Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.01.2015 року відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 60000 грн. зі строком повернення до 01.04.2015 року, що підтверджується розпискою від 12.01.2015 року наданою особисто відповідачем. Проте після настання строку виконання грошового зобов'язання, відповідач борг не повернув. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 60000 грн., втрати з інфляції у сумі 33503,01 грн. та три відсотки річних у сумі 5350,68 грн. та понесені судові витрати у сумі 988,54 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до початку розгляду справи до суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористався. Оскільки позивач [PERSON] у письмовій заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 18.06.2018 року на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Відповідні правові позиції сформульовані у Постановах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року справа №6-63цс13, від 12 квітня 2017 року справа №442/8157/15-ц. Отже, як зазначено у Постановах Верховного суду України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з оригіналом розписки від 12.01.2015 року [PERSON] зобов'язався повернути суму в 60000 грн. в строк до 01.04.2015 року [PERSON]. В якості плати зобов'язувався віддавати йому 5% від вказаної суми готівкою до 5 числа кожного місяця. Позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 60000 грн., тому виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу в розмірі 60000 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача суми трьох відсотків річних та втрати з інфляції суд відзначає наступне. В силу положень ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з аналізу вищезазначених норм Цивільного кодексу, інфляційні витрати та 3% річних підлягають стягненню з боржника з моменту спливу строку (терміну) виконання зобов'язання. Приймаючи рішення по справі, враховуючи строк виконання грошового зобов'язання за розпискою від 12.01.2015 року, який скінчився 01.04.2015 року, суд приходить до висновку, що передбачені ст. 625 ЦК України санкції підлягають стягненню з відповідача з моменту спливу строку виконання зобов'язання, тобто з 02.04.2015 року, тому вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] три процента річних у розмірі 5350,68 грн. (60000 грн. (сума боргу) х 3% : 100% : 365 днів х 1084 (кількість днів прострочки за період з 02.04.2015 року по 21.03.2018 року) = 5350,68 грн.) та втрати з інфляції в розмірі 33503 грн. 01 коп. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, а тому суд вважає, що позовна заява [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 3221 грн. 97 коп., у зв'язку з їх документальним підтвердженням. На підставі викладеного,

Outcome: approved