Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] , посилаючись на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року розірвано. До розірвання шлюбу відповідачка була зареєстрована та проживала у зазначеному домоволодінні, яке на праві власності належало його батькам, а після їх смерті йому. Відповідачка не проживає у його житловому будинку без поважних причин понад один рік, а саме чотири з половиною роки. Факт реєстрації відповідачки у домоволодінні створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Відповідачка [PERSON] надіслала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовних вимог не визнає та просить відмовити у їх задоволенні через необґрунтованість. Посилається на те, що спірний будинок не належить позивачу на праві особистої приватної власності. Після одруження з позивачем вона проживала разом з ним у будинку його батьків і від шлюбу у них народилося троє дітей, які на даний час є повнолітніми. Через важке матеріальне становище та небажання позивача працювати, утримувати та забезпечувати сім`ю вона була змушена у 2016 році поїхати на роботу в Італію, де вона працювала та щомісяця передавала додому гроші. За час її перебування в Італії відповідач разом з їхніми синами зробив ремонт у будинку, добудував приміщення кухні, поміняв вікна, двері, підлогу, придбав повністю всі матеріали та нові меблі. У 2020 році чоловік, незважаючи на її прохання, подав на розлучення, оскільки знайшов собі іншу жінку. У спірному будинку знаходяться усі її речі,, вона не має іншого постійного місця реєстрації та проживання. У даному будинку проживають спільні з відповідачем діти і за її кошти ведеться утримання будинку. Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Гуска С.Д. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав і просить їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] належало батькам позивача, він є їхнім спадкоємцем, однак через брак коштів свої спадкові права не оформив. Відповідачка поїхала на роботу в Італію. За домовленістю з позивачем вона мала повернутися через рік, однак, з тої пори пройшло уже чотири з половиною роки. Належно повідомлена відповідачка у судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило, про причини неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачем, суд встановив наступні обставини справи. Між сторонами 09 грудня 1999 року Дзвиняцькою сільською радою було зареєстровано шлюб, який рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року розірвано. Зі змісту вищевказаного судового рішення встановлено, що позивач у справі [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що відповідачка у 2016 році виїхала в Італію, де мала за домовленістю між ними, перебувати не більше одного року, однак порушила дану домовленість і додому не повернулася. Перебування у формальному шлюбі суперечить його інтересам. Згідно довідки, виданої виконкомом Мельнице-Подільської селищної ради 24 листопада 2020 року №500, після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] позивач прийняв спадщину та вступив в управління спадковим майном. За даними довідки, виданої виконкомом Мельнице-Подільської селищної ради 24 листопада 2020 року №500, виписки з будинкової книги за адресою: [ADDRESS] та акту обстеження проживання у будинку від 24 листопада 2020 року №20, у домоволодінні, розташованому в [ADDRESS] , окрім позивача значаться зареєстрованими колишня дружина [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] . Позивач [PERSON] проживає у житловому будинку покійного батька [PERSON] , не успадкованого. Колишня дружина [PERSON] в господарстві не проживає з 2016 року по даний час. Знаходиться на роботі в республіці Італія. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Однак, позивач не довів належними і допустимими доказами, що він являється власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , а свої спадкові права на зазначене домоволодіння він не оформив. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вищенаведене узгоджується із висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 09 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18, провадження № 61-9591св19). За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачка проживала у спірному домоволодінні більше 15 років та не має іншого житла, утримувала та продовжує утримувати домоволодіння, у якому, окрім позивача, проживають спільні діти сторін, про що позивачкою зазначено у відзиві на позовну заяву та чого не спростовано під час розгляду справи позивачем. Позивачем не доведено факт відсутності відповідачки понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, суд враховує причини відсутності відповідачки у спірному домоволодінні, а саме те, що вона перебуває на роботі за кордоном, що у свою чергу, не може слугувати на підтвердження про її свідому поведінку, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У зв`язку з наведеним, враховуючи права відповідачки, яка зареєстрована у спірному домоволодінні, проживала у ньому більше 15 років та не має іншого житла, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судові витрати по справі слід покласти на сторони в тій частині, в якій вони їх понесли. На підставі ст.41 Конституції України, ч.1 ст.317, ст.319, 321, 383, ч.1 ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, ч.4 ст.64, ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК УРСР та

Outcome: dismissed