~право користування\~земельною ділянкою\~у порядку\~статті 120\~ЗК України,\~та відповідно\~від [PERSON] \~до [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 14\~листопада 2007\~року,\~бо саме\~з моменту\~укладення договору\~купівлі-продажу\~та реєстрації\~нерухомого майна\~до особи\~переходить право\~на земельну\~ділянку (статті\~657\~ЦК України)\~(постанова Верховного Суду України по справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачами вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивачів.

Outcome: approved