Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 06.08.2014 року у розмірі 750 000 гривень. Мотивуючи позовні вимоги, зазначив, що 06.08.2014 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 750 000 гривень, що підтверджується відповідною розсипкою, з терміном повернення позики до 06.08.2015 року. Відповідач свої зобов'язання за зазначеним договором не виконала, не повернула грошові кошти ні у строки, обумовлені договором, ні в подальшому, протягом тривалого часу ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. У судове засідання представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зі змісту якої також вбачається, що позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явилась, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між сторонами у справі укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач передав відповідачу у борг 750 000 гривень, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від 06.08.2014 року. Згідно змісту вказаної розписки термін повернення грошових коштів, отриманих у позику, - 06 серпня 2015 року. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання, не повернула позику ані у строки встановлені у договорі, укладеному між сторонами, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження свого право на пред'явлення вимоги до відповідача [PERSON] про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду розписку від 06.08.2014 року про отримання грошових коштів. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ані 06.08.2015 року, ані в подальшому грошові кошти, отримані у позику 06.08.2014 року, [PERSON] не повернула. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про зворотне, відповідач [PERSON] суду не надала. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеними з позивачем 06.08.2014 року, не повернула суму позики, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення боргу за вказаним договором позики підлягають задоволенню, як обґрунтовані. Також суд вважає за необхідне в порядку ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 6090 гривень.

Outcome: approved