Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON] він раніше перебував у довірливих відносинах та мешкали в одному районі. Довіряючи останньому він позичив гроші у сумі 30000,00 грн. на строк до червня 2017 року. В підтвердження чого, відповідач написав розписку від 07.09.2016 року. Згідно розписки відповідач мав повернути гроші на його вимогу та в строк до червня 2017 року, хоча він й повідомив відповідача про необхідність повернення боргу, однак такі дії вчиненні не були. У зв'язку з цим вважає, що вирішити спір у добровільному порядку не можливо, тому й звернувся з позовом до суду. В позовній заяві просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за розпискою, який складає 30000,00 грн., накласти арешт на майно відповідача, а також стягнути з відповідача витрати по справі. Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦПК в ухвалі про відкриття провадження у справі від 21.12.2017 року, суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Учасники справи не скористались правом подати клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом, з урахуванням положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України, на подання до суду відзиву у встановлений законом строк. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази цивільної справи, вважає в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, зі змісту копії розписки вбачається, що відповідачем [PERSON] 07.09.2016 року було взято в борг у [PERSON] гроші в сумі 30000,00 грн. які мав повернути у строк до червня 2017 року (а.с.8). У відповідності до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з приписів ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк, та в порядку, що встановлені договором. З огляду на вище зазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Так, зі змісту розписки вбачається, що [PERSON] нібито взяв в борг гроші у сумі 30000,00 грн. у [PERSON] та зобов'язується повернуту їх до червня 2017 року. Однак, дата про те коли саме отримав [PERSON] 30000,00 грн. відсутня, оскільки дата 07.09.2016 року свідчить про те, що в цей день була лише складена та підписана розписка. Тому суд позбавлений можливості встановлення дати передання та отримання грошей, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, судом встановлено, що надана [PERSON] суду розписка, не містить факту та дати отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів та не містить зобов'язання про їх повернення. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що розписка від 07.09.2016 року не відповідає вимогам щодо укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON], таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між ними договору позики не відбулося, оскільки розписка не містить зобов'язання про повернення грошових коштів, а також дату їх отримання. Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Що ж стосується вимоги [PERSON] про накладення арешту на майно відповідача [PERSON], то суд також вважає, що не підлягає задоволенню оскільки ця вимога випливає з основного зобов'язання, щодо стягнення боргу за розпискою, а порушення основного зобов'язання судом не визнано. Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. До того ж, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 21.12.2017 року [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відтак, враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судовий збір стягує з позивача на користь держави, в сумі 640,00 грн., оскільки саме такий розмір складав на час його звернення до суду з позовною заявою. На підставі викладеного, та

Outcome: approved